Ганна Ткаченко

Спалені мрії

Не гарячись! Ти думаєш, уже все скінчено. Не так просто. Це народ…

Час інший, а народ той же.

Я вивчив його історію.

Їх життєздатність і зневага до смерті безмежні.

Їх не можна підкорити…

О. Довженко. Україна в огні

Розділ 1

1

– Якби ж знати, що діти в достатку житимуть, якби знати… Заради того все можна знести. – Мар’яна зажурено хитає головою. – А його позаду… ой як багато! – Вона не любить переглядати минуле, але й відсахнутися від нього не може. – Тепер тільки б до перемоги дожити. – З такої думки починається кожен день і нею закінчується. – Та чи довго ще чекати? – Їй часом здається, що терпіння вже зовсім не вистачає. І нема їй за що схопитися і на що опертися. Може, давно пішла б в інший світ, але й думку таку не пускає у свою голову, бо мусить виростити дітей.

Погляд довго блукає хатою, а спинившись на іконах, що висять на покутті, завмирає. Усе частіше так буває – тільки сама в хаті, так і закам’яніє від думок. Якби хтось озвався до неї в таку хвилину, вона б його не почула, бо тут лише її тіло, а сама – далеко звідси. Тікають від цього життя навіть думки, аби хоч трохи десь відпочити. Радіють, коли знайдуть Федора чи неньку з татком, а вже коли потраплять у босоноге дитинство, то й не вибратися звідти так швидко. А як прийде вона до пам’яті, аж стрепенеться, пригадавши, хто вона, як живе і в який час.

– Зима насувається, а й полінця дров у господарстві нема, – тільки проказали вуста, як скорбота знову почала її хитати. – Ось виростеш і козаком станеш, тоді все в матері буде – тепла черінь, на якій усі кісточки, застуджені за життя, вигріються, смачний борщ із м’ясом, вареники зі сметаною – їж скільки душа забажає, валянки биті й кожушок легенький, хустка тепла, будинок просторий, щоб усі діти та онуки в ньому помістилися.

Аж світлішим ставало її обличчя, неначе все вже збулося, навіть випрямилася зігнута спина, розправилися стомлені плечі та якийсь невидимий вогник запалив її очі, але на мить…

– Хіба це так багато? – По хвилі важко зітхнула, коли знову думками повернулася у свою хату. – Та й самі ми все це зробимо, дали б нам тільки таку можливість. Хіба ж це справедливо, коли людина все життя працює й не має навіть необхідного? Землі під хатою багато, а ми голодні, ліси навколо стоять, а ми в холоді. – Знову її стомлений погляд, мов неприкаяний, пішов блукати хатою. Цього разу він спинився на дитяті. – Ой-йой-йой, синку! І що я таткові скажу, якщо ти помреш? Було двоє, а я й одного не зберегла… – пригадувала той день, коли народила двійню – одну живу дитину, а другу – метрву. – Відкрий оченята та засмійся дзвінко, як ти вмієш – на всю хату, – благала, вдивляючись у рідне личко.

Люляй, люляй, мій синочку,

Тато зробить забовочку,

Зробить шабельку кленову,

Та ще й коника гнідого,

Мама вишиє сорочку,

Люляй, люляй, мій синочку.

Мар’яна вже вкотре співала колискову своєму Ванькові, міцно притискаючи його до себе, аби зігріти своїм тілом.

– Татко тебе любив би, на плечах носив, на спині катав. Але чи побачиш ти його? Ось коли видужаєш, проситимеш і ти Бога, він обов’язково тебе почує, бо ти ще безгрішний. Проситимеш дуже, адже ви з татком повинні зустрітися тут – на землі. – Ледь посміхнулася та далі пригадала бабусину пісню:

Люляй, люляй, мій Іванку,

Завтра вбереш вишиванку,

Припнеш шабельку до боку

Та й поїдеш в світ широкий.

Замотувала його холодні ноги своєю старою, але теплою хусткою.

– Від учорашнього вечора жар не спадає. Холодно стало, а в хаті тепла не знайти. – Притулялася до його гарячого лобика своїми холодними вустами. – Віддала б своє, але де йому взятися в моєму тілі, інколи здається, що й кров у судинах замерзає, – проказала й сама налякалася. – Ти не слухай, хлопчику мій, я все одно виживу, і ти повинен вижити, – схилилася над дворічною дитиною. – Як не повернеться таточко, будеш при мені, бо ти найменший. Водички подаси хворій матусі й на сонечко виведеш. А я сидітиму та квасолю лущитиму, рукам без роботи і на старості погано. – Умить пригадала свою бабусю, яка у валянках сиділа на призьбі біля хати. Старенька вже й не бачила нічого, а все просила дати їй якусь роботу. Дуже раділа, коли дитина якась підскочить, посмикає її та щось розкаже, бо в дорослих часу на розмови не вистачало. – Не залишай мене, благаю. З ким же я тоді доживатиму? – шепотіла на вухо малій дитині.

А в воротах кінь спіткнеться,

Син додому не вернеться.

Проспівала та й сама налякалася.

– Що це я? Дурне таке з язика злетіло. Ти теж хороший, хворів уже цілий тиждень, а босяка по хаті бігав. Щоправда, глядіти за тобою не було кому, бо ми то зустрічали, то проводжали. Коли й додому прибігли, то всі в роботі, яку по осені не переробити. А ти й зовсім зліг, навіть оченята закрив… – пригортала його до свого худого тіла. – Чи задумав мене біля себе тримати? Скучив, мабуть. – Гладила його голівоньку та знову цілувала в гаряче чільце. – І я тебе за роботою не бачу, не помітила, коли й виріс, – міряла його своїм поглядом. – Узимку тобі з клаптиків нову ляльку зроблю, а то й козака гарного, якого в жодній хаті не знайдеш. Коли стоятиме на покутті, тоді й діти здоровими ростимуть. Усе буде, як колись у батьківській, бо ми зовсім не такими стали – інше життя пішло – інші й люди: якісь мізерні, понурі, неначе їм байдуже, що навколо них діється. – А в тебе голова буде піднята, очі ясні, руки сильні, а сам хоробрий, як дядько Тимофій. І доживатиму я тоді в радості.

Її вуста розтяглися в щасливій усмішці, але також на мить. Збиралася й далі говорити, чому це люди такими стали і чому діти мусять іншими бути, бо вважала, що вони вже й за онуків гріхи спокутали. Але за вікном почулося шарудіння.

– Ой, мабуть наші повернулися. – Сама аж підскочила.

– Дядько Михайло з Уляною везуть дрова з лісу! – якраз за вікном кричала Горпина.

– Чую, чую, – озвалася Мар’яна, зрадівши. – Тепер у хаті натопимо і ти швидше видужаєш, – повідомила своєму Ванькові.

Вона обережно поклала дитину на полик, підправила подушку, уже на ходу накинула на себе куфайку й вибігла на той галас, а побачивши підводу, яку супроводжували жінки з їхньої вулиці, стала й собі придивлятися.

– Здається, піввулиці зібрав дядько Михайло. Мабуть, розпитують, де брав, – намагалася здогадатися. – Та ні, мабуть, просять і собі, а він не спиняється. – Одразу й тривога в її голосі з’явилася. – Дивіться, уже напали на нього і тягнуть наші дрова з воза! – показувала, тупцюючи на місці. – Ой лишенько! Чи бігти на допомогу, бо нічого не залишиться! – Не зводила очей з тієї підводи, схрестивши руки на грудях.

– Чого бігати? Люди теж печі не топили й худобі не наварили, діти, як і наші, на холодній печі спали, – спокійно проказала Горпина. – Не ходи лаятися, не бери гріх на душу. Нехай їде, уже що привезе.

Чути було, як дядько Михайло раз по раз хлиськає худу кобилу, яка мало не падає, як відганяє жінок, стомившись умовляти, як навіть на крик зривається його голос:

– Та відчепіться ви, Христом Богом прошу! Я ж не можу всім роздати, уже й так половина лишилася. – Блискав на всі боки своїми очима, але не сердився. – Скинув одній колоду та другій, то інші й дорогу загородили. Не бити ж мені їх! Зовсім люди совісті не мають, – говорив одне, а думав зовсім інше.

– Мар’яно, хоч ти зрозумій мене, немає і полінця на господарстві, – прикладала руки до грудей одна сусідка. – Картоплиння сире через дощі, горіти не хоче, сам дим у хаті. Дайте й мені колоду, хоч тиждень топити буде чим!

– Чому тільки тобі? Я теж у холодній сиджу, – протягувала руки інша.

– І я прошу, діти хворі, погрітися ніде, та й гарячого не їли два дні. Зжалься, дядьку Михайле! – плакала третя.

Мар’яна стояла мовчки і тільки дивилася на них. Так чекала дядька з дровами, а тепер не знала, як їх у двір завозити. Усіх розуміла, і всіх було шкода. Але що робити?

– Відчиняй! – нарешті дядько Михайло подав команду. – Заїжджатиму. – Сам ще тупцював на місці, то на дрова зиркне, то на нещасних жінок. – Нова влада вже є, нехай вона й піклується про людей, а ці дрова не ваші, – вирішив по-своєму.

– Як сам не даси, то розтягнемо, – одразу й погрози почулися. – Останній раз просимо: дай як не по колоді, то хоч одну на двох чи хоч на один раз протопити, і на те згодні, – наполягали жінки, вже тримаючи кобилу за вуздечку.

– Та що ви в нього просите, хто вам дасть?! – почувся голос тітки Лисавети. – Отой конюх німецький, чи що?! – Знала, що Михайла в цю мить неначе блискавка вдарила. Самій аж здоров’я прибуло, ніби хтось у дядька забрав, а їй перекинув. – Ви ще в Сави попросили б! – кричала, поспішаючи й собі до їхнього двору. – Думаєте, раз приїхав з партизанами, то вже й герой? – Вона вже давно заробила на горіхи, але її ще ніхто не чіпав. – У нього вдома гори дров лежать. Собі давно заготовив, а ви без чоловіків, то так і сидіть. – Її ніхто не вчив, але вона й без того уміла перевернути все догори дригом.

Частіше люди не вірили їй, а цього разу таки прийняли брехню за правду. Зараз кололи своїми очима Михайла, а дехто вже уявляв, як жаліється своєму чоловікові після війни, а той, не роздумуючи, кидається на дядька з кулаками. У той час тітка Лисавета, спинившись, відхекувалась та раділа, що все в неї вийшло, як їй хотілося.

– Ах ти гадюка, так ти вже й за мене взялася? Нічого не вийде. – І дядько Михайло, схопивши в руку батога, погнався за нею, тільки шапка на голові підстрибувала.

Зрозумівши, що перестаралась, вона, мов на мітлі, югнула у свій двір, бо знала, що в цього дядька ще є сила в руках. Усе ж батіг її спобіг, коли вона відчиняла сіни.

– Ой-йой-йой! – зарепетувала від болю. А вже зачинивши двері та ляснувши засувами, заверещала на всю хату, аж на вулиці було чути.

– Михайле, спинися, не воруши гівно – ще більше вонятиме, – кричала навздогін Уляна. – Вона завтра все перекрутить і скаже, що ти її вбивав, ще й своїх свідків приведе. Хто знає, чим тоді все скінчиться. Ходімо звідси, – тягла його за рукав, коли він уже збирався ламати сінешні двері.

– Краще з розумним загубити, ніж з дурним знайти, – почувся позаду і голос діда Сави. – Чи ти здурів? Чи збираєшся всім дурням рота затикати та батогом їх бити? Ти ж бачиш – вона провокує тебе, отже, щось хоче.

Заспокоївши гарячкуватого сусіда, вони поверталися до свого воза, біля якого вже не було нікого, крім Мар’яни та Горпини, та й ті мовчки дивилися на однісіньку колоду, що лишилася на возі. Мар’яна витирала сльози, а Горпина раз по раз знизувала плечима.

– Не лайте жінок і не множте зла, – намагалася всіх заспокоїти Горпина. – Так і в голодовку було, – хоча й звикли не пригадувати ті роки, а візьме та й привидиться щось. – Хіба винні люди, що дожилися до краю – топити нічим і нічого не вродило.

– Картоплю напівгнилу витягуємо з мокрої землі, – підтримала її Мар’яна, – а воно вже й холоди не забарилися. – Їй теж усе частіше спадав на думку той тридцять третій. – Поки ще радість була – без пам’яті бігли солдат зустрічати, а потім знову те саме. Хіба ж можна все це витримати?

Вона все зиркала то на небо, то на людей, неначе хотіла спитати: Господи, чи ти оце бачиш, що тут коїться?

– Досить вам про дрова! Чи це вперше нам таке, дасть Бог, не замерзнемо зовсім. – Дід Сава рідко коли опускав руки. – Я вам про інше розкажу: у центрі села біля бувшої комендатури, кажуть, Голуба повісили. Чув, що то директор школи, агроном та ветеринар здали його ще вчора як зрадника, а самі себе в груди били та запевняли, що підпільниками були, на партизан працювали. – Закінчивши, він зняв картуза і нагнув голову.

– Сашка Голуба? Та не може того бути! – сплеснула руками Горпина. – Який тільки хоробрий хлопець! Постійно ризикував своїм життям. У партизани скільки людей привів: і з нашого села, і з Горвища, і з Восківців! Та де він тільки не був! – ніяк не могла заспокоїтися. – А зрадники якраз вони, бо на німців працювали. Ой лишенько! Та що ж це коїться! Не встигли порадіти, як нові новини! – голосила далі.

– Що лихо, то лихо на наші голови, – журився й дід. – Я йому довіряв, як собі, а він жодного разу мене не підвів.

– Чому ж тебе не покликали та не спитали? Ти ж все це знаєш, – не відривала від Сави свого здивованого погляду.

– Ти думаєш, що німецькому старості повірили б? – Піднявши аж на лоба брови, він дивився на Горпину сумними очима. – Самі все рішали, – додав по хвилі. – Та тільки брехню за правду прийняли. Самі судили, самі й вирок винесли – усе як на фронті. Кажуть, що після піших солдатів у нас троє військових залишилися, які й зустрічали той обоз. А коли люди розійшлися з площі, провівши своїх і чужих, наша трійка і притягла в сільраду Сашка Голуба. І як тільки язики повернулися сказати, що затрималися, бо зрадника ловили. Самі нібито дуже на фронт поспішають. Нікому й на думку не спало, що саме їх треба затримувати – партизанський загін у сорок першому не створили, тоді й місяця не минуло, які з лісу в село примчали, замерзли, бачите, і зголодніли, а головне – налякавшись блискавичного наступу німців, поспішали в ноги до них упасти, – хитав дід головою. – Хіба ж думали, що їх колись проженуть із нашої землі?! – Він довго мовчав. – Шкода, що військовим зараз дали велике право – самим усе вирішувати. Хлопців під тином убили без суду і слідства. Так і цього разу, усе вирішили на свій розсуд – ту трійку, дописавши в списки, відрядили на фронт, а Голуба на шибеницю потягли за те, що перед відступом німців партизанів уночі не провів до Березного. Було йому таке завдання, і він, дійсно, його не виконав, бо ця трійка, усе пронюхавши, заманила його до себе, чимось напоїла, після чого він дві доби проспав. І що, скажете: не спланували зарані? Тільки збиралися, мабуть, німцям його здати, а коли ті так поспішно відступили, вирішили нашим. Їх і таке влаштовувало. Сашкова мати до мене сьогодні приходила і про все розповіла. – Його підняті брови вже були аж під шапкою, а очі бігали туди-сюди, не знаходячи місця, на якому можна спинитися.

– Чому ж учора не прийшла? – Горпина стояла бліда, мов стіна.

– Не знала вона, та й нам ніхто не переказав. А я все зіставив, і ось що виходить: коли ви в Тоні вечеряли, його якраз допитували, а коли додому поверталися – вже й повісили. На той час у центрі жодної людини не було, тому вішальника побачили лише вранці, та й не впізнали одразу. Коли вже роздивилися, матері переказали, а вона бігом у сільраду та давай там кричати. Тоді, може, й завагалися ті військові, але пізно вже було. Тому, залишивши в нас одного пораненого офіцера, який, кажуть, призначений головою, всі інші терміново в район подалися, – нервував дід Сава, аж під очима в нього сіпалося.

– То ходімо й ми до того нового голови, нехай знає, що наробили, – запропонувала, не вагаючись, Мар’яна.

– Зачекайте. Кому і про що розказувати? – ніби прокинулася баба Проня. – Хіба що матір підтримати, яка, мабуть, і зараз біля свого сина стоїть. Не кине ж вона рідну дитину, раз зняти не дозволяють. Призначений голова сказав: нехай ще повисить, бо вважає, що все зробили правильно.

– Ви як хочете, а я піду, поплачу біля нього та попрощаюся, він мене не раз із села до партизан возив і возом, і саньми. Бідовий був хлопець, справжній боєць. Заодно в сільраду зазирну, на того антихриста подивлюся, який теж брав участь у чорній справі. Чи подуріли, чи озвіріли, чи на війні крові надивилися, то тепер зі своїми воюватимуть? Що ж це коїться? – горювала Горпина.

– Не ходіть. Уже нічим не допоможете, – продовжувала умовляти баба Проня. – Усі на фронт пішли, а вас знову захистити нема кому, заберуть – і все. Пригадайте, як перед війною було – слово боялися сказати. Так надіялися, що прийде нове життя, та якби старе не повернулося. – І вона взяла під руку свого Саву.

– Мабуть, ваша правда. Подивитися можна, а сільраду – обійти десятою дорогою, – зваживши все, порадила й Мар’яна.

Отак вагалися деякий час, потім напоїли Ванька Горпининими ліками, занесли дрова, які було прив’язано до воза, і розтопили грубку. Про знайомого Сашка-партизана говорити не переставали. Тому, залишивши біля хворої дитини Дуню, яка більше не хотіла мерзнути на вулиці, вирушили до центру. А там приєдналися до невеликої групи людей, які стояли недалеко від колишньої комендатури. На шибениці, що залишилася в спадщину від німців, у хромових чоботях висів молодий парубок з чорним чубом. Люди хрестилися, коли підходили, і хрестилися, коли відходили. Довго там ніхто не затримувався і ні про що не розмовляв. Лише мати стояла і час від часу хустиною терла своє почорніле від горя обличчя.

– Ой, лишенько! Отаку мученицьку смерть прийняти! – вирвалося в Горпини. – Може, ти за наші гріхи постраждав! – почала причитати. – Та як же ми в холод тебе в лісі виглядали, а ти нам і хліба, і до хліба привозив! Та в кого ж на тебе рука піднялася!.. – Сама все на сільську раду поглядала.

– Оце так йому віддячили за добрі справи, – не міг промовчати і дід Сава, душили і його чиїсь руки. – Ще подивимося, куди поїхали ті троє. Не вірю, що на фронт. Багато лиха вони наробили ще під час колективізації, здавалося, що й земля таких носити не зможе. А вони, бач, вивчилися, керувати стали, та коли довелося захищати свою землю – до німця побігли, але й тому до кінця служити побоялися. Тепер задумали через чужу кров сухими з води вийти! Іроди окаянні! – Він тер свою шию та все щось ковтав. – Тримайся, Галю, твій син героєм був. Правду не сховати, колись усе одно всі взнають, – хоч якось хотілося йому втішити бідну матір.

– Матінка Божа теж плакала за своїм сином, коли його на хресті розпинали. Плач і ти, бо у твого сина свій хрест, – додала й Горпина. – Бог забрав його у своє військо, такі сміливі і йому потрібні! Мабуть, і там війна йде, – сама глянула на похмуре небо і задумалась.

Ще в лісі їй здавалося, що за ними слідкують з неба – то закриють від ворога, то допомогу надішлють, коли вони вже помирати збираються. Часто була впевнена – всі воюють і на землі, і на небі.

– Ходімо додому, а то біля вас багато люду зібралося, – уже не вперше просила баба Проня. – Ходімо, діду, ти перший день як удома. Боюся за тебе і за всіх нас боюся. Забирай дівчат, годі їм причитати, – вона вже благала, бо зовсім не вірила, що серед них немає тієї людини, яка через п’ять хвилин, а то й раніше про все доповість новому начальнику. «Не всі те роблять з власної волі, але ж роблять», – пригадувала ще довоєнні чутки про п’яту та десяту хату в селі.

Поверталися мовчки, кожен думав про своє.

Дійшовши до двору, дядько Михайло пішов пиляти привезену колоду, а дід Сава заговорив на буденні теми. Мар’яна знову почала бідкатися за дрова.

– Не хвилюйся, ми з Михайлом сьогодні ще раз з’їздимо та поночі привеземо, бо завтра вже ніхто нам коня не дасть, раз нова влада в селі є, – пообіцяла Уляна.

– Багато хто хотів скористатися безвладдям, а воно не вийшло. Збиралися до лісу деякі чоловіки землянки розбирати для хати, а їх усіх на фронт забрали, не дали і дня вдома побути, – сказавши, дід Сава, поглянув на Мар’яну.

– То, мабуть, у Тимохи такі плани були? – здогадалася вона.

– Так. Якби привезли, то потім і без нього склали б, але що говорити, коли нічого не вийшло. Воювати ще треба. – Він скрушно хитав головою.

– Нічого, я почекаю, дощ за шию не капає. Закінчиться війна, тоді й зробить, аби живий зостався, – ще біля повішеника вона думала про свого брата Тимофія, а потім цілий вечір.

В’язка дров трохи зігріла холодне повітря, і діти напилися гарячого чаю, але спати полягали знову не роздягаючись, бо на теплій лежанці Мар’яна поклала хворого Ванька. Сама сиділа над ним та знову співала свою колискову.

У неділю вранці рано,

Кінь вернувся осідланий,

Вийшла з хати стара мати,

Стала коня напувати,

Як напоїть, то й заплаче,

Люляй, люляй мій козаче.

Прилягла і Горпина на полику, не знімаючи куфайки.

– Мар’яно, давай спечемо завтра хліб, бо чула, що післязавтра зранку сестри додому вирушають. Уже і я погодилася з тим – чого їм тут сидіти, коли всі думки там? Одне тільки – повертатися нема куди. Партизани сказали, що все їхнє містечко згоріло. З тисячі трьохсот будинків лише десять уціліло, – на тих словах Горпина замовкла.

– Матінко Божа! – перехрестилася та поглянула на ікони Мар’яна. – А де ж людям жити?

У відповідь Горпина лише знизала плечима. А коли сестри опівночі знову прийшли з лісу, тепер уже з дровами, вдруге розтопили грубку та повернулися до тієї розмови.

– І де зараз моя Валя? – здавалося, що вуста самі промовили те, про що Уляна думала кожного дня відтоді, як залишила її у своїй Корюківці. – Може, на попелищах з малою дитиною? – губилася в здогадах. – Вона вся в мене пішла – бідова, то просто так не пропаде, – втішала себе вигаданим. – Скоріш за все у погребі від негоди ховаються. Де ж їм іще бути? – вона і питала в себе, і відповідала, бо всі знали інше… – Ми з нею часто не мирили, але й не сердилися довго, – хотілося їй про доньку говорити. – Люди казали, що так буває, коли характеру одного. А вже як розуміли одна одну – з півслова, – аж засвітилися її очі.

– Добре, коли ти її там знайдеш. Видужала та знову пішла в партизани чи до родичів. Де тоді шукатимеш? – Мар’яна не знала, як підвести до тієї страшної розмови.

– Піти могла тільки в Савенки до родичів. А якщо в партизани, то дитинку на сваху залишила. Таку маленьку з собою ж не забере. Та й повернулися вже партизани, – розмірковувала Уляна далі. – Я в думках уже давно там, час до купи збиратися. – Навіть усмішка торкнулася її обличчя, так їй радісно стало від тієї думки. – Якщо війна не затягнеться, то й Катюшка скоро повернеться, потім і Митя мій. – Хоча й відчувало серце щось інше, вуста говорили своє. – А ти, Дуню, чого мовчки сидиш? Додому йтимеш? – Вона перевела на сестру свій погляд.

– Піду, звичайно, тільки чомусь боюся… Не дай Боже там щось не так, як я собі надумала, – її голос аж тремтів. – Такий поганий сон наснився, нібито не про мою Раєчку, але все одно…

Ще не договорила, а він знову постав перед очима – ходить порожніми вулицями свого села, а ніде ні душі, лише згодом одна жінка зустрілася, вона голосно сміялася немов божевільна. «Може, й насправді розуму лишилася? Чи дітей поховала, чи солдати зґвалтували». – Дуня намагалася вгадати, дуже схожою вона була на Улянину старшу доньку.

Жінки знову деякий час сиділи мовчки. Мар’яна тримала на руках Ванька, який, відігрівшись, кліпав очима та інколи посміхався, а хлопці на печі, як і раніше, почали стріляти по німцях.

– Мар’яно, – мов із того світу почувся голос Горпини. – Невже ми її так і відпустимо, не розказавши правду? Відтягували скільки могли, куди ж далі? – Вона так дивилася, неначе на її шию зараз накинуть зашморг.

– Ви на що натякаєте? – Уляна вмить схопилася з полика. – Почали, то доказуйте! – аж крикнула сердито. – Невже сестра моя рідна від мене щось приховує? – блиснула в напівтемряві глибоко запалими очима. – Побійся Бога, у нас з тобою кров одна! – благала, відчуваючи щось недобре.

Мар’яна сто разів обдумувала цю розмову, а коли настав час, не знала, з чого й починати.

– Мужайся, сестричко, ти в нас, як ніхто інший, тверда характером, – обняла її за плечі. – Війна була поряд з нами. Раніше не повертався язик сказати правду, яку партизани в село принесли, – відчувала, як почало трястися тіло Уляни, бачила, як забігали її очі, затремтіли руки. – Кріпися, дорогенька, мені теж важко повідомити тобі… – язик не слухався, потім і зовсім затерп. – Немає твоєї Валі, – коли проказала, здалося, що з її губ злетіла сама смерть.

Почувши, бліда Уляна посунулася на лавку. Тепер від її твердості нічого не лишилося. Усі намагалися втішати, але, здається, вона нікого не чула. Обличчя зливалося з білою стіною, хололи не тільки руки, а й усе тіло.

– Дайте їй крапель яких-небудь, – налякалася Мар’яна, – дайте швидше, – дивилася на Горпину. – Невже помирає? Ой, лишенько яке в нашу хату зайшло! – причитала, не відходячи.

– Зачекай, Уляно, зачекай. – Горпина вже шаруділа у своїй торбині, шукаючи флягу. – Для хворих партизани давали німецький трофейний спирт, потім я і нашим його розбавляла, – хотілося їй пояснити. – Випий, нехай серце відпустить. – Булькнула у кухля та простягла його.

– Нічого не питиму, кажіть далі, – ледь ворушила Уляна посинілими губами.

Потім посунулася з лавки та впала на коліна перед образами.

– Ідіть усі в іншу кімнату, швидко туди! – наказала Мар’яна дітям, аби вони не налякалися. Сама знову підійшла до сестри.

– Хочу знати все від початку й до кінця. – Уляна благала мов із того світу. – Я витримаю, – зігнулася в поклоні до самої долівки.

– Може, іншим разом або завтра. – Зустрівшись з її поглядом, Мар’яна замовкла, лише згодом знову почала, затинаючись: – Ще Тимоха розказував, як німці спалили всю вулицю, де жила Валя зі свекрухою, та й не тільки їхню. Людей зігнали в колгоспну клуню і… зав’язали двері, – останні слова вона прошепотіла, не маючи сили вимовити голосніше.

Уляна зойкнула і простягла до ікон свої руки:

– За що?… За що ти, Господи, так над моєю дитиною?… Та чим же ми так розгнівали тебе?

Не знайшовши і там відповіді, заголосила так, що аж стіни здригнулися. Її ніхто не наважувався спиняти, даючи матері виплакати страшний біль. Коли крик почав стихати, вона сама витерла мокре обличчя і звернулася до Мар’яни:

– Розкажи ще раз, я про дитину нічого не чула.

Перелякана Мар’яна, поглянувши на Горпину Петрівну, лише похитала головою.

– Мабуть, я продовжу, їй така розповідь не під силу, – наважилася Горпина. – А ти не помреш? – Придивлялася до її обличчя. І лише коли Уляна захитала головою, стала говорити далі: – Мучениця твоя Валя, а з нею і дитинка – янголятко маленьке. Німці всіх дітей відбирали і на очах батьків розстрілювали, багатьох у колодязь кидали. Твоя Валюша прив’язала дитинку до себе, і німці штовхнули обох у клуню. Коли підпалили… – Горпина замовкла, їй теж не вистачало сили розказати про те страхіття.

– Дуже кричали? – Вони ледь розібрали Улянині слова.

– На всю Корюківку. – Горпина й собі заголосила.

Уляна раптово затихла і мов закам’яніла. Навіть не чути було, чи вона дихає. У цей час хтось постукав у вікно. Коли Мар’яна відчинила двері, до хати зайшов дядько Михайло. Спинившись на порозі, він мовчки переступав з ноги на ногу.

– Олію для каганця приніс, щоб у темноті не сиділи, – сказав по хвилі й, поставивши його на припічок, знову відійшов до порога. – Тут таке діло: повертався з бригади, а Тоня якраз вискочила з хати, хотіла по тебе бігти, – дивився на Горпину. – Просила передати, щоб не затримувалась, щось невідкладне почалося. Розумієш, на що я натякаю? – Сам то на Горпину, то на Уляну зиркає.

– Це до Наді треба йти, – здогадалася Горпина. – І все тобі в одну мить. – Заметушилася складати свої мазі та порошки в торбину.

Мабуть, інші розмови трохи відволікли Уляну, і вона, тримаючись за стіл, підвелася. У хаті було напівтемно, горіла лише лампадка перед образами.

– Дай мені випити, що ти там пропонувала, – простягла руку.

Дядько Михайло, налякавшись того голосу, одразу вискочив у сіни, а Горпина подала їй невеличкого кухлика зі спиртом.

– Пий скільки зможеш і лягай на полику, щоб я знала, що ти в порядку. Бачиш, тут про смерть, тут тобі про нове життя – і все в одну хвилину.

Метляючи торбиною, сама не йшла, а слідкувала за кожним Уляниним рухом, роздумуючи, що їй тепер робити. Лише згодом, коли Уляна, витерши хусткою обличчя та добре висякавши носа, полізла на полик, Горпина пішла у двір, поспішаючи слідом за Михайлом. «І чому часто так буває – тільки одна невідкладна справа, тут і друга де й береться, ніби комусь завжди хочеться закрутити все в один клубок. Не могла та Надя зачекати хоч цю ніч. – Їй шкода було Уляну і вона картала себе за те, що покинула її в таку лиху годину. – Ще руки на себе накладе, – чомусь думалося про найгірше. – І чому я не сказала, щоб її з хати не випускали», – навіть збиралася повернутися.

– Проведи мене до Тоні, – нарешті попросила Михайла, – темрява така, що не довго й баночки свої побити. Теж ковтнула б спирту та на піч полізла, у самої страх як погано на душі. Тепер роботи до ранку вистачить. Але тут якось розродимось, а от Уляна бідна жінка, і як їй все оце пережити?

– Я б теж допоміг, тільки не знаю чим, – почувся голос дядька Михайла, який усе зрозумів. – Як відійде, підводою туди відвезу, коня десь випрошу, навіть серед ночі поїду, бо самій туди не можна – серце розірветься. Добре, що й ти того не бачила.

Він завжди був неговірким, а після приїзду з партизанами й зовсім мовчазним став.

– То й доказуй, коли почав, – спинилася Горпина серед дороги.

– Невже сама не зрозуміла? – буркнув невдоволено. – Тільки чомусь про це ніхто не говорить. – Він теж не збирався, аби не такий випадок. – Коли німчугани розпочали в Корюківці свою каральну операцію, більшість партизанських загонів Федорова поблизу розміщалися. Не могли вогню не бачити, який, мабуть, і в Чернігові видно було, а крик точно чули, бо я ж не глухий був. А от чому не прийшли на допомогу? – Він замовк і щось зважував. По хвилі у неї спитав: – Не знаєш?

– Ні, забожитись можу. – І вона вже хрестилася.

– Тоді зовсім дурна. – У таких випадках Михайло не добирав слова. – Ти ж була серед них і все повинна знати – як хороше, так і погане, – відчувалося, що він добрався до правди. – За два дні всіх жителів розстріляли і спалили. Хоч чула, скільки їх було? – Здавалося, що він зараз трястиме її за петельки.

– Ні, не чула, – ледь проказала.

– Близько семи тисяч, самі корюківські партизани говорили! – майже крикнув дядько на всю вулицю.

– І вони не прийшли на допомогу? – аж верескнула Горпина переляканим голосом.

– Готові були, команди чекали, а її не було, Федоров якраз у Москву літав. Правда, нічого б не змінилося, якби й там був. І раніше не було такого, щоб ішли на карателів. Головне для партизан – диверсію вчинити, збурити всіх у тилу, а про те, щоб захищати мирних людей своїх, і мови не йшлося, хоча всі знали, що за одного вбитого німця де десять, де сто мирних людей убивають. У Корюківці за одного тисячу призначили – так їм надокучили партизани.

– То скільки ж, на твою думку, партизанів у лісі було? – хотілося і їй зрозуміти все до кінця.

– Більше двох тисяч. Не рахував, але чув від інших, які про це теж пошепки говорили. – Михайло важко зітхнув.

– Сім тисяч убієнних! – ледь проказала Горпина. – А вони знову пошепки? – у цю мить вона, дійсно, не розуміла людей. – Ще скажеш, що НКВС партизанами керував, – вона й досі не могла стверджувати про те однозначно.

– А хто ж, як не вони? – Він сплюнув спересердя тягучу слину та відкашлявся.

– Скільки ж карателів було, не чув?

– Десь до півтисячі. Звісно, що немало, але впоралися б, якби захотіли.

– То невже побоялися?

– Тьху ти, дурна баба все-таки, – аж скипів Михайло. – І що ти там робила, коли нічого не второпала? – колов її своїми словами. – Ще в сорок першому, як тільки-но пройшов фронт і в окупації все притихло, комусь хотілося, щоб у тилу якомога більше звірств німці чинили. Усі мали боятися їхнього режиму, щоб було жахливіше, ніж той голод, який ми пережили, репресії та розстріли. Кумекаєш?

– Ну й дурень ти, до чого додумався. Це ж треба! – Штовхнула його руками.

Хотіла навіть плюнути в обличчя, бо й душу перевернув своїми словами. Стрималася лише тому, що всередині ніхто не протестував, навпаки – причаївся десь у куточку і збирався погодитися.

– Хоч і темно, але нічого їх розпускати. – Сердитий дядько Михайло вже збирався вдарити її по руках. – Чим більше німець вистріляє хохлів, тим совєтам краще. – Для неї це було просто відкриттям. – І про таке думав. Самим потім менше роботи буде, бо не вірю, що все зміниться. Не вірю, і все. – Здавалося, що він говорить крізь сльози. – Ми мов зайві на цій землі. Розумієш? – Трусив її за плечі, так йому хотілося, щоб вона погодилася з кожним його словом.

– І правда! Ні одному, ні другому не нужні. – Горпина кусала свої губи, тільки б не закричати.

– Думаєш, Михайло мовчить, то нічого й не розуміє? – Він уже відчув, що вони на одному боці. – Оточили містечко рано-вранці та давай усіх на вулицю виганяти, а ті спішать, думають, що перевірка документів. – Він ніколи не був таким красномовним, і вона його слухала з відкритим ротом. – Заганяли німчугани людей, мов худобу на бойню, – групами по 50 та по 100 чоловік: кого в школу, кого в церкву, в клуню, колгоспну контору, ресторан. Убивали з кулеметів, потім палили, було й живцем, як про Улянину дочку розказували. І треба ж було тому Ступаку заручників із в’язниці визволяти? Із-за двох чоловіків усе зчинилося. А що? Командирові партизанського взводу все дозволялося. Правда, хто б не пішов, коли там сини рідні? Ще й дружину перед тим німці розстріляли. Врешті хлопців своїх він усе-таки визволив, сам тільки втекти від кулі не встиг. Але дорого його сини людям обійшлися!

– Ой як дорого! – хитала і вона головою. – Сім тисяч старих і малих? – знову повторювала ті цифри, які відтепер залягли в її пам’яті надовго. – Що ж тоді на фронті творилося, коли в окупації нікуди було подітися ні від чужих, ні від своїх? – Тепер її мозок швидко складав усе до купи. – Ми ще раніше від Корюківки могли полягти чи погоріти. До цих пір не можу зрозуміти, як уціліли, – і тоді, коли Костя помічника коменданта вбив, і коли партизани пальне зірвали та пограбували. Наші люди тільки тепер отямлюються та кажуть, що чудо сталося. Думають, що Лаврентій за нас молився. Інакше й наші б кістки на попелищах валялися. Буде він лежати біля Феодосія в Чернігові, ось подивишся. – Вона вже давно вбачала в ньому непросту людину. – А що, навіть святий Миколай колись простолюдином був.

– Чи й не чудо! На початку то було, німець тоді ще не знав, як себе вести, а це ось – першого і другого березня, уже їм жарко у нас стало, – аналізував дядько Михайло минулі події. – За Корюківку кажуть так: такої трагедії світ ще не бачив. – Зараз він повторив те, що сказали партизани після тієї гарячої німецької каральної операції. – Правда, світ, може, й не бачив, а нам різне доводилося. Ти тільки того… – спинився, придивляючись до Горпини, – не кажи нікому, бо, може, що й не так.

– Бач, тепер і ти назад, сказав і налякався. Теж мені козак. А слово не горобець, вилетіло, то не піймаєш. – Їй зовсім не хотілося замовчувати таке велике лихо.

– Чого мені боятися? – Хоча і вважав Михайло себе сміливим, але з часів розкуркулення та страшного голоду постійно хтось його стримував. Він сердився на себе, але вуста часто самі неначе зціплювалися. – Ти не храбрися, – відповів їй, – того, що сталося, все одно не вернеш. Іди та своє роби. Он тебе вже серед дороги виглядають, – буркнув та знову, ставши тим мовчазним Михайлом, якого вона знала, повернув назад.

Антоніна, зустрівши Горпину Петрівну ще на вулиці, щось прошепотіла їй на вухо, і жінки швидко пішли до хати. Ще не переступивши поріг, Горпина почула нові крики і схопилася за голову.

– Тихо, Надю, тихо, бо піду назад. Голівочка й без тебе на шматки розривається. Ну, і що ж ти, моя дитино, виробляєш, усю сорочку на собі порвала? Заспокойся, це тільки початок, – витираючи її мокре обличчя, лагідно примовляла. – Давай помолимося Матері Божій, вона заступниця наша, – вклала в її руку маленьку іконку. – Багато діток народилося з нею, вона дуже давня, ще моя бабуся з нею пологи приймала. Народимо й ми, – запевняла. – Я все приготувала, все знаю, зі мною тобі нічого боятися. Он і Тоня не так давно народила. У неї там така причина була, можливо, вона тобі й розповідала, але тоді я дуже боялася за неї. Ти б бачила, як вона мужньо все витерпіла. Що й говорити – жінка партизанського командира! – Сказавши таке, Горпина швидко замовкла, пригадавши недавню розмову з Михайлом.

Вона й сама часто над тим думала, але чомусь не вірила до кінця, списуючи все на розбійників, яких часто люди теж за партизан приймали. Сьогодні мов полуда з очей спала. «Чому ж ми зайві на цій землі? Між двох вогнів потрапили. Чим же все скінчитися може? Невже всіх у могилу зведуть?» – навіть таке крутилося на думці. Приголомшена, вона ходила по хаті, то поглядаючи на Тоню, то відволікаючи перелякану Надю, яка не переставала тремтіти. Але дійсно – це був лише початок. Коли прокричали перші півні, породілля вже марила, крутила головою на мокрій від поту подушці, поривалася вставати, після чого безсило падала назад. Усе частіше Горпина ловила себе на думці, що і Надя божеволіє. «Дві труни може бути за одну ніч… Не доведи Господи!» – молилася й за Уляну до самісінького ранку.

– Який страшний погляд! Чому він на мене так дивиться? Мені страшно… – Її навіть лякав Надин божевільний погляд, який вона кидала по хаті. – Я молоденька, а він здоровий і ситий, – різко переходила на шепіт, ніби комусь на вухо. – Як звуть питає… – застигло на мить обличчя нерухомо. – Надя!!! – закричала на всю хату. – Куди мене тягнете? Я не хочу! Я поранених спасати мушу! Он їх скільки! – тремтіла вона, ніби й зараз виривалася з чиїхось цупких рук.

– Господи! І ця помирає, – ледь сказала Горпина. – Отче наш! Іже єсі на небесі. Да святиться ім’я твоє, да прийдєт царствіє тває, да будєт воля твая… – поспішала читати молитву.

– Не чіпайте мене, ви п’яні! То й що, що генерал! – знову кричала Надя на всю хату. – Мені боляче! Мені… Мамо!..

– Царю небесний, приіді і вселіся в ни, і очисті ни от всякія скверни… – читала Горпина вже наступну.

– Я застрелю тебе. – Надя різко перейшла на страшний шепіт. – Ви ґвалтівник, а не герой, – підняла праву руку і ніби цілилась у когось біля дверей. – Ти не прокинешся, ти більше ніколи не прокинешся, – шепотіли її до крові покусані губи. – Не можу, не можу натиснути, – знову тряслася в гарячці. – Тоді й мене вб’ють. Вони тут, вони за дверима, його охороняють. А хто тепер я? – намагалася схопитися, потім впала на подушку і зовсім стихла.

– Тоню, давай удвох, пропаде ж дівка, – і собі тремтіла Горпина. – Мені ще такого не було. Треба рятувати хоч дитину. Я зараз рушником видавлю, а ти приймай її на свої руки, іншого виходу в нас немає. Тягни за ніжки, як теля в корови, тільки потихеньку, я вже давно намацала, що не голівкою піде. Приймай, не бійся… – не замовкала Горпина, бо не могла обійтися без помічниці. – От молодець! От яка ти молодець! – підхвалювала, і в самої тремтіли руки. – Нарешті хлопчика ми піймали! – ледь тримаючись на ногах, доводила свою справу до кінця. – Тепер бризкай святою водою та швидше повертайся, дитя вже мити треба, – підганяла Тоню, яка витирала рушником їхні змучені обличчя, подавала теплу воду та хвилювалася, щоб вистачило сил у них обох, адже до ранку вони дуже заслабли. Але втома відступила, тільки-но дитинка почала кричати. Спинившись, вони дивилися на те пташеня, у яке Бог якраз вдував душу. Розплющила очі й Надя.

– Нехай покричить, нехай усім розкаже, що народився, заодно легені розправить. Ми поморилися, а йому найтяжче було на світ Божий потрапити. Здається, всі впоралися, – примовляла Горпина, розглядаючи малюка. – Слава Богу, все на місці, і ніжки довгі та стрункі, тож хороший воїн буде. Ще й понеділок сьогодні, а з нього світ починався, – її обличчя торкнулася надзвичайна радість. – Як назвеш його, Надю? Михайликом би треба. Скільки подій у нас із цим празником пов’язано! – придивлялася до неї і знову не могла зрозуміти – чи повернулася свідомість, чи й зараз ні? – Синок гарний, у тебе пішов: і носик такий, і навіть пальчики на ручках, – знала Горпина, яким ключиком відкрити серце матері, тому й використовувала весь свій життєвий досвід. – Це він зараз синюватий, бо старався дуже, а через місяць таким красивим стане – не впізнаєш, через два – уже агукати до тебе буде, у три голівку триматиме, а в чотири почне на ноги спинатися, – її не полишала надія, що вона все ж виведе Надю з того стану своїми словами. – Годуватимеш його; жінка найщасливіша, коли дитинку свою груддю годує. – Помітивши, як Надя усміхнулася, вона полегшено зітхнула. А коли вимучена породілля заснула, обнявши рукою загорнуте немовля, Горпина й собі примостилася на лежанці. Один Бог знав, що вона була найщасливішою, прийнявши ще одне дитя Боже.

По обіді, залишивши породіллю на Антоніну, попрямувала додому. Зайшовши у двір, побачила Мар’яну, яка поралася в хліву.

– Як Уляна наша, кажи одразу? – Як не важко їй довелося, все ж не забула за неї.

– Заслабла від горя, не їла, не пила і не вставала навіть, – почула у відповідь.

– Як не є, а жити все одно доведеться, живим ніхто в могилу не полізе. – Горпина знала, що найтяжчими є перші хвилини. – Умовлятимемо й сьогодні, жалітимемо словом, аби хоч трохи легше їй стало. Згодом воно попустить, навіть з горем усі звикаються, – це вона й по собі знала. – Ходімо до хати, страшенно хочу їсти. Чи в тебе нема чого? – Мабуть, уперше в житті вона просила.

– Усі горшки в печі перевернула, тож довелося знову розпалювати та борщ варити. Ото такий ранок був – самі нерви, – хвалилася Мар’яна. – Дітям по шматку хліба дала, а сама й крихти до рота не поклала. – Вона все на небо поглядала. – Вітер піднімається, отже, знову погода мінятиметься. Хоч би тільки дощ не пішов, бо й так холодно дуже. Солдатикам нашим тепла погода вкрай необхідна. – Якими б не були їхні власні біди, а за своїх бійців вони, здається, ніколи не забувають. – Окопи ритимуть, і ночувати просто неба доведеться. А в нас… Тільки німця погнали, одразу й терпець увірвався – так захотілося нормального мирного життя. І коли тільки все скінчиться? – Вона знову поглянула на небо і не могла зрозуміти, чому Бог так довго зволікає зі своїм рішенням.

– Діждемося, – хотіла Горпина радісно сказати, але, важко зітхнувши, замовкла. – Ванько, козак наш малий, одужав? – спитала, придивляючись до Мар’яниного змарнілого обличчя.

– Повеселішав, і лобик уже не такий гарячий.

– Слава тобі, Господи. – Горпина, повільно переступаючи стомленими ногами, пішла до хати.

Через декілька хвилин уже помішувала в мисці гарячий пісний борщ, сьорбала його та підхвалювала. Уляна й собі почала ворушитися на ліжку.

– Чому про Надю нічого не розказуєте? Хто ж народився? – видно, намагалася хоч на хвилину забути за своє.

– Знову хлопчик. Поменшало чоловіків, то самі хлопці народжуються, – повідомила з гордістю Горпина. – Правда, багато загинуло, то коли ще та рівновага відновиться. А цей гарний, не худий, незважаючи на такий час, і не слабкий. У Тоні набагато слабший був. – Вона не замовкала, аби тільки її слухала бідна Уляна. – Намучилися ми з нею. – Про те, що чула від Наді, вирішила нікому не говорити. Вона багато таємниць носила в собі, цю також сховала якомога далі. – Вистояла баба Горпина і цього разу, правда, якби не партизанська моя загартованість, то і я могла б поряд лягти, – сказавши, задумалася, звідки ж взялася сила. – Зі своєю старістю всю ніч над нею простояла, аби тільки нічого поганого не сталося, бо Тимофієві обіцяла. Тож і забавляла, і умовляла, і крутилася, мов муха в окропі. Повертало вже на те, що ані її, ані дитини не буде. Та на все милість Божа. А от його вона й не знала, може, тому й життя не в той бік пішло. Городські вважають нас забитими людьми, але вони помиляються, ми осмислено життя розуміємо.

– Ой, не кажіть такого, Горпино Петрівно, ми теж грішні люди. Нібито все й розуміємо, а не дай Бог чого, як оце з Уляною сталося, то можна й розуму лишитися, – зірвалося з Мар’яниних уст.

– Надумала, коли про таке бовкнути. – Горпина навіть стукнула ложкою по столу. – Гріх таке говорити, – сердито поглянула. – Уляна дуже сильна жінка, голодовку пережила в тридцять третьому. Коли тоді розуму не лишилася, то тепер усе переживе. – Вони й досі всі свої події порівнювали с тим тридцять другим і тридцять третім. – Страшне, звичайно, горе, але на те й розум Бог дав, – не зводила очей з Уляни, яка тремтячою рукою ледь несла ложку до рота. – Пам’ятаєте, Лаврентій говорив, що просто так і волосина з голови не впаде, – додала ще й про нього, бо йому тут усі вірили. – Життя, думки, вчинки – усе пов’язано, усе переплітається. А ви, грішні люди, розплітайте та думайте: чи за гріхи, чи во благо, як піп Федот каже. У святих книгах написано, що настане той час, коли живі заздритимуть мертвим. То, може, якраз про цей час писалося? – пильно поглянувши на всіх, Горпина знову згадала розмову з Михайлом. Але цього ранку думки так швидко змінювалися, що й сама ледь встигала за ними. – Наді ще того не зрозуміти, а Уляна переплаче та чекатиме Катю і Митю. – Вона відчувала, що й тут своїм словом зробила вже багато чого. – Думаєте, мені легко? Усе кудись іду, когось рятую, буває, і не хочу, але нікуди подітися. Сказати, що роблю це за якусь нагороду, то ні. Останнім часом зовсім ні з чим повертаюсь. Навіть борщ у вас соромно просити, бо й у вашій хаті багато не заробила. Ви мене зрозумієте пізніше, коли до моїх літ доживете. Покидає мене силонька, діточок своїх вже давно немає, чоловіка – ще з громадянської, а я стала вже не та. Боюся старості, бо нема до кого голови прихилити. Хилю її до вас, до Тимофія, до Антоніни, ви ж мене прийняли, і бачу, що не чужа я вам. Погані думки і в мене бувають, але жену їх від себе. Бога боюся, та й людям відмовити не можу, ото і тиняюсь так по хатах зі своєю торбиною. – Їй сьогодні й самій хотілося, щоб її пожаліли. Як ніколи відчувала, що захитався той твердий стрижень, який весь час її тримав. – Пам’ятаю, як перший раз попросили поїхати до партизанів, – пригадувала вона, – оглянути поранених. Я так не хотіла, так не хотіла, а мені немов на вухо хтось нашіптував: «Схаменися, Горпино! Що ти Господу скажеш, коли час твій настане доповідати про діла свої? Люди на межі життя і смерті, тебе як Бога виглядають, а ти тут роздумуєш». Взяла після того свою торбину та й поїхала.

– Вам буде про що доповідати, бо ви людям допомагали. Не кожному дано так прожити. – Мар’яна ніжно обнімала Горпину та свою Уляну. – Для чого тільки про борщ говорили? Ми ж одна сім’я. І ділити нам нічого, та й нема у нас нічого.

– О! Коли було б що ділити, то не були б ми такі добрі та рідні, – посміхнулася Горпина, збираючись лізти на піч. Вона ще й там про це думала, поки й задрімала.

А Мар’яна, взявши граблі та лопату, через межі пішла на свій город. Там було все своє і все дуже рідне. Неподалік від спаленої хати залишилася липа, від спиляних вишень та слив виросла поросль, на якій у наступному році вже будуть ягоди, а перед молодим вишняком пишалася калина. Цієї осені це був великий кущ, на якому рясніли червоні ягоди. На тлі все того ж чорного попелища, відгородженого від вулиці невисоким тином, молодий кущ червоної калини був ніби свідком її життя. Тільки кине на нього оком, так він про щось і нагадає, тільки підійде, так він і посміхнеться до неї. Так було й сьогодні – зриваючи та складаючи в кошик ягоди, яких торкнулися перші заморозки, згадала, як колись Федір посадив невеличкий паросток. Любив, коли взимку на голих гілках висять червоні ягоди. Під час пожежі кущ зламали, і ось від кореня знову відросла їхня з Федором калина. Згадавши про чоловіка, вона спинилася, а перед очима аж спішать один поперед одного епізоди минулого життя. Нічого, що калина росте тепер біля попелища, головне, що вціліла, відросла, значить, повернуться і вони сюди всією сім’єю, житимуть новим життям, – ледь усміхнулася.

– Якби ти знав, Федю, як мені погано без тебе, – зажурено хитала головою, – як скучили за тобою діти, як любить свого батька маленький Ванько, цілуючи фотокартку, – прошепотіла, неначе її чоловік стояв перед нею. – Як я шкодую, що не сказала тобі про своє кохання, – схилила голову та аж засоромилася, – плачу часто вночі, згадуючи, як ми з тобою дружно робили всю роботу, згадую і твої поцілунки, – аж ковтала сльози. – Болить від того серденько, ой, як воно болить! – Навіть його здивовані очі розгледіла. – Так, про кохання Федю, – впевнена була, що це найбільше його здивувало. – Ти теж думай про нас, дасть Бог, зустрінемося, все-таки не загинув, а пропав безвісти, – доводила йому й собі також. – Молюся за тебе щодня і діти моляться. Повертайся швидше. Хоч без рук, хоч без ніг, але повертайся, – наказувала йому. – Чуєш?

Замахала калина гіллям, зашуміла й липа, а вітер, піднявши у повітря чорний попіл, жбурнув його прямо на Мар’яну.

– Усе одно повернемось, – сказала вона сердито, мружачи запорошені очі.

Після того понуро побрела на город. Робота сьогодні валилася з рук. Дужчав вітер, продуваючи наскрізь тіло через далеко не теплу одежину, поривами свистів біля вух. Він знову погнав по небу осінні хмари, де зграями літало чорне вороння, шукаючи теплішого місця на зиму. Поскладавши в’язки з картоплинням і соняшничинням під хлівом, вона ще раз поглянула на свою калину, на свій молодий вишнячок, який нині чорнів від тих птахів. «Дерев високих немає, мабуть, і цій пташині ніде сховатися від негоди», – подумала і, зачинивши хвіртку, пішла до іншої хати, яку в цей час також вважала своєю. «Після війни все одно треба свою будувати й обов’язково на цьому самому місці, щоб усе було, як тоді – і калина у вікно заглядала, і липа на Трійцю пахла до самісінького ранку», – такі думки солодко пестили душу і сушили сльози. Про те думала і перед сном, коли можна було хоч хвилину побути наодинці зі своїми мріями.

2

Пізньої осені працювали в полі навіть по холоду. Коли нарешті встановилася погода, аж бігли туди, аби зібрати все, що лишилося. Одного такого дня перед обідом, побачивши на дорозі велику групу людей, що йшли за п’ятьма возами, на яких також сиділи військові, придивлялися та гадали: хто ж такі?

– Здається, солдати неспішно йдуть і без зброї. Може, полонені? – показувала на них Марія Коваленко, що помітила першою.

І всі жінки, як по команді, кинувши свої заступи, якими копали картоплю, побігли до дороги. «Може, то наші чоловіки?» – раділа кожна. Згодом їхні погляди почали гаснути, а руки опускатися, бо своїх вони там не побачили.

– Хлопці, ви хто такі й звідки йдете? – питали хором.

– Поранені ми, під вашим Березним із німцями билися, та ще один бій був недалеко від Чернігова. Убитих багато, а нам пощастило. Зараз на Олександрівку в госпіталь прямуємо.

Розчарування одразу минуло, тепер вони й цим були раді.

– Ми чули, два дні гуркотіло! – знову майже хором. – І літаків туди багато летіло, як наших, так і німецьких. Говорили, що все містечко перемісили, навіть у нас земля двигтіла. – А самі їх розглядають.

– Нічого, погнали німця далі. Неохоче, але тікає, – посміхалися солдати.

Від їхніх поглядів і посмішок оживало щось у душі жіночій. Одразу не таким чорним здавалося поле і не таким сірим небо. Стукало серце у грудях, і давно забута млість розливалася по тілу.

– Дайте хоч одного поцілувати, – пробиралася до них Христина.

– Наші ж ви рідненькі! – Осмілівши, жінки обіймали солдатів.

Серед них навіть упізнали декого, хто їхню Березівку звільняв. А метнувшись за торбинами зі своїми харчами, пригощали їх молоком та картоплею.

– Поїсти ми не проти, бо під Березним у таборі нас погано годували, та й лікували, сказати по правді, не дуже. Тому й захляли, – розповідали солдати.

– Чому ж у нашому селі не просили? Правда, й давати вже нема чого, німці що могли позабирали, своїм самі повіддавали, – хотілося їм виправдатися за свою бідність.

– Просили, аякже, їсти ж то хочеться. М’яса у вашої баби Коржихи на Соломахівці наїлися, – пригадавши, чомусь кривилися. – Люди до неї направили, кажуть, вона перед відступом німців молоду телицю зарізала, щоб ті з собою не прихопили, – тепер розповідали жартома. – Баба не відмовила, тільки від м’яса вже не той дух ішов, каже, що солі ніде було взяти. Пересмажила його, щоб зовсім не засмерділося, але наш брат солдат завжди голодний, то ми й таке поїли.

– Їжте, дорогенькі, що в нас є, а по дорозі знову просіть, то так і доберетеся, – поки радили жінки, вже й навкруги возів ходили, де сиділи й лежали поранені бійці.

– Ми ваше з собою заберемо. Якщо після того м’яса все добре буде, тоді й з’їмо, щоб харчі не перевести, – і про таке вони жартома. – Спасибі, дай Боже вам своїх діждатися! – дякували, оглядаючись.

– А скоро війна скінчиться? – схаменулися жінки, забувши про найголовніше.

– Скоро!!! – розкотилося по всьому полю.

Колона віддалялася, а жінки ще деякий час стояли на дорозі й махали їм своїми хустинами. «Скоро! Скоро! Скоро!» – свистів вітер, ніби повторюючи слова. І жінки стояли мов заворожені, насолоджуючись почутим.

– Дорогенькі молодички, пропустіть ще одного! – кричав хтось позаду них. – Та дайте хоч подивитися на вас! Хто такі будете? Свої чи чужі, – не вгавав солдат із перев’язаною рукою. – Чого такі худі стали? – находу встиг помацати кожну здоровою рукою. – Був би час, я б… ой! Розігнав вам кров, а то обличчя сині, мов пупи курячі, – намагався їх розвеселити.

– Та це ж Петро, Антипа Ювженка син, тобто Шурочки-перекладачки брат, – першою впізнала його Мар’яна.

– Петро, наш Петро! – кинулися жінки до свого земляка. – Солдат із фронту, наш, березівський! – тягли до нього руки, аби хоч доторкнутися.

– Та обережно ви, сороки-білобокі, не чіпляйтеся, бачите, рука прив’язана. Був би здоровий, залишився б хоч на одну ніч!.. Гей-гей! – махав їм, поспішаючи за своїми, бо ті були вже далеченько. – Не сумуйте, я хоч на день прийду в село; якщо не відпустять, то втечу з госпіталю. Бувайте здорові! – кричав він, усе рідше оглядаючись.

– Чому ж ми про Шурочку нічого не спитали? – схаменулися лише зараз. – Чи жива вона?

– Жива, – запевняла Мар’яна. – В іншому селі в родичів переховувалась, ніхто не говорив, де саме. – Навіть вона до останнього не знала, що та молоденька дівчина на партизан працювала. – Отак майже два роки витримала! – дивувалася й зараз. – Вона тут, а батько і брат на фронті воювали. Яка тільки сім’я! – не лише вона, все село ними пишалося. – Це ж її дід нашу двоповерхову школу будував ще до революції, – переказувала розповіді діда Сави. – Змурували з цегли один поверх, а тут зі Стольного на Низівку великий пан їхав – Мусін-Пушкін. Чули про такого? Спинився, розпитав, хто будує земську школу. А взнавши, що не буде другого поверху, велів покликати наших панів та й каже: «Не жалійте грошей, люди добрі, бо ваші діти тут ще помістяться, а онукам уже ніде буде вчитися». Пообіцяв дати дерев’яні балки з російського лісу, і навіть сказав, коли їх забрати в Низівці з потяга. Наші не повірили, однак поїхали і привезли. Так і збудували двоповерхову. Той пан за свої балки і копійки не взяв.

– І для чого вони йому, аби в кишені брязкали. Дід Кирило казав, що в пана було десять тисяч десятин землі, – пригадувала Христина. – Не тільки у Стольному, а ще в багатьох селах і хуторах. Він із роду багатих Безбородьків. А звання таке довге, що й вимовити не зможу. Одне знаю: граф він, якесь єго превосходительство.

– Нема вже давно ні графа, ні єго превосходительства. Якщо встиг за кордон виїхати, то, може, і живий залишився. Та як би там не було, нам школа залишилася, і за те йому спасибі, – продовжила розмову Мар’яна. – Тепер ще й наші онуки там навчатимуться.

– Була б вам школа, мало не підірвали її, – насупилася Марія та насунула хустку майже на брови, бо ще часто ввижалися їй німці. – Партизани хотіли її підірвати, коли на першому поверсі в німецькому госпіталі серед поранених якийсь обер-лейтенант лежав.

– Те вже минулося, – махнула рукою Мар’яна. – Ціла наша школа, дякуючи діду Саві й тій Шурочці, яку ми сьогодні згадували. Дивно виходить: дід будував, але й гадки на мав, що колись його онука порятує ту школу.

Розговорившись про минуле, вони за роботою ще довго згадували давні часи, а потім і недавно пережите, ніби їх випустили із в’язниці. Усе погане хотілося якомога швидше викинути зі своєї пам’яті. Тріпотіла тепер душечка, мов молода ластівка крильцями, навчившись літати. А потім мліла від думки про свого чоловіка – як зустрічатиме, що скаже та як він поцілує.

– Скоро! Скоро! Скоро! – повторила Христина. – Кричать ще й досі чи то мені вчувається? – шукала очима солдатів у полі.

Радісно посміхаючись, вони брудними руками протирали очі. Раділи і вдома та надіялися на владу. Як вона їм не дошкуляла, а вони знову чекали хорошої, яка за них горою стане. Навіть самі дивувалися – і що за люди ці українці, що тільки їм не робили, а вони зла не тримають, усе позабирали, а вони тільки б робити, голодом морили, а їх знову багато.

– Коли наші повернуться, ми ще більше дітей народимо, – сміялася Марія Коваленко. – Усього буде багато, то хто ж його їстиме?

– Свої тепер у владі будуть, інакше й бути не може. Не життя настане, а рай земний. – Христина аж слину ковтала, так їй добре було від тієї думки.

– Нехай списані з фронту покерують, поки наші справжні солдати повернуться! – Хотілося і Мар’яні того майбутнього, якого вони чекали.

Зовсім скоро пересвідчилися, що то були лише солодкі мрії. Нова влада в селі була, але колгоспними справами ніхто майже не займався. Зерно, яке вдалося на полі зібрати, лежало в клуні і пріло. Як не порожньо було в людських коморах, та колгоспне ніхто не крав, боялися, згадуючи довоєнні роки. Люди доробляли дещо в полі й у селі також – вичистили і вимили клуб, за ним приміщення школи, чекаючи команди про навчання дітей. Про події з фронту не чули з тих пір, коли провели останніх бійців разом із партизанами. Радіо ще мовчало, а німецьких приймачів уже не було.

– Ти, Мар’яно, дарма бідкалася, що у нас безвладдя. Учора привезли з райкому голову колгоспу, раніше три було, тепер один керуватиме, – повідомив дід Сава, йдучи під вечір із центру.

– А ви звідки знаєте? – цікавилася вона, переходячи дорогу з відром води.

– Таких, як я, голова сільради – отой безрукий, якого ще після наступу залишили, – викликав до себе, а прибулий, нічого не знаючи, теж підпрягався. Крім мене, Никифорович там був, Юхим, Ольга, жінка поліцая, і ще декілька чоловік. Писали пояснення, як і чому пособляли німцям. Хто не вмів, той просто хрестик поставив, сам не знаючи за що.

Тепер Мар’яна розгледіла стомлене і стурбоване обличчя діда Сави. Вона й сама була ошелешена почутим. Думки про надумане хороше життя враз кудись поділися, а перед очима, як часто було, знову з’явився німецький комендант і місцеві поліцаї з нагайками. Здається, навіть відчула, як болить після них усеньке побите тіло. Навіть плач маленького голодного Ванька вчувся, бо кров замість молока з грудей текла.

– Так ви ж із партизанами! І папір у вас є! – одразу затремтів її голос.

– Забрав він мій папір, а пояснення все одно писати змусив. І так мені повіяло тими давніми пережитими роками, коли будь-хто в шкіряній куртці міг тебе вбити. А коли я проговорився, що відбував строк після розкуркулення, то він більше і розмовляти зі мною не захотів, – спокійно, але понуро відповів дід Сава.

– А як звати тих начальників? – поцікавилася Мар’яна. – Я навіть не знаю імені того офіцера, що вже місяць тут головує.

– Вік би не знати! Знову не по-нашому розмовляють, знову чтокають. Члени партії, мабуть, бо я за ці роки і забув за партію, а вони тільки сьогодні разів п’ять про неї нагадали. «Під керівництвом комуністичної партії наша армія пішла в наступ, під керівництвом розбила ворога…» – повторював їхні слова. – Під тим керівництвом ми оце до такого дожилися, – він зиркав на всі боки. – Можливо, мене той папірець і спасе, а Никифорович – явний ворог народу, Юхим також. Дядько Михайло теж у халепу потрапив – надумав, де норов свій показувати, сперечався, показував свої поранення, які отримав ще в громадянську, то вони прикрили його в тій кімнаті, куди німці арештованих кидали. Замкнули двері, ще й варту поставили. І, скажи тоді, чим вони відрізняються?

– Яку варту? Для чого? – Мар’яна не могла нічого зрозуміти.

– Хто знає. Якогось пораненого солдата. Тільки чого так круто беруть? – дивувався дід Сава. – І чомусь дружки Івана-п’яниці, якого тітка Лисавета собі в зяті бере, біля того начальника крутяться. Усі тверезі, й головне, що теж за партизанів себе видають. Не пішли з ними на фронт, бо поранені в той час були. Отаке вигадали. Ніби зараз пізно. Уже всіх підібрав військкомат: і молодих, і підстаркуватих, а ці знову вдома отираються, ще й матері їхні бігають біля нового начальника. Немов мухи спасівські – ти їх відганяй, а вони знову лізуть. Улізли і до цього, придумали як. Сьогодні вже порядки наводили в хаті, де новий начальник житиме.

– І де ж він житиме? Хто взяв його? – перепитувала Мар’яна, не перестаючи дивуватися новим подіям.

– А ніхто. Житимуть, мабуть, удвох у хаті твоєї вчительки, якій ти молоко носила, бо голова сільради ще приміщення собі не шукав, де працює – там і спить.

– А якщо вона з дочкою повернеться, чоловік з фронту прийде, та, мабуть, і син живий? – нагадувала Мар’яна про сім’ю їхнього фельдшера.

– Про них узагалі ніхто не згадує. Зараз робота там кипить – усе миють, рушники вішають, мабуть, і їсти варитимуть.

– Щось дуже мені Лисаветиними порадами повіяло. Це тільки вона могла таке заколотити. Що робиться! Він чужий, нічого не знає, а вони Бога не бояться. Як же тепер бути? Треба збори збирати, там усе й розкажемо.

– Та говорив я про збори. Не тільки про себе хвилювався, усіх захистити хотів. Але він не зрадів моїм пропозиціям. Говорить: сам знаю, що робити. – Розгублений погляд діда Сави втупився у чоботи. – Гарячі хлопці дуже, і якщо наш Михайло голову не опустить, то навіть не знаю, чим воно закінчиться.

– Ото діждалися влади! Що ж робити? У кого допомоги просити? – Розгублена Мар’яна аж руки на грудях схрестила.

– І в кого ти її проситимеш? Усі наші воюють. – Дід знову блукав поглядом по бідненьких хатах, які стояли, мов сироти при дорозі. – Ще оцю заразу німецьку взув, старий дурень. Грязюка до коліна, а взути нічого, – знову розглядав свої чоботи, ніби вперше їх бачив. – Тільки глянув на них той голова, так одразу його і закрутило, – махнув він рукою та насунув шапку майже на самі очі. – Піду я, бо ні їв, ні пив, та й ноги гудуть. Ранок вечора мудріший. Переночуємо, а вранці, може, щось зміниться.

Мар’яна, не розуміючи багато чого, вірила і не вірила почутому, повторювала дідові слова і дивилася йому вслід, поки він не звернув до своєї хати. Зайшовши й собі додому, почала переповідати почуте Горпині. Довго радилися, а переспавши з новою бідою, вирішили зібрати групу бідових жінок і самим сходити до того начальника.

– Раз наша влада, то ми й розкажемо, бо чоловіки лаятися не вміють. А ми якщо разом, то кого завгодно виведемо на чисту воду. – Вона аж розчервонілася від надуманого. – Заодно і про хлопців-посібників розтолкуємо. Нехай знає, що за голуби біля нього туркочуть. – Ці новини так зачепили її за живе, що вона аж кричала на всю хату. – Сором який! Не сказали тоді представникові військкомату, надіялися, що самі розберуться, а воно он як вийшло! Не бути по-їхньому! – розмахувала руками та сварилася пальцем.

Наступного ранку о дев’ятій годині вони вже стояли під кабінетом начальника в приміщенні сільської ради. Коли зайшли і почали говорити, то вже не було в них того гніву, але бажання вивести правду залишилося. Збиралися говорити толком, не як на вулиці, а вийшло все одно по-сільськи – перебивали одна одну, перекрикували. Віктор Петрович, як його було звати, сидів за столом і грізним своїм поглядом показував, що йому такі делегації не до вподоби. Кілька разів голосно обривав їхні розповіді, а вони далі продовжували. Відчуваючи, що не добре все виходить, Мар’яна попросила вислухати її одну. І вже після кількох сказаних речень він її спинив:

– Зачекайте, громадянко. Де ваш чоловік зараз? – мов окріп на голову вилив, від чого вона аж стрепенулася.

– Де ж йому бути, як не на фронті, – відповідала по-бойовому, – і пішов туди з першими. А оті хлопці, які біля вас труться, видаючи себе за партизанів, не пішли. Ховалися від своїх, коли брали, потім від німців, а тепер героями вилізти намагаються. Невже ви їм повірили? Усі в селі їх знають – злодії вони і п’яниці. А нам, бачу, не вірите. Можливо, хтось уже встиг інше розказати? Тоді спитайте в людей.

– У мене ще одне питаннячко: де працював ваш чоловік до війни? – Голосно, мов, на допиті донеслися його слова, а потім добрався і холодний погляд примружених очей.

Мар’яна ніколи не була на допиті, Бог милував, але багато що про те чула. Десь ізсередини піднімався гнів, хотілося його вдарити отією важкою чорнильницею, яка тут стояла ще відтоді, коли вона розписувалася зі своїм Федором. Але затремтіла душа і кудись сховалася, тільки холод у грудях про неї нагадував.

– У Гомелі, в депо. А до чого тут він? Ми не про нього… – В самої перед очима Федір, з розсіченим обличчям сидить під тином. Так і було, коли більшовики все їхнє майно позабирали, залишивши порожніми і клуню, і хлів.

– Досить, з вами все ясно. Ви, значить, з куркулів, – повернув він її до реального життя.

– Та які ж ми куркулі, – обурилася від такої несподіванки. – Була у нас земля, ми її самі обробляли, уся сім’я працювала. Та й коли те було? За царя Панька, як зараз кажуть.

– Мене це зовсім не цікавить, – знову різко обірвав її військовий. – У вас тут півсела куркульні, – ошелешив присутніх.

Після таких слів вона стулила вуста й опустила руки, мовчки дивилася на цього нового начальника, який ходив по кабінету туди-сюди, мов перед шеренгою бійців. Але, отямившись після почутого, наважилася знову дещо сказати:

– Ми розуміємо, на фронті вам нелегко було, а ми вдома від окупантів натерпілися, то якось же треба нам спільну мову знайти. От і прийшли до вас за допомогою, як до рідного. То чому ж ви нас ні вислухати, ні зрозуміти не хочете? Чи ви думаєте, що ми брехати зібралися? Тоді скликайте збори, нехай люди скажуть і про нас, і про тих, кого ви вчора допитували, заодно про тих, хто біля вас крутиться. Там усе взнаєте – хто на партизанів працював, хто з партизанами та червоною армією в село повернувся, коли німців гнали. Ще такого не було, щоб у селі люди правди не знали.

– Більше нічого не хочу чути! – Голова знову обірвав розмову. Стояв широко розставивши ноги, а руку тримав на кобурі з пістолем, точнісінько так, як це робив німецький комендант. – Ідіть додому, я вас не кликав! Чи ви теж захотіли до того дядька, то це ми організуємо! Збори їм! Сам я рішаю, сам! – спинився навпроти Мар’яни та свердлив її своїми злими очима, від чого в неї аж волосся на голові хустку піднімало.

Горпина Петрівна, яка до цього часу стояла мовчки, й собі не стрималась:

– Ви, Вікторе Петровичу, прибули в село до людей, тому повинні розібратися в наших справах по-справедливості. – Сама, нервуючи, все терла руки.

Військовий почервонів, мов прапор, який знову стояв у кутку цієї кімнати, як до війни. Розтулив рота, щоб, мабуть, вигнати всіх, у тому числі й Горпину Петрівну, але вона перебила:

– Раз так діло пішло, то хочу повідомити: я особисто знала командира партизанського загону і замполіта, сама два роки в загоні була, поранених лікувала. Тому маю право говорити з вами на рівних, хоч я і не член партії, і не маю такого військового звання, як у вас.

Було й до війни так – забуде вона про страх і випалить те, що думає. Пошкодувати може потім, але й то не завжди. Тоді сидить у хаті й чекає, коли за нею прийдуть. Так і зараз – замовкла і принишкла, хай буде, що буде.

Голова ганяв свою самокрутку по губах, дивився на простих селянок і все щось зважував. Потім, змінивши тон, запросив немолоду партизанку Горпину сісти, а всіх інших – розійтися по домівках. Жінки вийшли, але розходитися не збиралися. Стояли неподалік від спаленої будівлі клубу і чекали.

– Горпина молодець! – хвалила Марія. – Нас би він усе одно не слухав, бо ми баби сільські, він таких, мабуть, і за людей не вважає, – розмірковувала по-своєму. – Треба було Тоні першій починати, та одразу: я жінка командира розвідки партизанського загону. Отут би йому і заціпило, – здається, рада була, що хоч зараз таке надумала.

– Ви що, дівчата, мій Тимофій, Мар’янин рідний брат, він же теж із середняків, – нагадала Антоніна. А йому, здається, вже хтось про кожного розказав, тільки на свій лад.

– Чи важко здогадатися? То матері отих молодчиків, про яких ішла мова. Точно вони. Прибирали хату Олександри Данилівни Маркової, рушники вішали, вже ніби і своїми стали, то й поговорили як їм треба, – уміла довести своє і Мар’яна. – Коли їх послухає, тоді простак, неначе бабів хитрих не бачив.

– Щось я нічого розумного від нього й не почула. Дурень він. Були б наші чоловіки вдома, він би так не скакав перед нами, – зробила такий висновок Христина.

– Забулося вже, дівчата, що бачили таких начальників і раніше. І чоловіки нічого зробити не могли. Усі сиділи мовчки, як миші в норах. Чи не так? – дивилася Мар’яна на них своїми синіми очима, біля яких за останні роки залягли зморшки.

– Вийшла! Вийшла! Випустили! – зраділи жінки, дивлячись у бік сільської ради, де по східцях гордо спускалася Горпина Петрівна.

– Чекайте, вона сама прийде. Не бігайте, а поводьтесь достойно, тоді, може, і слухати вас будуть, – наставляла Тоня своїх жінок по ланці, які вже рушали назустріч.

– Усе ж, дівчата, не дарма приходили, – задоволено зітхнула Горпина. – Не знаю, як вам, а мені здалося, що ми довго з ним говорили. Розказала, як агітувала Саву в старости на прохання партизанів, і про Никифоровича, і про інших слово замовила. От тільки про Михайла погано виходить, – глянула то в один бік, то в другий, неначе хотіла пересвідчитися, чи ніхто їх не підслуховує. – Скаржиться начальник, що Михайло його ображав, а ще вбити погрожував, тому він його в райцентр відправив, – майже шепотіла. – Якщо дядько і гарячкував, то невже ж таки його за це покарають? – по очах видно було – журилася. – А взагалі розмова була неприємна, – вирішила зізнатися. – Отак боролися, тепер своє довести не можемо. Усе тіло в мене тряслося. Спочатку він косував, а коли сказала, що піду пішки в обком партії, який Федорова залишив на окупованій території для створення партизанського руху, і розкажу про все, одразу по-іншому заговорив. Повідала йому, як партизани зв’язок з Москвою тримали, може, не знає. Декілька прізвищ назвала тих воєначальників, які з Москви прилітали. Я їх не бачила і не знайома була, а на нього ті прізвища справили велике враження.

– А як же про тих хлопців? – допитувалася Марія.

– Говорила, що коли не відправить на фронт, то жінки самі їх піймають і відвезуть у районний військкомат. Усіх беруть, то нехай і цих. То ж ви мене підтримайте, коли що, – сама пригадала про бабські бунти, які були у двадцятих роках. Чоловіки у в’язниці, а вони з вилами проти влади йшли. – Треба про це людям розказувати, нехай говорять. Як не будемо гуртуватися, знову нас заклюють поодинці.

– Дай Боже нашому теляті та вовка з’їсти. – У Мар’яни було погане передчуття, яке її ніколи не зраджувало.

По дорозі додому весь час сперечалися, лаяли того Віктора Петровича, який воював, а життя не знає, пригадували і довоєнний час. На тому й розійшлися. Коли Мар’яна з Горпиною зайшли до своєї хати і стали діставати обід з печі, на порозі з’явився дід Сава. А тільки почали про розмову з начальником, як забігла й Антоніна.

– Горе, Горпино Петрівно! Горе сталося! – захлипала ще до того, як рота розкрила.

– Та кажи швидше яке? Хіба можна оце так жити? Ну, що там?

– Наді ніде немає. Мої хлопці Тимошку в колисці гойдають, а її дитя лежить на ліжку в іншій кімнаті та плаче. Діти кажуть, що тьотя вийшла і більше не заходила.

– Так-так… Втекла наша Надя, – хитала головою Горпина. – Оце вам за вашу доброту! – У її здивованих очах застиг подив. – Я ж, здавалося, і до серця добралася, і любов до дитини розбудила, а ні, втекла… Чомусь таке передчуття було у мене з першого дня. От вам і горе. Чуже дитя, а горе все одно наше.

– Вона кинула, а вам кидати ні на кого, – не міг змовчати дід Сава. – От і думайте, як бути. Дитинка – це не лялька. І нагодувати треба, коли голодна, і полікувати, коли хвора, і одягти, і взути, – видно було, що й він розхвилювався.

– А то ти нам, діду, розкажи, бо ми не знаємо, що біля дитини багато клопоту. У Тоні своїх вистачає, а в Мар’яни – повна хата, тільки я бездітна, але я вже сама собі ладу дати не можу. Коли Надя не повернеться, не знаю, що й робити, – журилася Горпина.

– Ладно, народилася в моїй хаті, то нехай росте, кому ж вона потрібна при нашій бідності, – заспокоївшись, погодилась Антоніна. – Якось проживемо.

– І то так. Молодець. Ми допоможемо! І люди допоможуть! – зраділи жінки, що якось воно вирішиться.

– Ага, понадійся. Може, день чи два, а потім усі забудуть, – махнув рукою дід Сава. – Так завжди було. Кричать, поки горе свіже, а звикнуться, то й не згадають. – Сам видивлявся у вікно. – Сонце червоне дуже на заході, і небо мов кров’ю полите, – коментував побачене. – Добре, коли на мороз та на вітер, – зробив такий висновок. – Раз вітер, значить, нова погода. Куди ж тільки повіє… – міркував біля порога, збираючись додому. – Тут сам не знаєш, що робити, а ви про малу дитину. Дай Боже перезимувати вдома, – щоб про своє нагадати, зайшов здалеку. – Це для мене буде велике щастя. Бачите, як мало людині треба! – умів він у всьому знайти головне. – Спасибі тобі, Горпино, і тобі, Мар’яно, і всім жінкам нашим також дякувати буду, що клопочетеся про мене. Це буде і ваша перемога. – Чи були в нього мокрі очі, вони не бачили, але здогадувалися. – Така в мене доля, щоб весь час бути на межі життя і смерті, – проказав ніби з останніх сил. – А звикнути до цього не можна, бо весь час жити хочеться. Коли все відходить і я знову повертаюсь до нормального мирного життя, то мені й моя маленька хатинка раєм здається, і любов до людей ще більшою стає, і пташку я чую, і небо бачу. Ось таке моє життя, дівчата. – Він знову шапкою протер своє обличчя.

– О! Розвів, уміючи. І так наплакалися, а ти знову сльозу видавити хочеш, – скривилася Горпина. – Це тобі спасибі, Саво, що не побоявся німців у ті роки і став на захист наших людей. Ніхто не знає, що б могло статися. А те, що зараз, – все минеться. Спи спокійно, лише папір свій з підписами забери, бо то твій найважливіший документ. Сьогодні одному довів, завтра другий хтось прийде, а показувати вже нічого. Ото біда буде! – радила йому.

– Спокійно спатиму, коли й Михайло вдома буде. Радий би йому допомогти, та не знаю як.

– Після нашої розмови той начальник сам повинен Михайла нам повернути. Коли ні, то я до нього знову піду. У Чернігів не ходитиму, там нас ніхто не чекає, – Горпина зажурено хитала головою. – То я так, аби хоч чимось його налякати, – аж посміхнулася. – Думала, ще Савиного червоноармійця пригадати, та забула його ім’я. Він знову, мабуть, біля високої влади, а може, навіть генералом став.

– Микола він, – сказав дід не роздумуючи, неначе часто про нього говорив. – А прізвище і я забув. Правда, дочка моя Маня… Хоча й не згадує, але думаю, що не забула. – Дід замислився, пригадуючи, як червоноармієць колись його врятував. – Піду відпочивати. – Прочинив двері в сіни. – Радіо в мене, дівчата, заговорило, то заходьте послухати. – І дід почав переставляти стомлені ноги через високий поріг.

Невдовзі пішли розмови по селу про те, що радіо передавало. А передавало воно про бої на Дніпрі. Не дуже вірили чужим переказам, щодня перепитували в діда Сави та Кирила, який, незважаючи на вік, ще ходив на роботу. До того, що чули, додавали свої думки і переказували іншим. Тому й виходило, що про бої, почуті по радіо, говорили всі, але по-різному. Часто сперечалися, доводячи свою правду. Серед різних новин жінки на вухо одна одній передавали й таке: «Якась партизанка народила в селі нагуляну від Тимохи дитину і залишила її Тоні. Надумала собі, що вона в нього одна така красива. Нехай няньчить, раз не чуже їй те дитятко, бо тій партизанці ніколи, треба за Тимохою поспішати». Антоніна спочатку не звертала уваги, а потім прийшла до Горпини Петрівни зовсім з поганим настроєм.

– Ну де оті розмови взялися? Може, воно так і є? Тимофій же сам просив вас забрати оту Надю і допомогти. Тож виходить, що він її давно знав? А я у свою хату пустила, дитину своїм молоком годую, – ледь сльози стримувала.

– О, наслухалася! – скривилася Горпина. – Щоб їм язики повсихали! Їх ніяка війна від розмов не спинить. Ти для чого всю оцю нечисть збираєш? Дорогою вони познайомилися. А тут мало не забув про неї, бо то Тимошку носив та всім показував, то розписувався з тобою. Ще скажи, що він гуляка. По доброті своїй не міг відвернутися від людини, яка в горі, такий він є. А з Надею це так і було. Ти сама чула, про що вона марила, – заспокоїла її. – Збиралася застрелитися! Подумати тільки!

– Вибачте мене, нерозумну, кров у голову вдарила від дурних розмов. – Тоня аж почервоніла від сорому. – Все було так добре, і я така щаслива, а тут ця Надя… І де вона на мою голову взялася? Правда чи ні, а ті розмови так прилипнути можуть, що й за все життя не відмиєшся.

– Усе минеться, тільки здається мені, що хтось воювати з нами став. І знову я грішу на Лисавету, але тепер вона не сама, знайшла собі помічниць – матерів отих молодчиків, що біля начальника труться, зараз це ціла компанія. Коли два роки всі голови гнули перед окупантами, не до вигадок було, а тепер швидко взялися за старе діло. Але й то нічого, прийде коза до воза, – посміхалася Горпина, – подітися їй нікуди, в ноги падатиме. – Здається, вона була задоволена. – Нехай поговорить, а живіт з кожним днем підпирає все більше. Ось тоді я своє слово і скажу, – примруживши очі, тішилася надуманим. – А ти йди додому та живи спокійно, було б від чого плакати. За чужу дитинку Божа подяка сама в хату прийде.

– Ага, вас послухаєш, то можна одразу в монашки йти.

– Для чого? Ти тут спробуй до Бога наближатися та добро робити. Тут мабуть складніше.

– Я все зрозуміла. – Не можна було сказати, що вона заспокоїлась, але, попрощавшись, пішла з хати.

– Було б через що себе зводити. – Горпина встигла ще й таке докинути наостанок.

А сама задумалась про людей і про себе, про вчинки і про наслідки, про заздрість і про хвороби і ще багато про що, бо все те було їй відоме.

Село завжди жило за своїми законами, і розмови між людьми робили свою політику – когось засуджували, когось виправдовували, хтось ставав героєм, а хтось – зрадником, когось люди проклинали, а когось – звеличували. З роками все це забувалося, але могло й піднятися на поверхню з бездонної людської пам’яті. І про це вона розмірковувала того дня. Її думка була легкою і гострою ще й зараз. За якісь хвилини вона могла дістати зі своєї скарбниці безліч подій, перекинути їх і так, і сяк, навіть побачити тих людей і почути їхні розмови. Спостерігати за своїм весіллям, за вінчанням, за молодим, уже законним чоловіком, як він засинає, обнявши її, і як просинається вона в його обіймах. Хоча й було це недовго, зате вона й зараз дякує Богові, що в її житті було кохання. Діставати і ховати, пам’ятати й забувати, здавалося, що це просто, без ніяких таємниць, але для неї це було щось неймовірне. Інколи навіть літак у небі її не так дивував, як те, на що спроможна її пам’ять. Можливо, саме тому й жилося їй не так важко. У неї було своє розуміння життя. Вона з ним не народилася, не запозичила в когось і не купила, воно прийшло з роками само по собі. Але не для того, щоб сама себе тішила, а щоби навчала інших, підказувала, радила, аби всі, хто поряд з нею, збагачувалися душею, не опускали руки і не впадали в крайнощі. Вона відчувала себе стрижнем тієї родини, хоча нікому про те не говорила. Ніколи й не хвалилася, як багато прийняла новонароджених діток на свої руки. Знала лише вона, що й потім не зростали вони без її уваги. Не було в селі такого двору, куди вона не заходила. Десь лихо – і вона там, неначе випадково йшла у своїх справах і тут почула. «Може, вам чимось допомогти?» – були її слова замість привітання. І так усе життя – сьогодні тут вона, а завтра там, неначе за кожного відповідає. У чорній одежі або в сірій, як послушниця Божа, несла свій хрест і не скаржилася. Боялася лише самоти і гніву людського. І дуже любила, коли серед тієї буденності, яка щодня поряд, трапиться такий випадок, який сколихне її, – серед декількох тисяч людей вийде наперед одна і покаже, на що здатна Божа людина. У часи війни таких випадків багато було, але й цей її теж подивував.

Одного вечора, коли надворі вже стемніло, хтось постукав у їхнє вікно. Мар’яна, не питаючи, побігла відчиняти двері.

– Це я, Ольга, поговорити з вами хочу, – вагалася на порозі.

– Заходь, раз прийшла так пізно, значить, справа є важлива, – здогадалася Мар’яна, зачиняючи двері.

– Спасибі вам і на тому, багато хто зі мною і здоровкатися не хоче, а ви до хати запрошуєте, – дякувала, ставлячи на стіл глечика з молоком. – У мене корівка є і молочко добре, якщо не гидуєте, то носитиму. Мені одній багато непотрібно, тож роздаю. Вчора Тоні віднесла.

Ольга ще не договорила, а діти вже стояли біля столу і чекали Мар’яниного дозволу.

– Коли не зайве, то чого ж відмовлятися. Діти ростуть, а наїдатися дуже нема чим. – Одразу наливала їм у кухлики. – Їх і серед ночі розбуди, вони молоко питимуть. А ти кажеш, гидувати. Придумала таке! Ми й самі за ним прийти можемо, та й діти прибіжать. Сідай, поговориш із нами, розкажеш, як живеш, чого прийшла, – показала на лавку. – Мабуть, не просто так.

– Боржниця я твоя, ти вступилася за мене, а я й досі тобі не подякувала, – сама не зводила очей з Мар’яни. – Думала, що тепер мене ніхто й за людину в селі не вважатиме, ще довго доведеться за гріхи чоловіка розплачуватись, але неправда, світ не без добрих людей. Нехай тобі Бог здоров’я дає за твою доброту. – Ольга вклонилася перед Мар’яною до самого пояса. – Я ще одну справу надумала, – ніяк не наважувалася про те сказати.

– То й говори, не бійся, ми тобі не вороги, – аж шию витягла Горпина на лежанці, чекаючи новини.

– Була в Антоніни, а там дитинка маленька кинута, так вона мені приглянулася, – в самої аж очі засвітилися. – А якби я попросила, ви б довірили мені? – поглянула на жінок, які ще нічого не зрозуміли. – Чи прийде мій синок з війни? Хтозна, – від хвилювання вона аж повітря хапала. – А так була б я не сама. Та коли б і прийшов, то виріс би йому братик. – Ольга дивилася на Горпину і на Мар’яну, які й досі не могли второпати, про що то вона. – У Тоні й своїх дітей повна хата, а тут ще оті розмови, – продовжувала Ольга.

Усі сиділи мовчки. Мар’яна відклала вбік солдатську шинелю, а Горпина – гімнастерку, які одразу після визволення роздавали по хатах латати.

– То ти кинуту дитину просиш, чи що? – перепитала Горпина. – Тільки вчора говорили про неї, а сьогодні оце таке… – Вона задумалась. – Мишком його назвали самі, бо матері було все одно, – сказала та знову задумалася. – Ти, Олю, немолода жінка, вимотана отим чоловіком, чекай кінця війни, прийде твій Льоня, і будеш тоді онуків рідних няньчити, – мовила й аж завмерла, хотіла почути, що ж вона далі про те говоритиме.

– Значить, відмовляєте, – поглянула розчаровано. – Нема довіри до мене й у вас. – Так їй зле стало, що вона аж зігнулася. – А я повірила у вашу щирість, особливо в Мар’янину. Якби вона не захистила мене тоді на площі, коли за коси тягали та били, я б точно тут сьогодні не сиділа. Розстріляли б наші, і Льонечку мого також, – скривилася від жалю та потягла край хустини терти мокрі очі. – Мені й сорока ще немає, – додала щодо свого віку. – Вибачте за дурну розмову, я й так зрозуміла, що все одно жінкою поліцая до останніх днів своїх залишусь. – Скривлений рот, сльози на кілочку, в грудях аж пищить – не плакала б зараз, а ревіла, мов ображена дитина. – Такі, як я, в інші села подалися, – сказала трохи заспокоївшись. – Тут їм і вікна б’ють, і дітей обзивають, а мені вдома жити хочеться, тільки світ побачила, – почала розвертати свої чоботи до порога.

– Годі тобі дурниці говорити, – не витримала Горпина. – А про дитинку не нам рішати. Може, Надя повернеться, все-таки мати.

– Тоді віддам, у матері дитя забирати не стану. Ви сміятися будете, але в мене таке відчуття, що то мій хлопчик народився. Може, він нікому й не потрібний, а мені здається, що я не встигну і його заберуть. – Ольга дивилася на жінок так, неначе доля її вирішувалася цієї миті.

– Надумала вона про нове життя з манюсінькою дитиною! Чудна ти якась, Олю! – Горпина говорила одне, а думала зовсім інше: «Ось вона та єдина, що вийшла наперед. Такою пишатися треба. – Навколо розруха, бідність, а вона про нове життя… – сама від неї не може відірвати погляд. – І які ці люди різні», – почала хитати головою.

– А що, і справді, кому кинута дитина потрібна? – дивилася то на Мар’яну, то на Олю. – А вона сама просить, – додала по хвилі.

– Нехай, бо можуть і в дитбудинок забрати. Спробуй потім його там знайти. А з нею не пропаде, – видно було, що Мар’яна радіє.

Коли Оля посміхнулась, вони побачили її сяюче і добре обличчя. «Ти ба, така вродлива і, дійсно, ще молода, – знову побігли думки в Горпининій голові. – Чого терпіла того диявола? А куди подітися було, раз така доля дісталася, – сама й відповіла. – Хоче нове життя розпочати… Самоти боїться…» – здогадалася, бо й сама про те думала.

Ольга тим часом дивилася на них і чекала остаточного рішення. Вона раніше мало з ким спілкувалася, тільки вийде, було, на вулицю, впоравши худобу, а чоловік уже кричить на неї з двору. Так і прожила, не про любов думала, а про те, як би менше кулаків дісталося. Тепер інша справа – можна і на вулицю, і на базар пройти, от тільки люди часом проходу не дають. Чи коли забудуть?

– А що ви скажете, Горпино Петрівно? Бачу, що на моєму боці, але вагаєтесь, – допитувалась несміло.

– Дивуюся, як Бог усе управляє. – Горпина полегшено зітхнула. – Дав дитинці життя і не забув про неї. Знайшлася людина, і сама її просить. Після війни багато сиріт буде, а ніхто їх не шукатиме. І як бідні діти житимуть? А на Мишка нашого мати, значить, знайшлася. То чому б не віддати? Тільки гляди, воно ж зовсім маленьке, з ним ще клопоту та й клопоту.

– Нічого. До весни підросте, а влітку на повітрі та на сонечку все виростає, – защебетала Ольга, вже цілуючи Горпину Петрівну і Мар’яну.

Знову сяяло її обличчя, і на щоках з’явився легкий рум’янець, якого вони в неї ніколи не бачили.

– То я завтра зранку і заберу його додому, потім треба ж буде записати в сільській раді. Ви підете зі мною? Бо там зараз нетутешні керують. Скажуть: «Де взяла?» Ще, дійсно, заберуть у сирітський будинок.

– Підемо, Олю, не залишимо тебе, не бійся. Та й брати його нікуди. Де вони ті сирітські будинки? Обов’язково підемо, – запевняла Горпина Петрівна.

Забравши свого глиняного глечика та попрощавшись, Ольга пішла додому.

– Ти бачила, Мар’яно, як змінилася жінка? Правду каже – мов на світ народилася. То це ж тільки два місяці на днях буде, як без того ката. Жила неначе у в’язниці. І зараз не гуляти біжить, а дитинку просить. Охайно вдягнена, обличчя молодше стало, краса на ньому з’явилася. Побула в нашій хаті, і ми з тобою тією радістю перейнялися. Просто ніхто її раніше не знав, а яка хороша людина. Нехай їй Бог допоможе.

Знову поставила біля себе лантух з гімнастерками та галіфе і почала міркувати про людей: «Як багато їх бачила, а вони всі такі різні. Та все ж їх важко згуртувати, поки півень не клюне, бо кожен своє любить понад усе. А от з пантелику збити набагато легше. Так і живуть – хтось і за інших думає, а хтось без кінця воду каламутить, треті лише за себе. А яка б величезна сила була, коли б разом!» – Вона це ще в молоді роки зрозуміла, у громадянську. Замислилась, а далі давай уважніше розглядати солдатську одіж.

– Дивися: цей поранений був, а цього, бідолашного, землею прикидало, а ось цього вбито – дірка проти серця і кров, – показувала Мар’яні.

– Шийте мовчки, я й сама те бачила. Першу партію навіть нюхала, бо здалося, що Федором котрась пахне. – Раніше вона соромилася зізнатися.

Згодом записали Мишка в сільській раді, похрестили потай у отця Лаврентія в холодній малесенькій хатинці, коли той провідував монахинь Дяковичів. Напророкував новонародженому: в багатстві ростиме, в пошані житиме, а помре героєм на великому Майдані. Олю любитиме як рідну. Раділи його словам, запам’ятавши тільки хороше. Мар’яна хрещеною матір’ю була, а Горпина – хрещеною бабусею. Отець Лаврентій уже давно в монастирі жив, у село лише інколи навідувався. Побачивши його на дорозі, всі люди, як і колись, вискакували зі своїх дворів і просили благословення, вважаючи, що село вціліло тільки завдяки його молитвам.

Після хрещення Мишка пішли до Ольги на хрестини. У двір заходили несміло, бо ніколи там не були. Але все тут їм сподобалося, все вражало порядком і чистотою. Двір для худоби був відгороджений невисоким парканом, із-за якого виглядали гусочки, качки, кури. У кінці городу паслася прип’ята на стерні корова. Посміхалася гостям і підбілена хата. А переступивши її поріг, жінки ще більше здивувалися.

– Олю, то це ж музей якийсь! Оце так краса! Я теж люблю ткати й вишивати, але таких візерунків не маю! – не припиняла і Мар’яна крутити головою на всі боки.

– Я їх сама придумала, – хвалилася Ольга, кладучи Мишка в ліжечко.

– А нитка яка тонка в тебе, як же ти таку робиш? – цікавилася Горпина, оглядаючи скатертину на обидва боки.

– Оце була моя єдина втіха, – зізналася господиня. – Вечори взимку довгі, з дому я нікуди не ходила, то пряла, ткала, вишивала, ще й синок допомагав, він теж багато чого вміє. А що вам сподобається, я і вас навчу.

Вони й далі дивувалися, навіть здавалося, що такої щирої жінки давно не зустрічали. Тож смачно наївшись борщу та пшоняної каші, взявши з собою хліба дітям, Мар’яна і Горпина Петрівна пішли через городи на свою вулицю.

– Ото двір, ото господарство! – дивувалися ще й дорогою. – Неначе війна його не торкнулася. У нас шість курок та п’ять качок, а в неї десятка по два, мабуть, – ніяк не могли заспокоїтися.

– А вона, дійсно, його не торкнулася. У нас і цього літа забирали все з городу та з хліва, тому маємо те, що залишилося. А в неї ніхто не забирав – усе й виросло, – міркувала Горпина. – Але яка господиня! Отакі руки має! – все нахвалювала вона Олю. – Оце вона без нього все прибрала та вивісила, він і того не дозволяв. Усе добро в скрині лежало. Раніше і я чула від її сусідів, що вона весь час щось робить, а той – то п’є, то їх ганяє. Рушники п’яний сокирою на колоді рубав. Тепер їй би хорошого чоловіка, то ще б жити та й жити. Але все ж дружина поліцая, то хіба хто переночувати прийде, – зітхнула важко, бо таким їй здавалося Олине майбутнє.

– А он і наші всі біля дідового двору стоять. Мабуть, про дядька Михайла щось говорять. Ходімо скоріше, може, щось нове почуємо, – показала Мар’яна на двір діда Сави.

Намагалися йти якомога швидше, а ноги запліталися. Навіть махали руками, аби їх побачили. Коли вийшли зі стежки на вулицю, довелося ще відхекуватися декілька хвилин.

– Доброго вам здоров’я! – звернулися, підійшовши ближче. – Як справи ваші? Що про дядька чути? – одразу про головне.

– Нічого, – понуро відповіла Анюта. – Ми з Никифоровичем ходили на Восківці до родичів, а звідти й до райцентру добралися, але взнати нічого не вдалося. Сказали, що направили якогось дядька разом з іншими на Чернігів. А куди, з ким і чому, ніхто не говорить. – Вона то смикала свою спідницю, то хустку – нервувала. – А ще чули, що забрали всю нашу трійку на фронт, навіть Івана-дурника. Лисавета і розписати його з дочкою не встигла. – В її давно почервонілих очах зблиснули радісні вогники. – Бач, добилися все-таки. – Хоч це її заспокоїло.

– От і правильно, нехай повоюють! Нехай хоч трохи пороху понюхають, – радів і дід Сава. – А ти не плач, якось воно буде, – втішав Анюту, мов маленьку.

Він ще довго стояв на вулиці. Хто проходив чи проїжджав, спинялися біля нього, бо того дня він розказував про бої на Дніпрі.

– Не просто німці відступають. Поки наші підійшли, вони закріпилися на правому березі. Мости підірвано, а ті, що залишилися, – заміновано. Але прорвуться! Наші війська зараз інженерні частини мають, плотів наробили, пристроїв різних, а мостів таких, що по них уся техніка, навіть танки на той бік Дніпра перебратися можуть. – Він так упевнено про те говорив, що ні в кого й на мить сумнів не з’являвся. – Тільки солдатам усе одно дісталося. От бідолахи! Казали по радіо, що фронт уздовж Дніпра аж на сімсот кілометрів розтягнувся. Такої великої військової операції, мабуть, ніколи не було. Війська двох фронтів на той плацдарм підтягнуті – Першого і Другого Українського. – Він аж палець підняв. – Молодці наші бійці. Аби Дніпропетровськ зберегти, вони його обійшли і в кільце німців узяли, бо ворог там у кожному будинку засів. Викурили на поле – отам можна і побитися. Дніпро як візьмуть, то Гітлеру капут, – аж махнув рукою. Він, звичайно, ще буде сили стягувати, буде ще боротися, але ми ж наступаємо!

Так і раніше було – як почне дід про війну розповідати, то й спинити його нікому не вдається. Але й вони не проти були послухати, про наступ тим паче. Одразу сила де й бралася і ноги не йшли, а бігли.

Пізніше Мар’яна носила воду з колодязя, а дід Сава ще й досі розказував. Біля нього вже зібралося піввулиці людей.

– Ну що там? – кричав дід, упізнавши поштарку ще здалеку. – Які новини несеш?

– Листи на село прийшли! З фронту! – повідомляла вона голосно. – Ольга від сина отримала.

– А мені? Так нічого і немає? – спинилася проти неї Мар’яна. – Виходить, написали ті, яких недавно забрали?

– Пошта тільки-но пішла. Може, й ви днями отримаєте, – вона сьогодні всім так говорила, аби довго її не затримували.

Новина про перші листи вже облетіла все село, і тепер поштарку виглядала вся вулиця.

– А чого то ти Кирила під руку ведеш, немов до вінця? Нащо він тобі здався, вже якщо діда, то можна було б і молодшого знайти, – такими словами зустрічав Тамару дід Сава наступного разу.

– Я його в сільраді зустріла, прийшов за вас заступатися. Говорить, що весь їхній куток протестує, а що робити – не знають.

– Результату від наших протестів нема ніякого, поговорили, і все, – додавав дід Кирило. – А ти все жартуєш? – поглянув на Саву.

– Ну не плакати ж.

– А ще кажуть, що школу відкриють днями, – повідомила поштарка ще одну новину. – Мало не забула: завтра із школи будуть по селу ходити і дітей записувати, – кинула, обернувшись.

– Школу то добре, тільки нема в що дітей одягти. І вдома сидіти їм більше не можна. Павло мій зовсім уже великий, не дай Бог неграмотний залишиться, – бідкалася Мар’яна. – Треба в Ольги спитати, може, в неї якась одежина є. Я б перешила, аби тільки було з чого. Тільки я про синову, бо поліцаєву і в руки брати не хочу.

– Василька теж відправляй, нічого йому по вулиці бігати, бо він весь час у шкоду лізе, – підказувала Горпина. – Уже патрони в кишенях носить. Де ото він їх набрав? – вона ніколи не була байдужою до дітей. – Правильно, Кириле, кажу? – штовхнула його під бік, бо він задумався дуже.

– Звісно, що правильно. Але хлопцям і по вулиці треба побігати, не сидіти ж їм у хаті, а то поки мужики наші прийдуть, ви їх по-бабському виховаєте. Просто зараз небезпечно – одному око вибило, другому руку відірвало, а вони все одно за своє. І те, що одягати їм нічого, теж невелика біда. З чого перешиєте, те й носитимуть, аби не голі. Погано було б, дівчата, якби ми ще одну зиму з німцями в одній хаті зимували, – аж налякав усіх дід Кирило. – Ті на гармошці в хаті грають, а я за хлівом із партизанами розмовляю, – пригадував пережите. – Ото було! Тільки то не героїзм. До всього звикли, навчилися і німців дурити. Якби свої не доносили, то можна було б їм голови ще раніше скрутити. Тепер пішли інші проблеми – то нам довіряють, то не довіряють… – Він аж плюнув спересердя. – Знову понасилали сюди чужаків різних. І все на наші голови. «Что» та «как», – кривляв їх.

– Підходьте ближче. Чого спинилися, не дійшовши? Чи ви там стали своїм фронтом? Мабуть, окремо воювати зібралися? – це вже іншим разом кликав Сава діда Кіндрата, який щось розпитував у поштарки, не дійшовши до його хати. – Не затримуй Тамару, їй ще довго ходити, – не вгавав. – Нам з тобою ще пишуть, – хотів він і сьогодні зі старим солдатом про війну поговорити.

– Це ти, Саво? А я тебе здалеку не впізнав, мабуть, розбагатієш скоро. І Горпину розгледів, тільки коли ближче підійшов. Ще й подумав: колись сама за тебе заміж не захотіла, тепер так і липне. І чим же він тобі не такий був, цікаво було б хоч зараз дізнатися?

– Ви тільки погляньте на цього діда, ноги ледь волочить, а що згадав. – Вона аж засміялася. – Якраз тільки про любов говорити, – не переставала дивуватися. – І як вам отаке на думку спало? – вже здогадалася, що хитрий дід Кіндрат так їм дух підняти надумав.

– Ну, а де Михайла шукати, ви й зараз не знаєте? – здавалося, навіть лаяти їх зібрався. – Чоловік не голка, знайти ж можна? Чи знову буде, як у тридцятих… – Ще не доказавши, старий Кіндрат наставляв своє волохате вухо, щоб краще почути.

– Ми не про те. Я розказую людям про наступ нашої армії. Це з радістю роблю. А про наше домашнє й думати не хочу. – Сава навіть махнув рукою. – Німцям командування їхнє втовкмачувало, що ми голодні, обірвані напівдикі люди, – все ж продовжував. – Я таке в книжечках читав, які вони своїм солдатам роздавали, мабуть, щоб до нас жалю не мали. Бо ми ж ненормальні, виходить. А свої нам теж нагадують, що ми ніхто, тобто теж ті самі – обірвані й напівдикі. – Сава аж сам злякався після такого висновку. – Пропав чоловік, а ти ще й не питай про нього. Що й думати? На фронт його не пошлють, старий. А там хто знає. Може, він сам нам якусь звістку дасть?

– Як одразу не знайшли, то вже й не знайдете. – Здається, дід Кіндрат аж розсердився. – Чоловік не голка, – знову повторив. – Говоріть уже про війну, а я хоч послухаю. – Ти, Кириле, слідкуєш за подіями на фронті? – повернув до нього свій гострий ніс та увіп’явся глибоко запалими очима.

– Не лише слідкую, а й дивуюсь – ото яка техніка! Коли я воював, то це ж небо і земля. Тоді гарматами трохи постріляють, а в основному рукопашний бій, зараз – артпідготовка, бій у небі, потім уже танки пішли, і все інше, – порівнював набагато молодший дід Кирило.

Так стояли і наступного дня, під вечір, коли вже впоралися, щоб знову новинами обмінятися, бо відчували – зараз один день багато чого важить.

– Он Тоня від Ольги біжить, якийсь папір у руці тримає. – Дід Сава показував на стежку повз його хату. – Мабуть, лист отримала чи комусь із нас прийшов! – Усі навіть завмерли, чекаючи. – Та говори швидше кому? Не зволікай, бо й дихати вже важко! – крикнувши, Сава розтирав рукою біля серця.

– Мар’яні! – почули, коли вона вже ближче підійшла. – Мар’яні! Мар’яні! – повторювала радісно.

Усі глянули на Мар’яну, а вона стояла ні жива, ні мертва. На блідому обличчі не було видно радості, а голосу зовсім не чути. Антоніна вже подавала їй лист, а та не могла навіть узяти його.

– Чи ти зовсім з глузду з’їхала, хіба ж так можна! – гримнула на неї Горпина. – Давай я прочитаю, а ти заспокойся, – і вона вихопила того трикутника. – «Добрий день, дорога мамо! – почала, розгорнувши. – Я живий і здоровий, чого і вам бажаю, – продовжувала голосно. – Ми зараз на обороні Києва разом із Воронезьким фронтом. Частину наших березівців направили в навчальний батальйон».

– То це ж Митя пише Уляні, а на Мар’янину адресу, – першим здогадався дід Сава. – Читай далі, Горпино, читай сміливіше, – махнув їй рукою.

– «Партизан одразу відправили в діючі війська, бо ми вміємо користуватися зброєю. Зараз нам дозволили написати додому, пишемо прямо в окопах. Дядька Тимофія давно не бачив, бо він у взводі піхотної розвідки. Мене хотів до себе взяти, але не вийшло. А Миколка зі мною, Танюшу теж інколи бачу, вона поранених з поля бою виносить. Як візьмемо Київ, ще напишу. Що нового у вас? Дуже хочеться отримати від вас листа. Передавайте великий привіт тьоті Мар’яні, тьоті Дуні, Горпині Петрівні, діду Саві, його дівчатам і всім іншим. Ваш Митя».

Тільки Горпина Петрівна дочитала листа, як Антоніна вихопила його і знов перечитала. А в тому місці, де про Тимофія написано, спинилася, приклала трикутника до грудей і сказала:

– Живий мій Тимоха, скоро і мені напише.

Дід Кирило плескав у долоні й примовляв:

– Не даремно я до вас зайшов, зараз батькам Миколи і Тані радість занесу. Ото б і їм ті рядки прочитати, а то не повірять.

– Чого носити, ще загублять. Нехай сюди приходять. – Горпина сховала листа у свою кишеню.

Тепер усі були дуже раді, Мар’яна посміхалася, діти стрибали, раділи за Митю і чекали далі листа від татка, лише дід Сава та дід Кирило трималися, як солдати.

З тих пір село зажило новим життям. З нетерпінням чекали листів із фронту. Отримував багато хто. Ці новини були навіть більш значущі, ніж ті, які по радіо чули, бо вони були про своїх, про рідних, яких тут чекали майже в кожній хаті. Приходили листи один раз на тиждень, інколи раз на два, залежно від того, коли підводу в райцентр посилали чи голова на нараду їздив. Розносила по селу все та Тамара Забарівська. Ой, і дісталося цій молодій жінці – і цілували її, і пирогами та пряниками пригощали. А все за той маленький потертий паперовий трикутничок, який так багато важив! Тут він був ніби вогник, який запалював душі, вселяв у них надію на нове життя. Багато хто косував і сердився на поштарку, що не несе так довго. Дехто не витримував тяжкого чекання – лаяв Тамару. «Може, загубила, може, не тому віддала», – навіть звинувачували. Було, й наскакували на неї гуртом, відбирали торбину з листами і шукали в ній свого листа. А вона продовжувала носити і в погоду, і в негоду, часто повертаючись у мокрій куфайці та мокрих чоботях.

Невдовзі вже й сніг почав рипіти під ногами, а мороз за щоки щипати. Тягне вона свою сумку і по переметеній дорозі, а на парканах півні кукурікають, супроводжуючи її по селу. Тамара за цей час звикла до листів і до всіх тих емоцій, які висловлювали її односельці, розуміючи, від чого то воно все.

– Радійте, люди добрі, кричіть, лайте, це не торбина в мене, а хрест Господній, – жартувала інколи, завзято справляючись зі своєю роботою. – Але коли захворіла, двері в мою хату не зачинялися. Несли хто молоко, хто – медок, хто – пряника, хто – липу, аби тільки швидше я на ноги стала. Виявляється, нікому носити вам таку радість – одна не така, друга не хоче, а третій не довіряєте. Бачите, як ви мене самі прославили. Хто така була Тамара? Свинарка! Тепер усі на мене чекають, усі вклоняються, – роздаючи листи, продовжувала жартувати. – Читайте, дорогенькі, я вас так полюбила, що носила б щодня, ніг своїх не шкодуючи!

Після таких слів кожна жінка посміхалася їй, хотіла задобрити, доторкнутися до рукава її старенької куфайки, зазирнути в очі, щоб хоч іншим разом принесла, неначе це від неї залежало.

Одного дня, дійшовши по головній вулиці майже до самого кінця села, Тамара побачила діда Кирила і віддала йому два листи для сусідів – Таниної матері та Катерини.

– Передайте, дуже я находилася, вдома з ранку ще не була. А вам, діду, ще пишуть, – запевнила, знаючи, що дід Кирило чекає листа від сина, якого забрали з першими.

Протягуючи трикутника через паркан Таниній матері, дід Кирило встиг пожартувати з цього приводу:

– Отримуй, Оксано, твоя медсестра прислала, будеш ти її після війни на лікарку вчити, не захоче вона більше з сапою в ланку йти!

А побачивши Катерину, яка з відром води поверталася від колодязя, дід крикнув:

– Отаманшо! Як прийде твій Мирон, першим ділом нехай у дворі колодязь викопає, бо негоже такій кралі далеко по воду ходити!

Катерина ніколи за словом в кишеню не лазила й одразу знайшла, що йому відповісти:

– Нащо мені колодязь у дворі здався, коли мужики поприходять. Тоді я частіше буду по воду ходити, спідниць собі нашию і задом тут вилятиму, щоб їхні очі аж на лоба лізли!

– Ах ти бісова дівка! – посміхався дід Кирило. – Ти кого хочеш з розуму зведеш, тільки Трохима мого не чіпай, – сварився пальцем. – Я йому сам молоду гарну дівку знайшов, а то він щось у парубках засидівся. Та тільки в Німеччину її забрали, ось повернуться обоє, тоді й оженю. А ти на весіллі погуляєш.

– То не Улянину дочку ви нагледіли? Вона за нього не піде, дуже ще молода і дуже гарна. А от я до Трохима вашого давно придивлялася – мені б такого! Я б його жаліла, пилинки здувала, навіть на руках носила! – уміла не тільки сказати, а ще й руками показати. – Невже то, діду, ви колись таким були? І куди все поділося! – реготала на всю вулицю. – Тепер і дивитися нема на що, – махнула рукою та знову засміялася.

– Ну ти ж і бісова дівка! Хотів порадувати тебе оцей поганий дід, листа тобі принести, тепер і не віддам, – сам почав наспівувати: «Ех, тачанка-ростовчанка, всє четирє колєса…»

Він уже пританцьовував на вулиці й вертів над головою трикутником із фронту. Здогадавшись про все, Катерина не поставила, а кинула відро у сніг, з якого вмить розтеклася вода, розтопивши велику дірку. За мить вона вже кружляла біля діда, намагаючись вирвати з його руки лист від чоловіка. Хустка її зсунулася набік, щоки горіли, неначе рум’янами їх хто намазав, а він усе не віддавав.

– Та швидше давайте його сюди, діду, бо від гніву в сніг вас штурхну!

Жінки, які повиходили з дворів на почутий гамір, з цікавістю спостерігали за нею, знаючи – вона дідові не поступиться. Катерина, схопивши довгоочікуваного трикутника, розгорнула швидко і почала голосно читати: «Повідомляємо вам, що Яковенко Мирон Дмитрович, – підняла голову та підіпхнула волосся під хустку, думаючи про високу нагороду, – загинув у боях за Київ у 1941 році», – ледь дочитала, спиняючись на кожному слові.

– Це ви, діду, написали? – звела на нього свої і без того великі очі. – Ви що, жартувати так надумали! – вже не говорила, а кричала, розгнівавшись.

Жінки переглядалися між собою. Було таке, що оці двоє жартували, але щоб так – ніколи. Вона ще раз перечитала листа, знову глянула на жінок, потім – на діда Кирила.

– То це не ви писали? – знову її брови вигнулися на лобі дугою. – Думала, що нагородили, а його, виходить… убито?

Дід стояв, опустивши руки, неначе на нього Катерина вилила оте відро холодної води, і мовчки хитав головою, боячись навіть рота розкрити.

– Отже, це похоронка? – ледь промовила, онімівши.

Обвела поглядом сусідок, які підходили, глянула далі по вулиці і, знайшовши очима постать Тамари, яка віддалялася, почала гукати. Завжди гучний голос Катерини, тепер був ледь чутним. Вона просила її повернутися, махала їй руками, благала. Зрозумівши все, жінки й собі почали звати поштарку на допомогу. Поки Тамара поверталася, всі, хто вмів, перечитували, а Катерина стояла осторонь і боялася навіть доторкнутися до того страшного папірця. Коли підійшла поштарка, всі повернулися до неї і простягли трикутника. Прочитавши його вголос, вона підвела на них свої здивовані очі.

– Їй-богу, не знаю, що це. Такого ще не було. Ніхто такого не отримував. Якби було, то люди сказали б. – Вона вдивлялася в той папірець і боялася сказати правду.

– Про те вже давно думала, бо новий голова все частіше став говорити про похоронки, які незабаром посиплються на село, як сніг на голови.

– Чого мовчиш, скажи прямо! – наполягала Катерина. – У кого ж мені ще питати, як не в тебе? Ти біля начальства ходиш, то ти точно знаєш. – Катерина підходила все ближче й ближче. Її перекошене обличчя, її колючі запалі темні очі, загострений ніс виражали такий страх, що в Тамари навіть мурашки по спині побігли.

– Катерино, побійся Бога, я тут до чого? Розношу, і все! Можу написати, прочитати і зрозуміти також, я ж сім років ходила до школи і вчилася непогано, – ніби виправдовувалася з переляку.

– То чому не кажеш, коли розумієш? Ти принесла, ти й розказуй, – не зводила з неї очей Катерина.

Налякавшись і собі, дід Кирило схопив її за руку, щоб, бува, чого дурного не надумала.

– А що тут розуміти? Унизу он підпис і печатка військової частини. Зміст ви вже читали. Пишуть, що загинув ваш чоловік. – Тамара вже шморгала носом, ніби саме вона була в тому винна. – Я не зобов’язана читати вам листи, тим більше такі. Ви й самі все зрозуміли, просто повірити в написане важко.

– Та ні, може, тут якась помилка. Ану, ходімо до твого начальника, нехай він нам малограмотним розтлумачить. – І Катерина, витираючи сльози, які капали прямо на стареньку куфайку, взяла її під руку і не повела, а просто потягла до центру.

– Катерино, схаменися, – наздоганяв дід Кирило. – Чого ти хочеш добитися? Не такі вже ми й безграмотні, що написано, те й прочитали. Хіба той начальник більше знає? Він в одних військах воював, а Мирон твій – в інших!

Але Катерина не вірила до кінця тому листу і поспішала далі.

– Чого стоїте мовчки, – гримнув на сусідок Кирило, – бачите, – людина в горі, не знає, що їй, бідній, робити, от і шукає того, хто їй скаже, що то неправда. Підіть же й ви з нею, бо як їй самій додому повертатися. Виручайте, дівчата, одна одну, ваші ж хлопці теж на фронті.

Коли дві сусідки побігли доганяти Катерину, дід Кирило забрав відро своєї бідової симпатії та пішов носити їй воду. Через годину, помітивши жінок на дорозі, він знову став біля свого двору і не знав, що в них питати. Катерина сама кинулася йому на шию і почала голосити. Зійшовся весь їхній дружний куток, усі умовляли, щось радили, а згодом повели вдову додому. Її син Сашко, попоравши худобу, почав прислухатися до розмов дорослих, а зрозумівши, що батька більше нема, сів у хаті з двома невеличкими сестричками, і вони разом плакали за ним.

Звістка про похоронку вмить розлетілася по селу. Наступного дня з самого ранку йшли в Катеринину хату її родичі хто з трьома коржиками, хто – з двома пиріжками чи зі скибкою хліба. Сусідки топили піч і подавали до столу гарячий борщ. Усе було, як на поминках. Прибігла і Мар’яна із сестрами, почувши про похоронку на рідного брата. Вони принесла пляшку горілки, яку передала Горпина Петрівна, змішавши трохи свого спирту з колодязною водою. Налили чарку і покійному Мирону, накрили шматком хліба і поставили на підвіконні. Катерина жалібно схлипувала, розмовляючи з ним, мов із живим, який нібито прийшов до них у цю хвилину, – такими були звичаї цього краю. А вийшовши звідти, всі спішили додому, ховаючись від невидимої руки смерті, яка тепер щодня вказувала на чиюсь хату.

Після того носила Тамара листи по селу порожніми вулицями. Більше ніхто її не зустрічав, а побачивши, навіть ховалися – не від неї, звичайно, а від тих страшних повідомлень, які все частіше траплялися в її торбині.

– Мар’яно, та вийди ж сюди, невже мені стукати по вікнах у кожному дворі. Не буду я більше носити. Я теж людина, вже й роботи такої не хочу, – ледь не плакала вона.

Мар’яні соромно було, але страх перемагав.

– Не сердься на нас, – одразу винувато опускала очі. – Ти ж бачиш, куди воно повернуло? Хоч і дивно, але й мені здається, що можна від того сховатися. – Знову сором смикав її за обличчя. – Листи носи, бо не ти ж винна в тому, що на фронті стріляють, – намагалася хоч якесь втішне слово сказати, а осмілівши, простягла руку. Коли на неї ліг трикутник, як і минулого разу, ледь його відкрила. І тільки побачивши в кінці листа підпис «Митя», полегшено зітхнула: «Це Митя Улянин знову написав. Не дитина, а золото».

Поштарка побігла далі, а Мар’яна дивилася їй услід та чекала, до якої хати та поверне. Від того, що не отримала того чорного папірця, душа на радощах аж підплигувала. Було й раніше так – враз все їй стане милим, захочеться сісти в красиву карету та їздити на ній по хмарах. У кожне подвір’я кидати чарівні квіти, аби всі раділи і були щасливими. Для неї її велике село – це велика родина, яка просинається ще коли й сонце не зійшло, а лягає, коли темрява на хати насунеться. Увесь день тут щось відбувається. Яке б не було життя, а люди спілкуються. «Мабуть, це все від давніх прародичів, які завжди жили громадами, бо лише так могли вижити». – Вона майже нічого про них не знала, але їй здавалося, що на цій землі люди жили від створення світу. Без цієї великої родини не уявляла свого життя. Кожного дня когось зустрічала: з однією людиною лише поздоровкалася, а з другою поговорила, в когось розпитала, з кимось порадилася, одні покликали на допомогу, іншим разом і їй хтось допоможе. А Сава, а Горпина, Тимоха і рідні сестри, баба Проня, Анюта й Тоня – це найрідніші. Не раз вона дякувала Богові за те, що вони поряд. Навіть коли бідкалися про тяжке життя, і те разом було легше знести. Вона пишалася своїм селом і була певна, що саме тут просила в Бога народитися.

Такі думки крутилися в голові всього якусь мить, поки збиралася заходити до свого двору. «І до чого б це воно? – кинула поглядом довкола. – Невже щось має змінитися? – Чомусь стало страшно, як перед наступом німців. – Та ні, страшніше було, як усе з хати забирали. – Знову згадався двадцять дев’ятий. – Ой, ні. Страшніше тридцять третього ніколи не було. – Її аж струсонуло. – Чи коли забудеться…»

– Мар’яно, он з центру знову підвода їде, та, що податки збирає.

Голос старої Орини швидко розігнав і її незвичній настрій, і думки. Бабця, що живе по той бік вулиці, якраз переходила дорогу.

– Ви їм усе віддали встановлене чи ні? – цікавилася, ще не дійшовши. – Вас більше, то, може, й сплатите, а я сама, та ще й нездужаю, то, коли все віддам, самій на зиму нічого не залишиться, ще з осені можна буде лягати і руки на животі складати. А вони – віддай, і квит. Дивно якось, податки ті самі, що й німці збирали, нічогісінько ж не змінилося. Тільки й того, що тепер для своїх. І як ти не даси для армії? Уже завтра скажуть, що саме ти зриваєш план постачання продовольства на фронт. Раніше все кричали про багатий і нерушимий Союз, а як до діла, то не хтось, а знову оця біднота повинна всіх годувати, – доживаючи віку, їй не складно було здогадатися, що скажуть і що зроблять.

Уголос вона мало про що говорила, а про себе – все, що хотіла. І таку волю давала думкам, що й сама лякалася. Була колись бідовою, але те було дуже давно. І сім’я була великою, але й про те лише згадує. «Усе простити? – сама в себе часто питає. – За таке – ніколи, навіть перед смертю», – відповість і замовкне. Віднесе Мар’яні список своїх рідних – діточки, чоловік, батько, мати та інші, – дуже довгий виходить. Покладе його на спечений буханець для панахиди, аби хоч на небі по крихітці їм дали, бо вони й досі в неї їсти просять.

– План великий, але куди подітися, доведеться виконувати, – такими словами зустрічала її Мар’яна. – І ми за минулий місяць жодного яйця не з’їли, мусили план по яйцях виконати, а курей то тільки п’ять. І ті продукти, що з городу, також беруть добре, – бідкалася й вона.

– Що не кажіть, а голодним нашим солдатикам усе віддамо, і тим, які в тилу на заводах працюють, теж потрібно. – Почувши, про що тут розмову завели, Горпина й свого докинула, виглянувши з-за тину. – Тільки коли силою забирають та кричать на тебе, така образа в душі накручується, що, здається, усе там переточить, як хробак. Хоч один би спитав: «Що ж ви самі їсти будете?» А вони знову, як і в тридцятому – тоді думали, що ми все щось приховуємо, так і зараз. А коли й помремо, невелика біда, – махнула рукою та висякала носа. – Повірите, я себе в партизанському загоні краще почувала. Жоден начальник не цурався з нами конину варену з одного казана їсти. І більше встановленої норми не просив. Коли й голодували, то теж разом. А тут… Чи людина я, іноді й сама сумніваюся.

– Я вже давно змирилася, треба тільки мовчати, ніби глухі, ніби незрячі. Мовчати й мовчати… – радила стара Орина, подибавши назад до своєї хати.

Бідувало знову село, а не жило в цю зиму. Люди знову дивувалися – як тільки душа тримається. Єдина втіха – радіо та надія на перемогу. Тільки вона додавала сили, навіть тоді, коли здавалося, що тіло ось-ось впаде на землю бездиханно. Від холодної хати та поганої їжі люди почали хворіти, багато дворів – на тиф. Сусіди та родичі боялися туди заходити, вішали на клямку дверей торбинку з хлібом або просто клали її на сніг і стукали у вікно.

Горпина ходила до хворих, не могла відмовити. «Уже як Бог дасть. До кого ж їм ще звертатися, як не до мене», – з того починався кожен ранок. Мила завжди руки, їла з окремої миски та не просилася більше на піч, де щодня крутилися діти. Розмістившись у другій холодній кімнаті на окремому дерев’яному ліжку, тремтіла від холоду, аби тільки не занести страшну хворобу в цю сім’ю. Діти лише інколи ходили до школи, бо вчителька була одна, та й школа не завжди топлена. А Тамара продовжувала розносити листи, серед яких так часто були похоронки. Не спішив уже ніхто на поминки, тільки коли чули крик у хаті, то розуміли – додалася ще одна вдова разом з осиротілими дітьми до вже великого списку.

3

Якось, тижнів через два після Хрещення Господнього, Мар’яна, йдучи по вулиці до колодязя, побачила здалеку високого чоловіка у військовій формі. Він швидко йшов по стежці, яку протоптали люди на заметеній снігом дорозі, і наближався до неї. Довга шинеля робила його ще вищим, а по підв’язаній руці було видно, що цей чоловік поранений. І хоча військовий навіть здалеку не був схожим ні на її Федора, ні на Тимофія, її ноги почали заплітатися, а серце колотитися, бо це був перший чоловік із фронту. «До кого йде? І хто ця найщасливіша сім’я?» – гадала вона, переповнюючись цікавістю. Коли військовий був уже зовсім близько, поставила в сніг своє порожнє відро і першою звернулася:

– Боюся дорогу перейти, щоб не лаяли. А то лукавий виніс бабу назустріч, та ще й з порожнім відром. А ви чий будете? Кому ж це Боженька сьогодні посміхнувся? – Сама не зводила очей з його обличчя, щось у ньому було дуже знайомим. – Ви в нас перший із фронту – Божий посланець, бо ми тут зовсім духом занепали! – Аж очі в неї блищали. – Це буде для всіх велика новина. Он уже піввулиці жінок виглядають, гадаючи: кому ж так пощастило?

– Дарма виглядають, я вже прийшов. – І військовий показав на хату діда Сави, а сам теж придивлявся до неї. – Мар’яно, то це ти, чи що?

– Боже мій милостивий, Грицько! – вигукнула вона і кинулася до нього в обійми, як до рідного. Цілувала його в колючі щоки, але чомусь думала в цей час про свого Федора. – А твої які ж раді будуть, вони уві сні такого побачити не могли! – Аж сльози в її очах затремтіли. – То де ж ти був? На якому фронті воювати довелося? – А шинеля їй трохи порохом, трохи чоловіком, трохи цигарками пахне, аж у голові паморочиться.

– Спочатку під Москвою, потім під Сталінградом, поранений довго лежав у госпіталі. На Курську дугу потрапив уже під кінець боїв і знову отримав поранення. Додому на тиждень відпустили, потім знову – на фронт.

Голос його так і бринить, думки то так, то сяк у голові перекидаються – був звичайний до самої війни, а тепер не кожен артист, який по радіо виступає, має такий голос – низький, оксамитовий і такий ніжний.

– А мого Федора там ніде не бачив? – спитала і засоромилася, мов мала дитина, але чекала відповіді. – Бувають же такі щасливі випадки? – ніяковіючи, додала, бо він, звісно, не знав, що й казати.

– Так хотілося порадувати тебе, але нема чим, – Грицько знизав плечима, а потім так обпік її поглядом, що їй аж моторошно стало. – Нікого з наших не довелося зустріти, – додав, сховавши свій погляд під теплу шинелю.

– Біжи додому, всі твої в хаті: і жінка, і доньки, і батьки. Біжи швидше, нехай радіють, – зробивши крок у сніг, поступилася дорогою. – Ти дуже змінився, не тільки я, ніхто тебе не впізнав би, – сказала вслід.

«Скучив за жінкою. – Його погляд ще стояв у її очах. – Я це відчула, бо й сама скучила… – проганяла дурні думки. – А виправка військова, а чоботи – все по ньому. Широкоплечий, поголений, кроки широкі, обличчя змужніле». – Лише один раз пробігла очима по його постаті, а встигла помилуватися з усіх боків.

– То я з госпіталю їду. Від’ївся, відмився, може, й на чоловіка став схожий, а якби з фронту, то й свої рідні серед білого дня не вгадали б, – кричав їй, обернувшись.

«Що сказав? – Вона неначе схаменулася. – Щось про фронт чи про госпіталь?» – відчула, як їй важко дихати. Навіть жарко вмить стало на такому холодному вітрі. Її очі слідкували, як він зайшов у двір, як йому вже відчиняють сінешні двері, навіть почула радісні вигуки. Сама думала, як би оце вона раділа своєму Федорові та обнімала. Зовсім не так, як вони. Кинулася б на шию і зацілувала. «А спати лягатимеш разом зі мною чи знову миски та ложки митимеш, поки я не засну?» – Неначе він перед нею стоїть і питає. – «Разом, Федю. Разом, бо я тебе ко-ха-ю. Ти ще дізнаєшся, як я умію кохати. Бач, як я про себе мало знала». Її очі ще й досі дивилися на дідову хату, а непрошена заздрість уже прокралася в душу і почала її гризти, народжуючи чорні думки та дуже пекучі сльози. «Господи, помилуй… – прошепотіла вже холодними губами. – До чого ж боляче…» – Узявши відро, ледь пішла по воду. Коли поверталася, вже багато сусідів стояли під Савиним двором, а не витримавши, почали стукати у вікно і кликати Гриця на вулицю – так усім хотілося хоч одне слово почути від фронтовика. Першим вийшов дід Сава, він посміхався, сяючі очі й радісна усмішка зняли з його обличчя не менше десяти років. Баба Проня йшла позаду, зав’язуючи теплу хустку на голові. За ними й сам Григорій, обнімаючи свою дружину та доньок. Останньою була сестра Маня, такою веселою її давно не пам’ятали. Що тут було! Сусідки його роздивлялися, розпитували, а діти, які набігли подивитися на живого солдата, приміряли його шапку, смикали за рукава, пробували мацати поранену руку. Щоб багато не говорити, Григорій одразу запевнив: скоро їхні солдати прийдуть додому, залишилося зовсім недовго чекати. І це було головне, що вони хотіли почути. Навіть Горпинині вуста розтяглися, неначе їх помазали спасівським медом.

– Дайте спокій Григорію, він же з дороги. На нього ще й свої не надивилися. Ходімо, жіночки, по домівках, – умовляла Мар’яна сусідок, які тільки-но почали розказувати Григорію про свої біди, яких так швидко не перекажеш.

Мар’яну все-таки послухали, але тільки після того, коли Григорій поцілував кожну в щоку. Відчувши той колючий дотик солдата, із зімлілою душею розійшлися в різні боки. А ця маленька, давно не мазана дідова хата, стала на тиждень центром села. Приходили спитати про фронт чи просто подивитися на живого солдата майже всі, хто ще не отримав того чорного трикутника – похоронки. Несли хто вареника, хто – два оладки, можливо, із останнього борошна.

Під’їхав на санях і новий сільський начальник. Він зайшов до хати і довго там про щось говорив. Наступного дня поштарка Тамара запрошувала всіх на збори. По обіді всі спішили на площу, бо в колишній комендатурі не помістилися. Новий начальник, який ще жодного разу не виступав перед громадою і багато хто його зовсім не знав, людям не сподобався. І не тому, що був невисокого зросту, мав крикливий неприємний голос, головне – мав холодний погляд, точнісінько, як у тих комісарів, що розкуркулювали їх у двадцять дев’ятому році. Трибуни німецької вже не було, а нової ніхто не робив. Ото кричав він там про щось всередині натовпу, а люди так шуміли, що чути було лише окремі його слова. Тому, не зрозумівши нічого, почали виступати про своє наболіле. Говорили про великі побори, про холодні хати, про знесилених людей, про хвороби, про те, що при німцях і то вирішували питання з дровами. Навіть наважилися сказати, що до нового начальника і підступитися не можна, бо не хоче він людей розуміти. Не стрималася й Горпина Петрівна – розповіла про дядька Михайла. Люди підтримали і почали вимагати пояснень.

– Та він же його вбив, а хлопці-бандюги закопали в школі під парканом. – Таке всі почули, але, як не шукали очима того чоловіка, знайти не змогли.

Жінки, шоковані таким повідомленням, підходили все ближче до Віктора Петровича. Він розмахував руками і навіть брався за свого пістолета, та все ж дістати його не наважився. До центру гурту вийшов дід Кирило, піднявши руку, подав знак, що час притихнути.

– Дорогі земляки! Нас сьогодні зібрали з іншого питання. – Маючи гарний голос, він завжди виступав. – У нашому селі до цих пір немає голови колгоспу, привозили одного, а він видужав та на фронт поїхав. А незабаром весна, треба зорати і засіяти всі поля, самі знаєте: для армії маємо виростити хороший урожай. Раніше три колгоспи було, і в кожному по голові, а зараз хоча б один хтось командував. Обговоривши все це по-серйозному, Віктор Петрович хотів, щоб ви обрали головою колгоспу нашого солдата Григорія – сина Савелія Афанасійовича, замість колишнього. Він уже домовився з військкоматом та й з самим Григорієм також. А ви скажіть, що ви думаєте з цього приводу. Григорій наш чоловік, тут виріс, знає землю, а чого не знає, у вас питатиме. Отак разом і справимося, – надривався дід Кирило, то прикладаючи руку до серця, то показуючи в бік поля.

– Іч, що задумали? Синка куркульського сунуть головою! Куди ж партія дивиться? Ото сімейка! Батько в німців старостував, а син у червоних начальником буде! То він від війни сховатися хоче, чи що?

Усі бачили, що то була тітка Лисавета та її подруги. Вони вигукували і підбурювали інших. Між людьми розпочалася сварка. Одні обливали Григорія брудом, інші хвалили, а він стояв поряд із дідом Кирилом і згорав від сорому. Дід усе ж хотів завершити розпочату справу, тому просив Григорія розповісти про свій фронтовий шлях, а про те, що Григорій впорається із колгоспом, хотів і сам розказати ще раз, щоб усе добре закінчилося. Але одні кричали: «Нехай говорить», а інші протестували. Не втримавшись, Григорій підняв руку, і всі притихли.

– Я дав згоду бути головою, тільки жаліючи вас, а зараз забираю своє слово і піду завтра на фронт. Без людської довіри я не починатиму справу. Вас тут багато, обирайте іншого, – завершивши свій короткий виступ, узяв під руку батька і повів його додому. Люди ще довго сперечалися, навіть не помітивши, що вже немає ні нового начальника, ні тітки Лисавети з її компанією.

– А як клялася, коли я дитину в її Фросі приймала. Божилася, що більше нічого поганого нікому не робитиме до кінця життя. І так швидко все забула, – пригадувала Горпина, повертаючись із тих зборів.

– Він же наш, він би не дав нас образити. Завтра всі одумаються, але пізно вже буде, – шкодувала і Мар’яна.

Вона поправляла спідницю, аби зимовий вітер не додавав ще більшого холоду і так замерзлим голим ногам, які бовталися в широких старих кирзових чоботях.

– Ніхто й не здогадався, що тітка Лисавета зі своєю компанією вирішили нам помститися за те, що тих бандюг, а з ними і названого зятя-п’яницю на фронт відправили. Зуміла обвести всіх навколо пальця і перемогла. Отак і воюємо один з одним, – зробила висновок Горпина.

Наступного дня раненько всі зібралися вже перед хатою діда Сави і просили Григорія змінити своє рішення. Але Григорій вийшов зі своїми речами і, поспішаючи на поїзд, дав пораду землякам:

– Поки ви будете не дружними, самі страждатимете від того. І дивіться завжди, кого обираєте та на що даєте згоду. За мною жалкувати не варто, можливо, і не вийшов би з мене такий гарний голова, як ви собі надумали, бо й діло те непросте і ситуація не з кращих. А головне – батькова біографія, хоча ви й не відповісте, чому все так? – на тих словах він схилив голову. – Тут у першу чергу комуністом треба бути, а вже потім уміти хліб виростити. Вважатимемо, що збори то необдумане рішення. Зараз прощавайте, мені час, поїзд не чекатиме.

Григорій ввічливо вклонився громаді, бо насправді дуже любив цей батьківський край. А люди, які зібралися, тепер дуже шкодували, що не доклали всіх зусиль учора, хоча й погодилися з тим, що все одно нічого б не вийшло.

– А як змінився! Такий, як батько, став – виважений, розумний, уже як скаже, то все до пуття, а ти тільки розумій! – хвалили його односельці. – Тут виріс, сам змалечку на землі працював, під батьковою рукою ходив. І до чого тут куркулі, і хто таке придумав, і чому про ті часи не забувають? – гомонів люд.

– Проґавили ми, дівчата, своє краще життя, вчора проґавили, – не мовчав і дід Кирило. – Це ж золотий чоловік! Він би за кожного з нас переживав. Перед тим я всю ніч не спав, наче відчував, що не вийде по-нашому, а так хотілося. Тепер ждіть із моря погоди. Усі ми винні. – З таким запалом він говорив, що аж сльозу змахнув своїм робочим потрісканим кулаком.

– А я вам скажу таке: Бог знає, що робить. Він би робив, але це поки війна не скінчилася. А потім би не вгодив чи неврожай стався, і забрали б нашого Грицька за Урал, як колись його батька. Знайшлися б начальники, які нагадали, що він куркульський син, – доводила своє Горпина.

– Такого, як було, вже не буде! – кричала Марія Коваленко.

– Після війни такого не може бути! – аж присідала Христина.

А накричавшись, схилили свої голови та порозходилися по домівках, не помічаючи тієї прекрасної зими довкола себе, думаючи знову про своє – теплий обід та босоногих дітей на печі.

Яскраве сонце гралося із білими сніжинками, а дерева, вбрані білим інеєм, робили із села казку. Сава, нікого не чуючи, стояв посеред вулиці з піднятою рукою, махав і досі своєму фронтовикові, який поїхав добивати ворога. Онучки, пробігши трохи слідом, поверталися не кваплячись, а Грицева дружина стояла тихенько, все прикриваючи рукою свої розпухлі від поцілунків губи.

Через деякий час дізналися, що призначений начальник, Віктор Петрович, теж покинув село, попросившись і собі на фронт.

– А в кого ж тепер про Михайла питати? – спохопилася Уляна, почувши.

– Ви бачите, що сталося? Здається, зрозумів – не просто буде тут командувати, люди про дядька ще не раз спитають, а начальство про поле та про хліб, який ще виростити треба. А з ким? Нема чоловічих рук – діти, баби та каліки зосталися. Видно, не один раз зважував, поки вирішив – краще на фронт, бо тут також фронт не солодкий буде, – не вперше міркувала про те Мар’яна.

Усі сиділи мовчки, лише діти брязкали ложками в сусідній кімнаті та сперечалися, хто частіше ложкою метляв та більше супу з’їв, бо час було вставати, а вони так і не вгамували свій голод.

4

До весни було ще далеко, але сонце кожного дня все далі проганяло зиму. Хоча вона й відступала неохоче, часто повертаючись то морозом, то білим снігом, все ж порушувати закони природи не наважувалася. У повітрі пахло талою землею та ще якимись особливими весняними травами, вітер підхоплював ті весняні пахощі й розносив над селом. Подекуди дзюрчали струмки, які часом жебоніли, немов пташки, іншим разом – плакали, як діти, частіше з переливами співали своїх пісень, сповіщаючи про нову весну.

Мар’яна стояла посеред свого двору. Вона вже вкотре тут працювала від тої пори, коли почула запах весни. Розібрала цеглу з печі, прибрала обгорілі деревини, які тут ще збереглися. Разом із мокрим снігом намагалася вигребти увесь попіл після пожежі. А коли ще потеплішає, планувала посадити нові деревця, нові кущики смородини і обов’язково квіти. Отак і спинялися її очі то на одному місці – де півонія цвістиме, то на іншому – де бузок розростеться, а біля паркану в самому кутку – кущ жасмину, щоб пахнув аж на дорогу. Журилася, що яблуньок і грушок нема де взяти, без них і сад не сад, а от березу збиралася посадити за тином, як тільки земля розмерзнеться, ще й не одну. Зараз їх ніде не видно, за дві зими все спиляли, але виростуть. Тоді знову забіліє їхнє село, загойдаються тонкі гілки на вітрі, повісять свої сережки по весні, додаючи йому якогось особливого шарму. Мар’яна оглядала свій двір і вже бачила лавку біля півонії. Сидить вона увечері та милується, як раніше було, а Федір примоститься поряд та обніме, і здається, що вони в раю сидять. Де й візьметься вітер-пустун, поворушить квіти, а сам сховається, щоб хоч один поцілунок побачити.

– Ти що ото придивляєшся? Чи ти вже будувати там розпочала? – Дід Сава, як завжди, заглядав через невисокий тин.

– Не знаю, діду, щось у голову зайшло, мабуть, весна. Прибирати хочеться, кущі й дерева садити, навіть про квіти думалося, – розповідала про те, що так солодко зігріло її душу.

– Раз так думається, то скоро й робитимеш. Михайлових рук тільки не вистачає. Він би всьому ладу дав, – умів він підвести до того, що йому хотілося сказати. – Недавно чув, що під парканом на шкільному подвір’ї в одному місці земля просідати стала, схоже, осіння яма відмерзла. Що робити будемо, Мар’яно?

– Я теж чула. Коли трохи земля розмерзнеться, треба буде розкопати.

Вона й досі не могла повірити, що з дядьком Михайлом так вийшло. Цілу зиму чекала, що він відчинить двері і скаже: «Казав, що до хліва треба все кукурудзиння знести, корова ж мерзне».

– Дай Боже, щоб його там не було, але коли там, то треба поховати по-людськи. Не буде ж він як собака під парканом лежати при живих родичах. – Часу було вдосталь, і вона все обміркувала.

Говорили про різне, а побачивши листоношу, яка пробиралася до них по такій поганій дорозі, стали гадати: і чого це вона з кінця вулиці йде, а не від центру?

– Чому та чому, – придивлялася Тамара під ноги, аби вони в грязюці не застрягли. – Тому що з центру до вас сьогодні не пройти, дуже води багато. – І вчора ноги до колін промочила. Швидше б вода зійшла, бо так довго не виходжу, чоботи до ранку на припічку не висихають, – бідкалася, дійшовши.

– Ти погодою не керуй, краще коли поступово сніг розтає, тоді він у землю піде, а коли швидко, то збігла вода в річку – і все. – Таке дід чув ще від свого батька. – А от чоботи проси у влади. Четвертий рік доношуємо те, що було до війни, – одні чоботи і на весну, і на осінь, і на зиму. То скільки ж вони виходити можуть? У мене німецькі є, тільки розмір великий, коли носитимеш, то дам, – пропонував він Тамарі.

– Та ні, німецьких не хочу. Я ж на людях, взую, а тоді почнуть бозна-що говорити. У влади вже просила, а вони все обіцяють. – Сама перевела погляд на Мар’яну. – Мало не забула, вас новий голова до себе запрошує на завтра. То ви зранку і прийдіть, – посміхнулася їй.

Почувши, Мар’яна розгубилася і стояла мовчки, поки дід сам не спитав:

– А ти не знаєш, у чому справа?

Її очі вмить стали круглими і великими.

– Звідки знати? Я там ніхто, мені нічого не розповідають. Бігають один до одного, двері зачиняють і весь час ніби від шпигунів ховаються.

– Я не зрозумів нічого. Він що, не сам? – допитувався дід Сава, поправляючи свою теплу шапку, перешиту з мадярської.

– Радійте, є вже і голова колгоспу, і голова сільради, три дні, як нового прислали. Теж з фронту списали. Ходить, правда, з палицею, але дуже нею стукає, – повідомила Тамара вже вкотре за сьогоднішній день, бо саме вона приносила всім новини.

– Так а мене який із них викликає? – схаменулася Мар’яна.

– А вам яка різниця? Приходьте в сільраду, там і скажуть.

– Нічого, Мар’яно, сходи, може, роботу яку запропонують. Коли причепуришся, ти в нас ще молода, крім того писати й читати вмієш. Повернешся, то й мені щоб розказала. А то в Людмили моєї вже секрети, у Тоні також, одним словом – розпустив я свій куток. Так що йди додому та грій воду. Вимийся, як у чистий четвер, у скрині порийся засвітла, може, одежину якусь путню знайдеш, а коли ні, то ми у своїй пошукаємо. Трішки рум’янами, трішки крейдою по лицю помажеш, тоді той начальник й очей від тебе не відведе, – дід радів, що є нагода пожартувати. – Це я не вигадав, по секрету тобі скажу: моя невістка Людмила так робила, коли Гришка приїздив. Усі білені стіни повитирала долонями, бабі Проні робота на весну буде – хату білити заново. Ось що роблять, коли довго мужика не бачать.

– Чого б до такого чоловіка не чепуритися?! Григорій такий красивий, навіть у мене в очах стояв ще з тиждень. І я б до Федора так прибиралася, аби тільки прийшов, – теж весело защебетала вона.

– А як там корівка ваша, телятко привела? – згадав дід і за неї.

– Учора. Уже в хаті на ноги спинається, дітям робота є – чергують із ківшиком, щоб менше підлогу мочив бичок наш.

– Бичок, значить, ну й то нічого, м’ясце буде. Теличок би треба побільше, час людям корівок розводити. Без молочка в селі погано. Трава буде, сіна накосять, а воно бички пішли… Треба, Мар’яно, бугаю догану винести. Люди йому і сіна нанесли, і на м’ясо зимою не зарізали, а він бичків настругав. Правда, яке з нього м’ясо, мабуть, як із кнура – тільки сморід. На сковороду шмат сала чи м’яса такого кинеш, то він не топиться, а дибки стає, ще й тхне. Ні підсмажити, ні сирим з’їсти.

– Щось у вас сьогодні настрій дуже хороший. – Сміючись із діда, вона поспішила додому.

За вечерею говорили з сестрами про запрошення, міркували довго та дивувалися: чому взагалі про неї згадали? Перебирали різні варіанти, а нічого не вирішивши, полягали спати. Вранці, витопивши піч та згадавши дідові настанови, Мар’яна посміхнулася. А вирішивши причепуритися, обмилася над коритом теплою водою, змиваючи пахуче, як травнева конвалія, німецьке мило. Потім одягла спідницю, яка про свято у скрині лежала, зав’язала на голову квітчасту хустку і розправила її поверх куфайки. От тільки чоботи діряві взула, бо кращих не було. Але поглянувши на себе в німецьке дзеркальце, все ж залишилася задоволеною. Навіть рум’ян не шукала, щоки й так горіли від хвилювання. Ще й дорогою то посміхалася, то дивувалася: і куди це вона так вирядилася?! Часом навіть хотілося повернутися, щоб умитися та переодягтися. Усе здавалося, що Федір то наздоганяє її, то осторонь стоїть та головою хитає. Але вже ось і сільрада. Зайшовши, одразу побачила Тамару, яка з віником в одній руці щось передивлялася в журналі.

– Це ви, тьотю Мар’яно? Вас не впізнати сьогодні. Зачекайте хвилинку, я зараз доповім. – І вона показала на лавку під вікном.

Чекаючи, Мар’яна то смикала свою спідницю, то поправляла хустку – нервувала. «Прийшла б у чому вдома ходила, – знову ті думки не давали спокою. – Вирядилася, дурепа». І тут не полишило її відчуття – слідом за нею має зайти Федір. Тому сиділа і все поглядала на двері.

У цей час її запросили до кабінету. Задерев’янілими ногами ледь переступила поріг, а зайшовши, глянула на голову сільради. За столом стояв немолодий чоловік у військовій формі. Усе було по ньому – і гімнастерка, і галіфе, і начищені чоботи. «Гарний», – подумала про себе і відчула, як почервоніло її обличчя.

– Ви мене викликали? То я прийшла, тільки не знаю для чого, – ледь промовила, ніяковіючи.

– От так справа! Викликав вас для одного діла, а тут може бути зовсім інше! – наближався до неї та накульгував на одну ногу. – Сідайте, Мар’яно. Яке ім’я! Дуже рідко зустрічається, – взявши її під руку, допоміг сісти на лавку.

Від тих слів, здавалося, вся кров ударила в голову, навіть дихати стало важко. Вона швидко розв’язала хустку, яка так само швидко спала на плечі.

– А які коси, так і блищать! Я давно не бачив таких красивих жінок – чорнява, білолиця, а очі… Сині… Козачка не козачка, сказав би: голубка, – розглядав її, мов товар, який збирався купувати.

– Чи ви не жонатий? – чомусь випалила те, що її зовсім не цікавило.

– Чому, жонатий, і діти є.

– То й придивляйтеся до своєї дружини, а в мене чоловік на фронті воює. Кажіть, чого викликали, бо мені йти час, дітей у мене вдома багато, – так вона про все й розповіла.

– Ну, що ж, з характером, значить, така красива Мар’яна, – він аж зітхнув. – Дійсно, козачка не козачка, але й не голубка, – крутив головою, звівши брови та відійшовши до свого столу.

До кабінету зайшов інший чоловік, він також був у військовій формі і також кульгавий, тільки цей, як і говорила Тамара, ходив з палицею і дуже нею стукав. Від того стуку було якось не по собі. Говорив не російською, але зовсім не по-березівськи. Став показувати якісь папери першому, а потім, глянувши на Мар’яну, спитав:

– Це та жінка, яка не у своїй хаті живе? Це про неї нам розповідали? – і показав на неї не рукою, а своєю палицею.

Чорнявий, поглянувши на Мар’яну, нічого не відповів.

– Ваша хата згоріла, чи не так, громадянко? Живете в чужій, яка раніше куркульською була? – Від його колючих очей повіяло холодом.

– І де ж ви такого наслухалися? – Звідкись узявся гнів, який щосили давив її душу. – Хто таке каже, цікаво б знати? Три дні, як у селі, а вже всі плітки позбирали, – замість того, щоб мовчати, не могла спинитися від гніву. – Мою хату німці спалили, і я переселилася, бо там ніхто не жив. Слава Богу, що так обійшлося, якраз сильні морози були, а я з дітьми на вулиці. Чоловік прийде з фронту, тоді свою збудуємо.

– Але ви ж тутешня, підіть до знайомих чи родичів, у такий час усі повинні одне одного виручати. Буде можливість, то й ми чимось допоможемо, – гнув щось своє.

– Куди ж я піду? – розвела вона руками. – На вулицю, чи що? Зі мною ще дві сім’ї проживають, вони з Корюківки, теж хати погоріли, без їжі й одежі залишилися.

– Ми все це розуміємо, але вони не з нашого села. Там зараз уже є влада, то нехай вона й вирішує всі їхні проблеми на місці. У нас тут своїх вистачає. – Підходив ближче та все сильніше стукав палицею.

– Їм нікуди йти. – Зовсім не вірилося, що це правда. – І чоловік старшої сестри не повернеться, на нього похоронка вже прийшла. Та й чому нам кудись іти, коли ми тут нікому не заважаємо. Усі в колгосп на роботу ходимо. – Мар’яна вже мало не плакала.

Вона схопилася, зав’язала свою хустку і зібралася виходити з кабінету, не бажаючи говорити далі.

– То ми вам строк даємо – два тижні. Мине Великдень, а після нього – що у вас там? – проводи, здається, – от після них щоб хата була порожньою. Там Віктор Ігнатович із сім’єю житиме, – нарешті той новий військовий сказав головне.

– Так би й одразу – треба три сім’ї з хати вигнати, які в цьому селі народилися і виросли, а начальника, який три дні як приїхав, поселити, – вирвалося ще й таке наостанок. – Тільки я з дітьми по дворах не піду. Допоки чоловік з фронту не повернеться, у цій хаті житиму, – аж налякалася своєї рішучості. Чи це не вона? Може, знову той гнів за неї говорить? – А Віктор, – Мар’яна глянула на обох начальників, яким, здавалося, також було незручно, – Віктор у нас один уже був, та на фронт утік, у тій хаті жив, де ви зараз розмістилися.

Коли Мар’яна вже зачиняла двері, знову почула голос, тепер уже першого, того чорнявого з вусами, який з такою цікавістю її розглядав, ніби жінки не бачив.

– То два тижні, не забудьте! – жбурнув неначе жаром із печі.

Усю дорогу дзвеніли ті слова в її вухах, ніби він не переставав їх повторювати. Тому, зачепившись за чужий тин, порвала святкову спідницю, зсунулася з голови і квітчаста хустка, чавкала вода в дірявих чоботях, бо очі не вибирали стежку. Ласкаве сонце здавалося холодним, а чисте небо – похмурим. Пригадувалися лише погані моменти з її життя, і чомусь дуже хотілося лаяти свого Федора, який і досі не надіслав їй жодного листа.

– Пресвята Богородице, та чого ж ти від мене грішної відвернулася, – плакала вона вдома, швидко знімаючи одяг. – Вирядилася дурна баба, не знаючи для чого. До тих можна було прямо з городу йти, – вирвалося з її вуст.

– Та говори ти до пуття, чого викликали? – допитувалися сестри.

Мар’яна глянула на притихлих на полику дітей, на Любочку, яка чомусь сховалася за Дуню, та гірко заплакала.

– Не хочеться про те говорити, але хто знає, як воно далі буде. З хати нас виганяють, два тижні строку дали. Сказали, щоб після проводів і духу нашого тут не було. Одному начальникові вона приглянулася, чи хтось, може, порадив таке, – на тому й замовкла. Думки сховалися, голова була порожньою, а гнів у серці піднімався з новою силою. – Ну, що ви на мене дивитеся, це ж не я вас виганяю… – витирала рукавом кофтини свої сльози. – Сказали, що ми права не мали в чужу вселятися, тепер її заберуть.

Трохи заспокоївшись, вона знову розповіла все, що чула в тому кабінеті. Сестри уважно слухали, але мовчали. Ні погані сни, ні сичі, які, здавалося, і біля їхньої хати оселилися, не віщували про таке нове лихо.

– Чого сумуємо в таку погоду? У хаті прибирати час, вербна неділя, дівчата, завтра. Чи забули? – подала голос Горпина, переступаючи поріг. – У Горвищі, кажуть, майже щодня до лісу підводу посилають, знову людям дрова возять і торф обіцяли. Ось так там нова влада керує. – Здається, вона ще не впіймала того настрою в хаті. – Молодого солдата поставили головою колгоспу. Красивий такий, тільки без руки. Свій він, з армії списали, – роззувалася біля печі, бо і в неї були мокрі ноги. – І голова сільради в них непоганий, мій знайомий, чоловік у літах, але не вредний. – Тільки тепер та тиша врізалася в її вуха. – Та чому ж ви мовчите? Жодна голову не підняла. Ти, Мар’яно, захворіла, чи що?

– Краще б захворіла. Нас із хати виганяють. – Вона знову почала розповідати все спочатку.

– Оце так справа! А що ж робити? – Горпина навіть рукою схопилася за припічок, так її сколихнуло почуте. – Даремно роззулася. Хоч і стомилася, але піду до них. Далеко ходила по такій дорозі, та ще й ніч не спала. Партизанське дитя на світ Божий прийняла.

– І коли вони тільки встигають? – буркнула сердито Дуня.

– Дурне кажеш. Життя повинно продовжуватися. І що ми маємо? Три дитини за рік у Березівці та оце друга в Горвищі. А скільки вбитих, скільки померло від хвороб! Так років через п’ятнадцять уже й у колгоспі працювати нікому буде, і на заводах, фабриках, у шахтах, – міркувала вона, знову взуваючи свої чоботи, змінивши лише мокрі онучі на сухі.

– Не треба, – зупинила Мар’яна. – Я там достатньо наговорила і накричала, не мовчала, одним словом, і не плакала. З хати виселятися не станемо, не будуть же вони нас на вулицю виганяти силою, як тоді – у двадцять дев’ятому, в часи розкуркулення. Покричать та й перестануть. А ми потерпимо. Зараз, дійсно, про вербну неділю треба подумати та в хаті прибрати. Господь бачить наше горе, він і сам управить, – зітхнула важко, погодившись зі своєю бабусею, яка й помираючи говорила, що Богу видніше.

У неділю раненько всі разом пішли до церкви. Отець Федот провів службу поспіхом, говорив, що знову свої не дозволяють. Усе ж посвятили вербу і, отримавши благословення, повернулися додому. Наступний тиждень перед Великоднем був страсний. У всі часи, яке б не було життя, а на цьому тижні ніколи не сварилися, їли тільки хліб і пили воду, а головне – молилися Господу, який, зазнавши зради та наруги від людей, все ж постраждав за їхні гріхи. І, як не дивно, але оцей невидимий вічний зв’язок грішних людей із Господом та потойбічним життям, робив їхнє життя трохи легшим, якимось осмисленим.

– Чого, Мар’яно, не розповідаєш про сільраду? – спитав у неї дід Сава, зайшовши до двору в страсну п’ятницю. – Чи то від молитов обличчя мов у Христа на розп’ятті?

– Облиш, Саво, не до жартів зараз, – обірвала його Горпина.

– А чого Мар’яна в сільраді кричала? Тамара мені розповіла.

– З хати нас виганяють. Тиждень строку дали. Розумієш? Начальник хоче із сім’єю в твій будинок вселитися. Він йому теж сподобався – високий і залізом критий, ще й підлога дерев’яна, а не долівка мазана. Оце тому Мар’яну і викликали.

Дід стояв мочки, поглядаючи спідлоба то на Мар’яну, то на хату. Потім прихилив свою голову до вікна та й заплющив очі. Вони говорили, а він стояв. Вони вже і на нього зиркали, але він, здавалося, і не дихав, почали за рукав смикати, але він не ворушився. І лише згодом, неначе з погреба, подав свій голос:

– Своїми руками з батьком рідним удвох будували. Скільки радості було! Вибрали в лісі деревину підходящу, пиляли, тесали колоди – все робили самі. Навіть оце все я сам випилював, – кивнув на вікна. – Ніколи не думав, що така доля буде в моєї хати. А воно що хата, що моє життя – все однакове. – Аж захитався, але Мар’яна встигла взяти його під руку. – Вибач мені, – подивився їй у вічі, – за мої недотепні жарти того дня, лукавий, мабуть, попутав – помийся та причепурися… Прости, – махнув рукою.

А знявши з голови шапку, перешиту з мадярської, зігнувся і пішов на вулицю мов за труною.

– Розумний, але й він цього разу не придумав, що порадити, – підмітила Горпина, збираючись топити пізно піч та пекти пасочку, на яку вже давно приховала біленького борошна та два яйця. – Якось Бог управить, – сказала й вона, аби не мовчати. – Мабуть, стільки біди на нашій землі сталося, що й Бог не встигає справедливість виводити, – додала сумно.

Їхні розмови перервало радіо, яке залишилося у спадок від німців. Якраз передавали про наступ на фронті. Цього разу вони вперше не раділи таким новинам. Мовчки послухали, а потім взялися до роботи, думаючи кожна про своє.

Не встигла Горпина розтопити піч, як з вулиці почувся голос Тамари.

– Біжи, Уляно, швиденько, від Миті листа отримаєш, – підганяла її Мар’яна, виглядаючи у вікно.

Та Уляна вже й сама зачиняла за собою двері, поспішаючи на вулицю. Бігла по двору, аж спідниця між голими ногами заплуталась. А потім спинилася і стояла.

– Ти чому в хату не заходиш? – виглядала з сіней Горпина. – Про що Митя пише? – Вийшла й собі слідом, тільки не за листом, а за хмизом.

– Це не Митя пише, це… – Уляна замовкла.

– Кажи вже. – Горпина відчула щось недобре.

– Мар’яні похоронка прийшла, – повідомила тихо.

– Ти ж читати не вмієш. – І Горпина поспішила до хвіртки.

Уляна подала їй розгорнутого листа:

– Читайте самі, може, й правда щось не так, але мені Тамара все розказала.

Схопивши листочок, Горпина почала вголос: «Повідомляємо вам, що Затоцький Федір Михайлович пропав безвісти у 1941 році під час оборони Києва». Он воно що!!! – завмерла з тим повідомленням. – Господи! Що ж нам робити? Правду кажуть – біда ніколи не ходить одна. – Вона ще раз переглянула ті рядки, бо зовсім не хотілося в те вірити.

– Що пише? – І Мар’янине серце, мабуть, щось відчуло. – Чому в хату не заходите? – Усе було їй підозрілим. – Мені теж хочеться знати, що там написано, – поставивши граблі, якими збиралася наводити порядок біля хати, підходила все ближче.

– Усе як по радіо – наступають, – не наважившись сказати правду, Горпина почала складати листа в трикутника.

– По ваших обличчях такого не видно. Дайте-но його сюди, – вона простягла руку.

– Нехай читає, не сьогодні, то завтра – все одно доведеться сказати. – Уляна витирала з очей сльози.

Мар’яна, беручи лист у руки, вже відчувала недобру вість, а розгортаючи, про все здогадалася. Читала пошепки, ковтаючи букви від хвилювання, а дочитавши до кінця, починала знову.

– Пропав… пропав безвісти… пропав мій Федір… Як же він міг пропасти? – шепотіла, дивлячись на жінок. – А як же я з дітками? А як же нам без нього жити? Ми ж пропадемо… – хрипіло з її грудей. – Як же таке могло статися і де? – блукала вона по подвір’ю своїми переляканими очима. – Я знала, що під Києвом, відчувала… Але пропав… Що дітям казати? – намагалася втримати листа задерев’янілими руками.

Її очі знову вдивлялися в той папірець, уже не бачачи ні слів, ні рядків. Вона зблідла, голова запаморочилася, точнісінько як тоді, коли проводжала його на фронт. Чи втратила свідомість, чи ні – не знала, але на білому клаптику побачила обличчя свого Федора, воно було сіре і далеке, припале пилом, як у солдатів, які в сорок першому тікали через село від німецької армії та від своєї смерті. Мар’яна приклала листа до грудей, до того місця, де так боляче стиснуло, і ніби відчула його руки, якими він торкнувся її плечей, але вони були холодними, торкнувся вустами – мов замерзла крига. «Не плач. Я з тобою», – почула біля вуха. Вона впізнала його голос, навіть хотіла опертися на його руку, яку він простягнув. Але побачила сонце і почула, як цвірінькають пташки. Горпина та Уляна якраз піднімали її з мокрої землі.

– Де мої діти? – намагалася крикнути, але голос було ледь чути. – Де Павлуша, Василько? Де маленька Любочка? – раз по раз шморгала носом. – А я ж його не обняла на прощання, не поцілувала, – була мов не в собі.

– Отямся, Мар’яно! – налякалася Горпина та крикнула на неї голосно. – То восени сорок першого було, а зараз уже весна сорок четвертого.

Ті слова, дійсно, ніби повернули їй до тями.

– Попрощався, – тихо сказала, пригадавши його холодні вуста. А потім згадувала, як знепритомніла на площі, як бігла за підводами, шукаючи очима малого Василька і свого чоловіка, але не наздогнала.

– Він немов щось відчував, перед тим все про любов питав, говорив, що, коли кохатиму по-справжньому, тоді по очах моїх побачить. А я все посміхалася. Лише в останню хвилину спішила сказати йому, що настав той час, кохаю його дуже, чекатиму все життя, і ще багато слів, які зігріли б його душу, можливо, навіть зберегли б від найстрашнішого – смерті. Бігла за підводами і шепотіла йому ті слова, але він їх так і не почув… Тепер – спинилося життя, від нажитого залишилися тільки діти.

Вона вдивлялася в небо, питаючи про Київ та про те, чи на сході він, чи на заході, бо далі Чернігова не довелося їй бути.

– Господи милостивий, та за що ж ти так мене караєш! За які гріхи, та ще в такий страшний день? – почув такі причитання дід Сава з бабою Пронею, відчиняючи хвіртку вдруге за сьогоднішній день. Дізнавшись від Тамари про погану новину, все кинули і спішили втішити Мар’яну. Вони теж плакали, перечитуючи ту звістку.

– Ну, як оце розуміти? – питала Уляна в діда Сави. – Раз пропав безвісти, то значить, серед мертвих його не було?

– Воно то так, – міркував він. – Може, в полон потрапив. Так що ти, Мар’яно, не поспішай його ховати, мине час, дивись, десь об’явиться, – неначе клав до її рук маленьку надію.

Якраз Горпина дістала з печі паску і поставила на рушник, віднесла її на покуття в іншу кімнату, щоб менше пахла тут, де всі товклися, бо діти не витримували, так і кружляли навколо неї. А Мар’яна, запаливши лампаду, стала навколішки перед образами та перед тою паскою. Стояла довго, поки й затерпли ноги, не помітивши, що й сестри, і Горпина Петрівна зібралися позаду неї, теж моляться за її Федора. Заснула пізно на полику, обнявши всіх своїх дітей. А сестри сиділи на лавці й час від часу шепотіли щось одна до одної, аж поки не почало сіріти за вікном.

– Мар’яно, в тебе ще є якась надія, а в мене такої вже не буде ніколи, – промовила Уляна, повернувшись з церкви на Великдень, маючи на увазі отриману похоронку на чоловіка, яку не так давно переслали їй з Корюківки. – Я сьогодні стояла на службі й просила Господа, щоб він просвітив мене і підказав, як жити далі. І що, ти думаєш, мені спало на думку? – Уляна продовжувала про своє: – На проводи я повинна вже бути в Корюківці. А до того могилку доньці й дитинці зробити, поряд і чоловікові. Може, речі їхні які знайду та попелу наберу з тої клуні, оте все й покладу в домовину. І будемо всі разом – вони в землі, а я хтозна-де, але поряд. Кажуть люди, що в такий день їх на землю пускають, Великдень усе ж для всіх – і живих, і мертвих, тож ітимуть святкувати до мене, куди ж їм ще ходити, як не до матері. – Вона наклала на себе хрест перед образами і низько вклонилася – дякувала за підказку.

– Може, передумаєш? Ще ж не літо. Добре, коли знайдеш, де ночувати.

– Ні, Мар’яно, твої начальники праві. Я не ваша, тому буду тут усе одно чужою. Ціле літо допомагатиму план виконувати, а там за цей час вже щось для себе зроблю, не одна ж я прийду, може, ще хтось уцілів. А там, гуртожиток будуватимемо, цукровий завод відбудовувати все одно ж будуть. Я там раніше все робила, то й тепер мої руки зайвими не стануть. Заодно поряд зі своїми могилками житиму, не кину я їх тепер ніколи, – ділилася Уляна своїми думками.

– Тоді давай Никифоровича просити, нехай підводою відвезе, хоч серед ночі, коли вдень коней не дадуть. А ми тобі картопельки покладемо та ще чого-небудь, будеш після проводів город там садити.

– Завтра й рушатимемо, поки на погоді стоїть, – запропонувала Уляна, складаючи в думках уже реальні плани.

Прийнявши таке рішення та перепочивши після нічної служби, вони пішли домовлятися про підводу, заодно хотілося провідати своїх подруг на прощання. І вже наступного ранку, тільки-но почало світати, торохтів Никифорович підводою по вулиці до їхнього двору. На прохання родичів та знайомих зібрав їм гостинців. Вийшло – на цілого воза. Давали хто картоплю, хто – насіння для городу, хто – одежину стареньку, дарували навіть горшки та миски. Біля свого двору Мар’яна доклала туди і свої.

Поцілувавши Ванька, який ще солодко спав, сестри подякували цій хаті і пішли на вулицю. Біля двору вже було людно. Прийшли й подруги по ланці, з якими майже щодня працювали на березівському полі: спочатку на німців, а останньої осені вже на своїх. Працювали не за продукти і не за трудодні, які тоді ніхто не рахував, а лише за те, щоб залишитися в живих та бути серед свого люду. Тому, взнавши, що від колгоспу їм нічого не дали, навіть не розсердилися. Та й роздумувати не було коли – до воза поспішала Ольга з Мишком на руках. Вона була радісна від того, що тут її зустрічали як подругу. Вона сьогодні віддала на воза цілий мішок картоплі, яку дістала зі своєї закопаної ями, а ще поклала буряки, моркву і цибулю. Галя Петрик, з якою Дуня часто ходила в ліс по дрова, принесла два десятки яєць, які на своїй вулиці збирала по дворах, та ще й квочку до них.

– Бачите, дівчата, скільки всього ви заробили за два з половиною таких важких років. Багато чи мало, але не порожняком повертатиметесь, – не забував і тут своїх жартів дід Сава. – А ось і від мене гостинець. – І він поклав свої німецькі чоботи та теплу мадярську куртку. – Це щоб ви не забули, у які часи тут гостювали. Діліться, як самі захочете. Одне можу сказати – хоч і не в нас зроблені, але речі добротні й зносу їм не буде.

Ніяк та підвода не могла рушити з місця. Бігла ще одна сусідка, несла рогача для печі та заступ для городу.

– І це вам у господарстві зайвим не буде, – клала все на воза. – Там і на Ківшарівці підвода одна їздить, люди збиралися пізніше, а почувши, що ви сьогодні, то й собі заметушилися. Просили зачекати їх на виїзді із села, разом усе-таки сміливіше, бо коли до вечора не доїдете, доведеться десь ночувати.

Сестри раділи, що люди проводжають їх як своїх рідних, діляться останнім, і від того тепліше ставало на душі.

– Якщо і в хатах десь ночуватимете, то скарби свої стережіть по черзі, – радив і дід Сава.

Його баба Проня вже давно терла очі, а в нього лише голос став трохи захриплим. Горпина все мацала воза та підправляла, аби нічого не впало та не загубилося в дорозі. Мар’яна стояла мовчки. Ці хвилини їй чомусь нагадували ті, коли вони проводжали чоловіків на війну.

– Я тут так звикла, – зізналася Уляна. – Можливо, тому, що Мар’яна в нас така добра – вся в матір пішла, що красою, що розумом, що душею. Багато нас у сім’ї було, але мати кожного любила, про кожного піклувалася. Отак все те материне Мар’яні й передалося. – Всі розуміли, що вона хоче подякувати, тому ніхто й не перебивав. – У важкі роки вона не дала нам померти ні від холоду, ні від голоду. І прийняла, і обігріла, і нагодувала, рідними ми тут стали і з Горпиною. Я б ніколи не подумала, що можна зійтися отак в одну сім’ю і дружно жити. А ми жодного разу не посварилися, навіть діти наші всім були мов рідні. Спасибі тобі, сестро, до кінця днів цього не забудемо. – І вони з Дунею обнімали та цілували свою Мар’яну. – Спасибі й вам усім, дорогі наші подруги й сусіди, за доброту, за гостинці, спасибі діду Саві і всій його сім’ї, які нас завжди наставляли. Урожаю вам хорошого та достатку, – вже вкотре кланялися на всі боки.

Усі, хто був тут, раділи тим словам і витирали сльози, бо не змогли зачерствіли душею. Такі вони були, ці прості березівські люди – роботящі, подільчиві й тонкі на сльозу. Никифорович підганяв, бачив, що найтяжчими є хвилини прощання, і його чоловіча душа не витримувала такого. Нарешті вдарив віжками по конях і вони зрушили з місця. Пішла за возом і Мар’яна проводжати аж на край села.

Поверталася додому, не дуже поспішаючи. Сонечко світило просто в обличчя, пестило своїм промінням, гріло, проганяючи погані думки.

– Розповідай, як там наші, поїхали? – поспішав назустріч дід Сава, побачивши її ще здалеку.

– Усе нічого, дорога тільки погана.

– Ну, Бог їм у поміч. А там у Горпини новини є. Два начальники заїжджали недавно, мабуть, хотіли хату всередині оглянути.

– Невже передумали? Чи хата не сподобалась? – Вона сподівалася на якесь диво.

– Та ні, ви ж прибрали скрізь до Великодня. А все інше тобі Горпина розкаже. – Дід останнім часом усе частіше став скаржитися на серце. Зараз мовчки тер рукою біля нього. – Йди додому, а ми з Пронею трохи пізніше прийдемо, треба ліків у Горпини попросити.

Стомившись за дорогу та недоспавши за думками вночі, вона не поспішала. Мріяла полежати сьогодні хоч недовго, тепер розуміла, що не вийде. Зайшовши до хати, побачила Горпину Петрівну, яка метушилася біля клунків.

– Невже сестри речі свої забули? – спинилася посеред хати. – Нібито все на воза склали? – не зводила з неї очей.

– Це вже я свої пожитки у клунки в’яжу. Дійшла черга і до мене. Пригрілася, кажуть, у чужій хаті, як у своїй. – Видно було, що вона вже давала волю своїм сльозам.

– Що з вами, Горпино Петрівно? – Мар’яна ніяк не могла здогадатися, про що то вона.

– Це так начальник чорнявий сказав. І не снилося, і не гадалося, думала, ще трохи в цій хаті поживу, а воно все міняється не те що за день, а за годину. – Відчувалося, Горпина ось-ось заплаче.

– Та розкажіть ви до пуття, бо я нічого не розумію. Невже виганяють? – Усе дивилася на зав’язані лантухи. – Як тільки я стомилася від життя! – вирвалося в неї, коли сідала на лавку за столом.

– Навідалися недавно, заходили й до хати, подивилися і сказали, щоб завтра й духу мого тут не було, а ти поки що можеш пожити. – Нарешті вона почала пояснювати. – Той вусатий тут один поселиться, планує, що ти будеш йому їсти варити та одежу прати. Квартирувати в тебе хоче.

– Он що придумав! Не важко зрозуміти – він великий бабій. Ви б його бачили в сільраді, коли мене викликали. За якусь хвилину встиг наговорити і про мою красу, і про волосся, і під лікоть брав та на лаву саджав. А я розчервонілася, сама не знаючи чому, та все під ту лавку чоботи свої діряві ховала, – уже без жартів згадувала Мар’яна. – А дід казав: «Причепурися, може, роботу яку запропонує». Знайшов роботу, трясця його матері. Але челядкою я в нього не служитиму. Та тут не тільки про те мова. У нашому роду ніхто таким не займався. Насміятися над собою нікому не дозволю, – її голос аж на крик зривався. – Тільки куди ж нам подітися? – вже благала Мар’яна не то Господа, не то Горпину Петрівну. – Вам у будь-якій хаті двері відчинять, а хто мене захоче взяти з чотирма дітьми? Та і як проситися, на скільки?

– Ти ж усіх приймала і не питала, скільки ми тут проживемо.

– Тоді один час був, а зараз – зовсім інший. Хтось чоловіка додому чекає, а хтось утомився від усього та хоче спокою. Всього я зазнала у своєму житті, от тільки циганського життя ще не бачила. А вони ж люди, Горпино Петрівно, вони ж якось живуть без даху над головою? Може, й мені ще так доведеться, хто знає… – Вона закрила руками обличчя і так стояла.

– Схаменися, Мар’яно. – Горпина теж отямилась лише по хвилі. – Що ти таке кажеш. – Вона аж налякалася. – Бог до такого не допустить, – втішала її. – Давай дітей погодуємо, їсти он просять, а потім перепочинемо хоч годину, може, щось і придумаємо.

Згодом діти сьорбали гарячий борщ з однієї миски та поглядали на матір, яка слідкувала, щоб ніхто не спішив і всі наїлися. Сама годувала Ванька, який у гурті теж поспішав. До вечора склала частину своїх речей, ще не знаючи, в який бік їх нестиме. Залишилося тільки познімати рушники з портретів та ікон, але на другий день Великодня рука не піднімалася. На ранок забрали свої останні речі і пішли з двору. Мар’яна на одній руці тримала Ванька, а другою за мотузку вела корову Муську. Горпина Петрівна несла невеликі клунки з речами, бо всі пожитки Павло вже відніс до Тоні та до Анюти. Позаду них, мружачись від сонця та позіхаючи, плелися Василько та Любочка. Ось таку картину побачив новий голова сільради, під’їхавши рано-вранці до їхнього двору. Він швидко обігнав такий караван своєю підводою і загородив дорогу.

– Ви чого це, дорогі жінки, слухатися начальство не звикли? Я ж вам нічого поганого ще не зробив, а ви ось так до мене! – гримав, не встаючи з воза.

– А що може бути гіршим, ніж коли з хати виганяють? – відповіла Горпина. – Дайте нам пройти, а ви живіть собі з Богом. У хаті ми все прибрали і ключ у дверях вам залишили. – Її темні очі так блискали, що йому аж моторошно стало.

– Назад! – по-військовому скомандував. – Хочете, щоб люди сказали, що я вигнав з хати вдову з чотирма дітьми? Не вийде, бо я цього не робив! – намагався бути спокійним.

– Ви, мабуть, забули, Вікторе Ігнатовичу, як у сільській раді давали мені строку два тижні, а кажете, що не виганяли? – Мар’яна не дуже сердилася, бо вже переплакала і все вирішила. Може, і полаяла б того Віктора, та діти заважали – вони то до коня бігли, то корову за хвоста ловили.

– Ану, біжіть від гріха подалі, поки цілі. Передайте тітці Анюті, що ми вже йдемо, нехай у печі розпалює. Скажете, що свою не топили, – суворо наказувала їм. – А ви, Вікторе Ігнатовичу, теж поспішайте, робіть, що задумали, – теж блиснула на нього, хоч і синіми, але і в них блискавки пекучі були. – Ми вам ікону Богородиці залишили, щоб лукавий у хату не вселився, бо та хата непроста. Колись дід Сава удвох із батьком своїми руками збудували. Йому пожити в ній не дали, мабуть, тому й інші там надовго не затримуються. Можливо, вам пощастить, – говорила з такою іронією, що в нього аж вуса смикатися стали.

– Іч, лякають вони мене! – Сам аж батогом у повітрі ляснув. – Я – комуніст і ні в які забобони не вірю! – кричав і погрожував, але, бачачи, що жінки спокійно на нього дивляться, додав іще: – Бачу, що ви куркульського роду, але я вас усе одно зламаю. Старцями по світу підете, коли по-своєму зробите! – Аж рука смикалася ударити тим батогом.

– Ми не куркулі, Вікторе Ігнатовичу, а звичайні селяни. Заможні колись були наші сім’ї, але це давно відійшло в минуле. То було зовсім інше життя, – не стрималася Горпина, дуже принизливим був той крик горе-комуніста. – Зараз ми звичайні колгоспниці, яких, такі оце як ви, вже давно зламали і старцями по світу пустили, особливо після тридцять третього року. Ті, кому пощастило тоді вижити, вже ніколи вам не перечитимуть.

– Бач, як язики розв’язали! Дорого заплатите за такі слова! Хто ви такі, щоб таке собі дозволяти? – Його крик чути було вже на всю вулицю.

– Нічого лякати! А щодо того – хто ми є, то повинна вам сказати: я – партизанка. – Горпині і цьому захотілося про себе розказати. – Воювала по лісах за нашу землю, за нове життя, тільки не за таке. – Вона, гордо піднявши голову, пройшла повз того гонорового начальника, який кипів від люті. Мар’яна, трохи налякана за неї, і за себе також, мовчки повела корову далі. Коли звернули в провулок до Анютиного двору, лише тоді зітхнули.

– Ой, Горпино Петрівно, треба було й рота не розкривати. Нехай робить, що хоче. – Вона вже уявляла, як її без дітей забирають до Сибіру. – Був би розумний, він би й сам нічого поганого не казав, а так виходить, що з дурнем зв’язалися. Що ж далі буде? Дядько не стримався, то ми його й досі знайти не можемо. Ви ж мені як рідна мати, я так за вас боюся, і за себе також, – тільки зараз вона зрозуміла, що накоїли.

– Я й сама відчувала, що не те кажу, а по-іншому не змогла. Слово за слово – і в голові запаморочилося. Але, здається мені, це він перед нами такий розумний, а так мовчатиме, ось подивишся. Мовчатиме, бо сам у всьому винний.

Прив’язавши в чужому хліву корову, яка дуже боялася туди заходити, увійшли до хати. Діти вже за столом їли суп, а Ванько, побачивши порожню миску на столі, почав плакати.

– Годуй уже дитину, та самі їжте, – запрошувала Анюта, підгрібаючи кочергою жар у печі. – От я й закінчила, а то сонце вже високо, а ви мені передавали, щоб тільки розпалювала, – посміхалася до них.

Поснідавши, розклали свої небагаті пожитки та й пішли далі до Антоніни.

– Прилаштували сьогодні одну, тепер приймай іншу бездомну жінку, – не то з сумом, не то жартуючи, промовила Горпина. – Пройшли наші війська, а ми й вуха порозвішували, нібито війна вже скінчилася. Так Сава завжди каже.

Часто так було – тільки за нього згадають, а він тут як тут. Цього разу теж не забарився. Спочатку зарипіли двері, а потім з’явився і сам.

– Бач, як немає, то ви про мене згадуєте, – вгадав, нічого не почувши. – А я думав, що вже нікому й поради мої не потрібні, – продовжував, аби не мовчки. – Поки до вас дійшов, а мені тут якихось тридцять кроків, то все взнав, – і він подивився на Горпину.

– У селі, Саво, живемо, а не в місті, тому й дивуватися нічого, – відповіла йому коротко.

– Воно так, але Кирило ще до схід сонця організував розкопки під парканом у школі, а там куфайка дядька Михайла і ноги голі виглядають. Він був із двома жінками, то ті налякалися та повтікали. А Кирило присипав усе землею і прийшов до мене. Завтра вони з Никифоровичем відкопають, а щоб не чіплялося начальство, скажемо, що то німці його вбили. Треба ж товариша нашого по-людськи поховати, – і дід Сава зняв свою стареньку шапку.

– Невже! Бідний мій дядько Михайло! – заголосила Мар’яна. – І все на сьогодні. – Вона схрестила на грудях руки.

Антоніна стояла посеред хати і розгублено дивилася.

– Невже ж таки правда? – тихо спитала й вона.

– Мабуть, правда… Війна ще продовжується, дівчата, а ви кричите на всю вулицю, аж до мене чути було. Щоб промовчати, теж треба знайти в собі сили. Іншим разом це важче зробити, ніж гордість свою показати. І кому, скажіть, вона потрібна в такий час, та ваша гордість? – Дід Сава звертався ніби до всіх, а сам поглядав на Горпину. – Я все розумію, але в’язниця – це не партизанський загін, – натякав їй.

– Що ж тепер зробиш. Уже що буде, – відповіла спокійно. – Про гордість ти дарма кажеш, бо ми все-таки люди, а не якась там худоба. – Тепер її душила образа. – Здається, давно за ту гордість забули, а вона то засне, то знову прокинеться. Коли й за Михайлом відправлять, то вже нажилася, – теж спокійно, бо зовсім не шкодувала.

Через декілька днів привезли на возі до двору Анюти, а тепер уже і Мар’яни, викопаного чоловіка, якого впізнали по одягу та по лівій руці, на якій давно не було одного пальця, якого він колись сокирою відрубав. Тому сумнівів не було – це він. Поховали за всіма тутешніми правилами на кладовищі біля дружини, поставили дерев’яний хрест і пом’янули вдома чим було.

– Увірвалося горе і в твою хату, – звернувся дід Сава до Анюти. – Війна ніяк не могла обійти Михайла. Хорошою він був людиною, правда, гарячим ще з дитинства.

– Нехай Бог дарує йому царство небесне, – сказала баба Проня. – Може, воно так і буде, зараз якраз врата раю відчинені, – звела очі вгору, неначе хотіла їх побачити. – Михайло без роботи не жив на цьому світі, то й там у пригоді стане. А ви всі терпіння набирайтеся та сили, щоб кінця війни дочекатися. Уже недовго, так моя душа відчуває.

5

Наступного дня на полі вже почали орати землю. Новий голова колгоспу Антон Архипович не злазив із коня. Слідкував за всіма, не покладаючись на бригадирів. Вели на поле своїх корів, яких у селі лишилося не так багато. За тиждень вони, виснажившись від важкої роботи, почали падати на сируватій ріллі.

– Важко їм плуга тягти, земля ще не готова, треба було зачекати тижнів зо два, – звернулася Мар’яна до голови. – Може, я свою молоденьку корівку-первачку ще не водила б, вона ввечері додому дійти не може, не кажучи вже про молоко. А в мене четверо дітей, їх мені годувати чимось треба, – не дивилася, а благала, але й гадки не мала, що їй відмовлять.

– Корові більше сіна давай та батогом її, щоб слухалася, а мені план треба виконати, – почула від Антона Архиповича. – У райкомі не будуть слухати про ваших корів та про волів. Хліб треба для армії засіяти, так що не бунтуйте самі й інших не підбурюйте. Ваш куток уже давно, кажуть, воду каламутить. Зі мною таке не пройде, на полі все будете робити так, як я скажу, а якщо ні, за саботаж органам здам. – Хлиснувши добряче свого коня, він поскакав далі.

Люди, які почали підходити до Мар’яни, щоб і собі нагадати про загнану худобу, про домашні городи, які ще ніхто не розпочинав обробляти, швидко повернули назад. Лише по двоє-троє тихо перемовлялися та хитали головами.

– І невже в Європі оті багаті люди задарма працюють? – неначе прокинулася Горпина, яку цієї весни знову вигнали з хати на поле.

– Та тихо ти. – Жінки роззиралися на всі боки. – Будуть забирати до Сибіру. Ось подивитеся, – запевняли одна одну. – І чекати довго не доведеться. Хто не виробить встановлену кількість трудоднів, знову з села виселятимуть. Усе ж так і було. Чи ви забули? – нагадували одна одній. – Тепер і підлітки повинні ту норму виробляти. А роти закривайте, бо тільки в мовчанні наше спасіння.

За щоденною роботою літо минало швидко. Вставали як тільки-но починало сіріти, а лягали вже в темряві. Поле обробили майже все, залишився тільки невеликий клапоть для пасовища. Пізніше згадували: як часто, особливо на сонці, падали, знепритомнівши, а отямившись, продовжували далі. Про фронт говорили вже не так часто. А коли й починали, то щоразу з’являлося багато питань.

– Можна було б і мир заключити. Для чого нам інші країни? Нехай самі німців добивають, а мені чоловіка додому відпустили б, поки цілий, бо наших хлопців і на чужих землях знову під кулі посилають, – міркувала Марія, копаючи картоплю.

– Ой, Маріє, язик у тебе як помело. Мар’яна он зовсім не язиката, та до неї чіпляються за кожне слово, тобі ж усе з рук сходить. Тільки так довго не буде. Прийде чоловік і шукатиме тебе півроку, як ми дядька Михайла, – застерігав бригадир Юхим, не доказуючи всього до кінця. Сам пригадував, що наказували йому недавно в сільській раді доносити на людей, кого вони на полі лають і чим незадоволені. «Ні, я ніколи не стану того робити, – клявся собі. – А якщо перед домовиною поставлять і будуть з пістолета цілитися, тоді ж як? То, може, не потрібно мені за них життя своє віддавати?» – знову всередині йшла велика боротьба, як було з ним ще на початку війни.

– Діло тут не в язику, Юхиме, а в красі, коли хочеш знати, – неначе розбудила його Марія. – От Мар’яні й дістається за те, що Бог вроду дав. А що я? На мене ніхто і оком не кине, добре, коли чоловік прийде та не втече нікуди, бо надивиться там на різних жінок, тоді не захоче, щоб йому така ось Марія й суп варила.

Як не важко було, а вони все жартували. Мабуть, це їх і врятувало. Було, й жінок з далеких країн згадували, їм здавалося, що вони задивлятимуться на їхніх чоловіків. Але не вірили, що вони сподобаються нашим солдатам. Було, й воєначальників лаяли, щось почувши.

– Ви, дівчата, не чіпайте хоч політику, бо дід Кирило нібито нічого і не казав, а до нього з району двоє чоловіків приїжджали, кажуть, що листа хтось написав, – повідомила Христина.

– Не може бути! Місцеві начальники самі тут політику таку роблять. Їм потрібен був план, то вони ціле літо не спали, зранку до ночі по полях скакали, підганяючи нас. А щоб ми зовсім мовчки працювали, вони писульку в райцентр придумали, потім самі й помилували, зате всіх налякали добряче. От вам і результат, – знову доводила своє Христина.

– Чого там, не їли і не спали! – викрикували гуртом, а голосніше за всіх Марія. – Вони справні в нас. Кажуть, що Ігнатовичу, який у сільраді, Тамара піч топить із першого дня, їсти подає, город обробляє, ще і в сільраду бігає, щоб не сказали, що челядка. Ви ж бачите, листи вже давно Ніна носить. Отже, в Тамари більш важлива робота. Голова колгоспу дружину з дитиною сюди привіз, а той і досі сам. Нащо вона йому, коли він мов кіт біля сметани?

– Маріє, затихни, прошу тебе, будемо вдвох перед органами виправдовуватися, – уже благав наляканий Юхим, вантажачи картоплю на воза.

– Нам що, опустили голови, та й нічого не видно, а в Тамари вже видно… Ото наварила і напекла, – продовжувала вона, коли Юхим від’їхав з навантаженим возом.

Довго думала Мар’яна над тими словами. Крутились вони в голові аж до самого вечора. «Бідна Тамара, – жаліла її про себе. – Від мене Бог відвів, а від неї, значить, ні».

– Кажуть, Тамарин брат прийшов із фронту, – того ж вечора повідомив дід Сава через її паркан, коли вона у дворі доїла корову. – Перше, що зробив, то це побив начальника чорнявого – Ігнатовича того. Добряче, кажуть, побив. Без ноги чоловік повернувся, а побив батогом. Ото придумав! Навіть шибки повибивав, так що й хаті моїй дісталося, – на серйозному обличчі діда з’явилася усмішка. – Це я тільки що від сусідів почув. – А он і Тоня з Анютою, мабуть, уже посилку з пошти несуть, – придивлявся. – Тут говорили, що стомилися на роботі, а тільки про посилку почули, як одразу бігом побігли, – він не заздрив, просто вже забув, коли й сам так міг. – Он ще одна кульгає, – побачив Горпину, тільки з іншого боку. – Що розкажеш цікавого? По новинах у нас поштарка на першому місці, а ти на другому, – посміхався до неї.

– Не годяться мої ноги, і все. – Вона одразу почала журитися, придивляючись і собі до дівчат на дорозі. – Як прийдуть чоловіки з фронту, може, тоді мене на поле не ганятимуть. Чи коли жінки діток народжувати багато стануть. Я за життя вже стільки трудоднів заробила, що можна й відпочити.

– Таке придумала. Відпочивати там будемо, – показав у бік кладовища. – А щоб тобі нудно не було, то ми з Людмилою роботи підкинемо, потім і Тамара, у неї діточок чомусь не було раніше, то й ця рідною буде.

– Невже? Ти жартуєш, Саво, чи правду кажеш? Я вже давно твою Людмилу не бачила, – повеселішала Горпина.

– А Гришка, як ти думаєш, дарма у відпустку приїздив? Вона все прибиралася перед ним. Я он колись Мар’яні розказував, правда, дурні мої жарти були.

– Так у тебе ж і спати ніде було, стільки люду в хаті, – уміла Горпина підіграти, від чого аж очі веселішими стали.

– У всьому винна Тоня. Вона тоді їх до себе ночувати запросила, у другій кімнаті їм постелила, – шепотів дід, підійшовши ближче. – Так що, коли хлопчик буде, мабуть, Антоном назвати доведеться, – продовжував жартувати. А кинувши очима знову на дорогу, аж зрадів, що жінки з посилкою вже наближаються. – Ви, дівчата, мабуть, стомилися? То можете в мене відкрити, бо ми все одно нічого сховати вам не дамо. У нас тут свій колгосп.

– Ми й самі до вас ідемо, боїмося посилку з фронту відкривати. Я навіть не знаю, чи радіти, чи ні. – Антоніна поставила її на призьбу під дідовою хатою.

Дід швидко розрізав ножем тканину, якою була обшита посилка, і віддав Тоні листа, який лежав з самого верху.

– Читай, потім сама роздивлятися будеш. Захочеш, то покажеш, може, там таке, що нам і одним оком дивитися не можна, діло то молоде. Правда, Горпино? – Дід, посміхаючись, відійшов убік. – Роботи тобі буде та й роботи, а ти кажеш – у колгосп, – поглядав на неї та далі мружив свої зеленкуваті очі.

Усі раділи, неначе не було того важкого дня і такого довгого літа. У дворі бігало багато дітей. Замурзані після городу хлопці уже стріляли, ховалися за дідову хату, звідки вискакували «медсестри», перев’язували старими мотузками поранених та слухали дихання дерев’яною тріскою.

– Читай і нам, Тоню, бо й тобі дітей мити час та корову доїти. Чи розкажи своїми словами, ми й на те згодні, – не терпілося Мар’яні.

– Можете самі читати, секретів немає. – Антоніна подала їй листа.

І та виразно почала: «Добрий день, моя дорога Тонечко. Я живий і здоровий, чого й тобі бажаю. Пишу з Югославії. З Бессарабії також писав, а ти чомусь не отримала. Дуже багато надивився за цей час, як різні народи живуть. У Бессарабії люди ще бідніші, ніж ми. Хати в них низенькі, зроблені, мабуть, із кізяків, соломи та глини. Їдять саму кукурудзяну кашу. А коли перейшли до Румунії, очам своїм не повірили – будинки добротні й дуже красиві, села неспалені. Коли звільняли місто Ясси, в магазини заходили. Чого там тільки не було! Користуючись відсутністю господарів, місцеві жителі хапали там усе підряд – виносили пальто, костюми, плаття. Ми з товаришами нашого взводу взяли собі поїсти та по велосипеду, щоб легше було далі просуватися. А в продовольчих м’яса повно, ковбаси, хліба білого. Люди кругом добрі, нас хлібом і сіллю зустрічали, їжу нам несли. Тут ми від’їлися перший раз за всі роки війни. У Югославії нас партизани зустрічали, їх там ціла армія була. Під час відпочинку ми навіть розказували їм про своїх партизан, про зиму сорок першого – сорок другого років. І дивно – майже скрізь нашу мову розуміють! Вони нам випрягли своїх вгодованих коней, бачачи, на яких клячих ми приїхали, ще й нового воза дали. А природа в них така гарна, що й не передати. Гори де ще зелені, а де вже розмальовані по-осінньому, хороші дороги, красиві будинки з цегли під черепицею та залізом. А на парканах та на будинках скрізь написано «Тіто – Сталін на Балканах». Попросив партизанів, щоб вони посилку тобі відправили, кажуть, що це можливо. Написав тобі листа, а їм твою адресу. Вони питали у мене: яка ти? А я поглянув навколо і сказав, що така красива, якої вони тут і не бачили. Я Митю нашого інколи бачу. Там такий солдат став з медалями! Партизанки югославські так крутилися біля нього – і фотографувалися, і обнімали, а він жодній і оком не моргнув. Справжній радянський солдат!

Цілую тебе, моя найгарніша і найдорожча. Твій Тимофій».

Усі стояли мовчки, схлипували та витирали сльози, бо давно таких слів не чули.

– От який чоловік! Так уже сказати вміє, що захочеш, а сльозу все одно не стримаєш! – порушив мовчання дід Сава, витираючи й собі очі. – А ви, дівчата, діставайте все з посилки швидше, бо мені терпець увірвався. Он і мої всі повиходили з хати, проґавити бояться. Давай, Тоню, показуй, що ж там, – підганяв дід Сава.

Антоніна дістала два відрізи шовку на плаття, два відрізи шерстяної тканини на костюм, два наручні годинники, пахучого мила п’ять штук і цукерки.

– Оце так партизани, оце так Югославія! Я такого і в ті часи, коли з батьком торгував, не бачив, – дивувався дід Сава.

Дівчата тим часом прикладали до себе той шовк, роздивлялися годинники, нюхали мило. Потім на всіх розділили отримані цукерки, які були загорнуті в красиві різнокольорові папірці. Діти навіть не кинулися їх їсти, їм хотілося показати завтра всім своїм друзям.

Коли Тоня розділила майже всі подарунки, із дна дістали ще зошити, яким діти були дуже раді. Жінки вже вдруге перечитували листа, але й цього разу витирали сльози. Це були не ті сльози, що печуть, а ті, що зцілюють душу.

– Ой, і Тимофій наш! Бач, дарма німці казали, що ми забиті люди, яких навіть людьми назвати не можна, вони ще нехай так кохати, як ми, навчаться. А що ні мила у нас немає, ні шовку, то наробимо. Ой, і Тимоха! Партизани його жінці посилку прислали! Кому б це таке на думку спало? – щебетали різними голосами.

Підходили сусіди, почувши гамір у дідовому дворі, прикладали й до себе ті тканини. А Горпина вже вкотре читала і їм того листа. Лише тітка Лисавета пройшла з відром повз двір діда Сави і навіть голови у їхній бік не повернула. Коли поверталася назад, то теж мовчки. Цього вечора жінкам довелося порати своє господарство поночі, до того ж ніч була темною, тому брязкотіли у дворах відрами навпомацки.

– І чому, Проню, нашому народові так не щастить? – спитав дід Сава, залишившись у дворі лише зі своєю бабою. – Живуть же люди! Перед війною в наших газетах усе розписували – яка держава сильна, які рекорди стахановців та як багато всього виробляють наші фабрики й заводи. А люди – в таких злиднях жили. І чому все так? – навіть йому не все було зрозуміло. – Складна штука – ця політика, – продовжував далі, заходячи й собі до хати.

– Не розумію я й досі твою політику, а винними у всьому вважаю росіян, то вони понаїжджали до нас і керують нашим людом на свій лад, як їм заманеться. Раніше так було і зараз те саме. – Вона сміливо говорила про те у своїй хаті.

– Ти що, Проню, таких дурниць ніде не кажи. До чого тут люди російські? Вони так само бідно живуть, як і ми. Я багато де в Росії був, то ще тоді бачив їхні бідненькі хати. Були й заможні там люди, правда, траплялися не так часто. А ти, мабуть, подумала, що після революції їм наше добро віддали? Неправда то, Проню. Їхав з Уралу, то біднота по Росії, яка була колись, та й залишилася. А всі наші врожаї йшли на продаж за кордон та на будівництво заводів, фабрик – на індустріалізацію, якщо коротко. Оце така політика нашого Союзу. А після війни все те відбудовувати доведеться. Тому знову ні хліба не побачимо, ні грошей.

– Тихо, діду, тихо. – Вона вже шукала йому краплі від серця. – Говориш одне, а думаєш інше. Чому ж тоді у нашого Левенця та Ківшара і хати там добротні, і сади? У холодному Сибіру все росте і родить! Чи не тому, що ми працювати вміємо? І що з нас зробили? Другий сорт. Рабів. Набрехати, забрати, засудити… – Вона й собі накапала тих крапель від серця.

Говорили про посилку і на полі. Мар’яна, як і її хлопці, переповідала, про що пише Тимофій. Раділи і заздрили жінки. Деякі приходили подивитися на ті тканини та на годинника, який Тоня не носила, щоб не загубився чи не пошкрябався. А ще більше дивувалися тому, що в далекій Югославії живуть хороші люди, які раді нашим солдатам, коней їм своїх не пожаліли і навіть посилку в село прислали. І всім від тієї новини було так гарно на душі. Співчували і тим, які гірше за них живуть, бо, здавалося, що гірше вже нікуди. До тих розмов додавали й свого солдати Першої світової, згадуючи багато моментів про різні народи. Від таких розповідей своя рідна Березівка не здавалася більше бідненьким селом на рівному полі, а була частиною великої землі, де кругом є своя краса, є хороші люди, а над всією землею – одне на всіх небо і одне сонце.

6

Одного дня, завернувши за дідовою хатою на стежку, яка через городи вела на іншу вулицю, Горпина прямувала у своїх справах. Згрібаючи на своєму городі картоплиння, дід гукнув:

– Ти не до Тамари чимчикуєш? А я думав, що вже була в неї. Ти ж обіцяла? Справа-то невідкладна.

– Вона-то невідкладна, але я щось на ноги за осінь упала. Усіх лікувала, а собі ладу не можу дати. І що вдіяти? Прямо не знаю. На роботу не можна не піти, а працювати нарівні з іншими сили не маю. Мар’яна весь час виручає – мої рядки з картоплею копає. Але скільки так можна протягти? Не піду я більше на поле – і все. Уже мені ввижається, як тягнуть мене до суду. Раніше все про свою хату мріяла, а зараз – аби в чужій дожити, тільки б серед вас.

Вона говорила чисту правду, бо двох жінок уже виселили з села за невироблені трудодні. Ніхто навіть не став розбиратися: на що молода жінка хворіє і чому стара баба сили не має у своєму віці.

– Оце тому й до Тамари до цих пір не сходила. А ти нічого нового не чув?

– Говорив я з нею. Ти не йдеш, то хтось же повинен був підтримати бідну жінку. На рідню розраховувати не доводиться, вона в них невелика, та ще й не дружна. А без підтримки, сама знаєш, як у таких випадках, ще чого доброго біди накоїть. Переказав їй через своїх людей, то вона сама до мене прийшла. Заспокоїли ми з Пронею нашу Тамарочку. Так що повертайся, Горпино, назад, вари картопельку, а Проня свіжого хлібця спекла, підемо сьогодні в гості. Настя Крамаренко запросила Тамару з братом-солдатом до себе, вони родичі, а нас як сусідів раді будуть бачити, а там, може, ще хтось буде. От ми з усіма й поговоримо, – це для діда було найголовніше. – То ж повертай назад, Горпино. За ноги менше турбуйся, зима на носі, от тоді й відпочинуть, вигріються, гляди, все й пройде.

– Ну ти й молодець, що й казати. Усе організував, і все, здається, так просто! Я інколи тобі дивуюся, чи воно тобі все оце треба? Ти ж собі спокою не даєш. Жив би потихеньку, як інші. А ти за кожного вболіваєш.

– Що вдієш? Уже який уродився. А для чого й жити, як так дуже нерви свої берегти? Я от Тамарочку заспокоїв, і на душі стало легше. Знаю – ти й сама така. Поспішай уже додому завдання виконувати, партизанко кульгава. – Дід, посміхаючись, ворушив вилами купу картоплиння. – Ще день підсохне, і складу в хлів. Чи будуть колись дрова, а так хоч руки на грубці нагрію.

Коли сіло сонце за селом і потихеньку насувалися сутінки, Горпина, побачивши з вікна, що гості вже пішли до родичів, вийшла у двір. Вечір був прохолодний, з дерев злітало пожовкле листя, кружляло в повітрі й різними фарбами приваблювало очі. У небі ключем пролітали птахи, яких за роки війни стало зовсім мало. «Мабуть, боялися сюди прилітати чи тут загинули», – міркувала вона. Біля будки собака Полкан доїдав свою вечерю, аж присідаючи на задніх лапах, а бичок Аким облизував шорстким язиком мокру мордочку, з якої ще капало тепле пійло.

– Чого це ви стоїте самі? – спитала Мар’яна ще з вулиці.

– Тебе дожидаю, бо Тоня вдома залишиться, щось Тимошка наш засопливив, а ми удвох підемо гостювати. Я картопельки на грубці зварила. І їжа гаряча є, і в хаті тепліше стало. Заодно дитина вигріється. А ти своїх завтра до мене приводь, бо на поле я більше не піду. Так вирішила остаточно. У партизанах свої ноги застудила, а тут ще важкою роботою додала. Нічого не вернеш, а коли б і вернулося, все одно по-іншому не зробила б. Весь наш край поряд із партизанами воював, навіть підлітки допомагали і вистежувати, і підривати. Як би там не було, а я рада, що й моя часточка є в тій боротьбі. Он чоловік молодий без ноги прийшов, ото горе, – кивнула на ту хату. – А я вже якось буду. Років то мені багато, не одне болітиме, то інше. Здоровим ще ніхто не помер.

– Воно то так, але що влада скаже? Необхідно довідку отримати, що ви не можете працювати. Якщо ні, то не оминути біди. – Мар’яна навіть не припускала, що вони залишаться без Горпини Петрівни, бо й сама не спала після тих зборів, коли засудили жінок – стару та моду.

У натопленій хаті діда Кіндрата пахло смаженими дерунами, солоними огірками і ще якоюсь закускою. Біля столу клопоталася Настя – чорненька невисока, колись була кругленькою, тепер більш схожа на дівчину. На теплій лежанці сиділи дві маленькі доньки, а за столом – старий батько. Поряд з ним – Тамарин брат Андрій, на молодому обличчі якого вже залягли глибокі зморшки, а темно-русяве волосся було ніби підфарбоване сіруватим. Побачивши Горпину Петрівну, він узяв свої милиці й підвівся.

– Сиди, синку, сиди, набігався вже, я сама підійду. Який же ти красивий! Дай хоч надивитися на тебе! Плечі широкі, форма по тобі якраз, навіть посивілий чуб пасує до твого лиця. А нагород скільки! Ну й вояка! І перед дівчатами так ходи, нехай знають наших. – Вона плескала його по плечу і намагалася всміхатися. – Зараз їж, Андрію, все інше потім, бо які розмови на голодний шлунок.

– Йому є що розказати – і про війну з фінами, і про війну з німцями. Пощастило хлопцеві добряче! Отак навоюватися! – вирішив Сава поки що зробити таку вступну частину, щоб солдатові-каліці сміливіше було говорити.

Часом сам про себе думав: у мене і німий заговорить, треба тільки захотіти. Тепер придивлявся до Андрія та гадав: як же воно все було? А для всіх сказав:

– Головне, що живий додому повернувся. Для ноги, може, протези якісь робитимуть. Як почуємо про таке, то десь і замовимо. А взагалі чоловік дві війни пройшов! Він уже Тимофієвого листа читав, радіє за наших хлопців. Сам ще нічого не розказав, але за огірком ми йому язика розв’яжемо, – жартував, як завжди.

– То де ти війну, Андрію, зустрів? Ти ж на той час в армії служив? – згодом почала Горпина, зручніше умощуючись на лавці біля столу. – Пригадую, коли ми тебе в армію проводжали, молодь так на вулиці танцювала, що аж курява піднімалася. А коли сонце встало, пішли всі з піснями до центру, де вже чекали підводи з призовниками. У тому тридцять восьмому й гадки не мали, що на нас чекає через декілька років. – Сама намагалася хоч одного деруна з’їсти, щоб у животі не гуркотіло. – На війну ми своїх дружно проводжали, а тебе і провести нікому було. – Вкинула в рота ще й огірок, бо він аж дивився на неї.

– Які там проводи! У тридцять дев’ятому вже на фінську війну кинули. Їхали туди нібито на навчання, навіть не уявляли, чим все скінчиться. А там одразу зайняли позиції. Боєприпасів підвезли мало, гвинтівок і тих кожному в руки не вистачало, одяг – не для такого морозу. Поки в Москві розібралося що до чого, то наших солдатів уже багато померзло. Не повірите, в товарні вагони складали один на одного, мов дрова. Самі налякалися, бо завтра й з нами може таке статися. Коли поїзд рушив на Росію – шапки зняли. Після того часто думав: нічого корисного не зробили, навіть не повоювали як слід, тоді заради чого? До цих пір зрозуміти не можу. Нам радили все забути і не говорити. Воно й правда – забулося, бо інше пішло, тільки вагони з мерзлими солдатами й зараз сняться.

У хаті встановилася тиша, голови в усіх опущені, щось дожовують, але жодна рука не потяглася до миски за наїдками. Здається, про все вже чули, а про фінську зовсім нічого.

– Потім нас перегнали в Бессарабію. – Він став продовжувати, а вони аж здригнулися після мовчанки. – Тут ми відігрілися і підправилися. Мені не щастило на цю ногу. Я її ще на фінській добряче підморозив, а потім і поранення отримав. Перед початком війни був молодшим сержантом, возив командира полку.

Андрій пригадував уже інші події, коли військова частина стояла на рівнині, а вони жили в наметах, і було там тисяч п’ятнадцять солдатів. Якраз перед початком війни викликали його командира в штаб.

Тільки сивочолий солдат згадав про ті події, як вони одразу перед очима з’явилися. Та не стоять на місці, а рухаються – машина назад їде, бо вони вже повертаються, командир сидить насуплений і мовчазний, за всю дорогу й слова не сказав. А він усе допитується: що ж такого їм наговорили? Біля наметів солдати кіно дивляться, розтягнувши біле полотно між двома стовпами. «Припинити і лягати спати!» Усі аж схопилися, вони жодного разу не бачили свого командира таким сердитим. Хлопцям так хотілося додивитися фільм, але наказ виконали.

У хаті знову тиша, навіть діти на печі не шарудять просом, яке під ними сохне. Андрій пригадав ту ніч – не спалося, мучила якась тривога, поряд і сержант ворочався. Тож вийшли з ним і пішли в напрямку кукурудзяного поля. Дорогою по цигарці скурили, потім і нужду справили. Ще не встигли й штани підтягти, як почули гул літаків. Сержант одразу розпізнав, що вони не наші. Навколо темрява, до наметів далекувато. Коли звідти блиснув нагору якийсь вогник, за ним другий, вони аж принишкли. Сержант глянув на годинник, була третя ночі.

Андрій почав розстібати гімнастерку біля шиї, соватися на лавці і знову діставати цигарку.

– Зачекай, – спинив його дід Сава. – Уже й так дихати нема чим.

Сам аж рота розкрив, так йому не терпілося почути: що ж далі?

– І тут на намети посипалися бомби. Не вірите? – Солдат-каліка уважно придивлявся до своїх односельців.

– Віримо, – запевняли жінки. – Давай далі, – наполягали.

– Скільки було духу ми побігли назад в кукурудзу і впали на землю. Через декілька хвилин усе стихло, але повертатися вже не було куди. Від наметового містечка нічого не лишилося, а від трьох полків, мабуть, і п’ятсот людей не набралося б. Довкола повно крові й побитих солдатів.

Їм зовсім не вірилося, бо все сталося за лічені секунди. Буває й зараз – хочеться Андрію прокинутися від того сну, хоча й розуміє, що то – пережита дійсність. Совається на лаві та зітхає, витирає піт з чола та знову береться за цигарку, навіть всунув її в рота, але не запалив.

– Як не дивно, але вціліло багато офіцерів, які одразу кудись поділися, – він і зараз не знайшов тому пояснення.

Тільки почне пригадувати, як той страшний шок, мов колючим дротом, пов’яже його тіло, бо німецькі війська вже наступають. Нічого не залишалося, як оборонятися, і вони відступали з боями майже до самого Кіровограда. Лише коли оточили і взяли в полон, зрозуміли, що це – війна.

Андрій знову шукав свою цигарку, тільки цього разу його ніхто не спиняв.

– А як же мертві й поранені солдати? – схаменувся дід Сава після невеликої паузи. Він і не збирався почути хороші вісті про війну, але й таких не чекав.

– Усі лишилися в наметах, хто стогнав, хто благав добити. Та не було у нас і хвилини ні на роздуми, ні на допомогу. Хто міг – усі тікали.

– Виходить, що офіцери щось знали? – Чухаючи потилицю, Сава вже не сидів, а топтався біля столу.

Аби не говорити про зраду і все інше, Андрій лише знизав плечима.

– Бідний ти наш солдатик! – обізвалася першою Мар’яна. – Слова твої страшні… Але хто про війну хороше розкаже? Сьогодні ми раді, що ти живим повернувся. Раділа б і мати, якби дожила, – пригадувала його веселих батьків, які гарно співали й танцювали на її весіллі. – Вона б і виплакала за тебе, і заспокоїла. Розказуй, Андрію, ми тобі теж не чужі, розказуй, нехай легше тобі стає. Що ж далі було?

Розповідав, як гнали колону полонених, а попереду і позаду – німецька охорона зі зброєю. Ямки з водою по краях дороги весь час підштовхували до різних думок, поки на одному з поворотів він не впав у одну із них. Коли колона пішла далі, навіть не встиг порадіти, що не помітили його і ніхто не видав, бо треба було вилазити і бігти на схід. Спинився лише ввечері, побачивши на полі скирту соломи, в яку одразу зарився. Від тиші, яка нагадувала домівку, відразу провалився в глибокий сон і лише на ранок почув біля себе гавкіт собак. Із тієї скирти, крім нього, вилізло ще чоловік двадцять солдатів. Усіх побили палками і під охороною погнали наздоганяти колону. Так він потрапив у Німеччину на завод. Там працював, потім зговорилися декілька людей і звідти втекли. Коли добралися до Югославії і знайшли війська, якими командував Броз Тіто, навіть плакали від радощів. Із цими військами і зустрічали радянську армію.

– От так справи! От так молодець! – захоплено вигукнув дід Сава.

– Я там теж водієм був. – Андрій уже сам хотів доказати до кінця. – І коли Броз Тіто зустрічав Жукова, я стояв у першій шерензі, навіть у кадр потрапив, ще й у газеті себе бачив, – про це він розповідав із задоволенням. – Але далі повоювати довелося мало, в першому ж бою мене тяжко поранило, після того й відрізали ногу, а після лікування відправили додому. Оце і все. Коли з подробицями, то й вечора не вистачить, та і для чого вам усе те знати.

– Ото довелося як! – ніби проснувся старий дід Кіндрат. – Я інколи он до Сави зайду та по радіо щось почую, то й ніч не сплю. – Дід лише зараз відірвав свою долоню від вуха, яку наставляв, щоб краще чути було. – Колись я й сам воював, то хіба ж таке було. В основному штиком та шаблею. Правда і тією рубали добряче. Були такі здоров’яки, що коли шаблею рубоне, то не тільки голову, а й груди навпіл розсіче. І мене так вчили. Я спочатку боявся, а тоді так довелося – або він мене, або я його, то я з переляку швидко забив того австрійця. Потім трясучка на мене напала, була все-таки жива людина, а тут – кабан заюшений звалився перед тобою.

– Надумали, тату, про що розказувати за столом. Вечеряйте краще та інших пригощайте, а то за розмовами вся їжа захолола. – Настя невдоволено поглянула на батька.

– Чого далеко ходити, он до Параски Лацучки зі Сновського дочка з дітьми прийшла навесні, – пригадала й собі баба Проня. – Розказувала, що через ліс ішли, а там ціла галявина побитих німців. На цей час замість голів тільки черепи лишилися, а самі в мундирах так і лежать. А от чобіт немає на них, голі кістки виглядають. Хтось не побоявся та познімав, виходить. То дочка й діти так налякалися, що просили бабу Орину переляк вилити. І що ви думаєте? Два кілограми воску перевели, а нічого не вийшло. Ось так!

– Нехай дякують Богові, що цілі залишилися, в лісах і зараз багато місць замінованих. І наші там міни, і німецькі, – додала Горпина, згадуючи, як партизанам відступати доводилося. – А чому ж ти, Андрію, про фінську так мало розповів? Я так і не зрозуміла, що ж то за війна була?

– Ми й самі не все зрозуміли. Ще зарані завдання поставили – відбити напад противника, а нападаємо ми. Вони до оборони готувалися, лінію Маннергейма за допомогою німців збудували. Авіація наша ту лінію бомбила, то бомби відскакували від неї, тому майже цілою лишилася. Казали, що зроблена була з бетону та гуми. А фіни дуже хороші бійці, вони і на лижах швидко їздили, і стріляли дуже влучно. Довго ми не могли розгадати: звідки ж обстрілюють? А вони залазили на дерева і прибивали невелику дошку для кулемета, – оповідав Андрій.

– Наша армія нападає і не може перемогти? – Дід Сава від подиву знову підвівся. – Невже їх так багато було?

– Ні, набагато менше, ніж нас, але ж вони захищали свою землю, – твердо відповів солдат.

– Так, так, а про ліхтарі ти правду кажеш. Значить, багато людей підсвічувало німцям, вказуючи, де бомбити.

Дід усім нагадав про Василя-бондаря, який ходив перед війною по селах. Був і в їхньому, жив по хатах, годували його всі. Особливо жінки його любили, бо добре всім діжки ремонтував. А потім куди й подівся. Перед війною аж у Конотопі його бачили недалеко від залізничної станції. Він також ліхтарем підсвічував у небо перед бомбардуванням. Дивувався й зараз, що німці такі маяки собі вигадали.

– Якби не вони, то до Сталінграда, може, й не добралися б. Кінця тільки такого не очікували. Адже ми теж свою землю захищали, як ті фіни. А це велика різниця, бо не лише діло в тій бомбі, а й у силі людини. – Дід Сава знову замовк, він сьогодні більше слухав та намагався все запам’ятати.

– Ну, а що далі робитимеш, Андрію? – питала Горпина Петрівна. – Нога ногою, а працювати все одно треба. Молодий ще, нагороди маєш. Треба б учитися кудись поїхати? Не думав про таке?

Він і сам думав: як і куди вибратися? Часто згадував батьків, які ще в тридцять третьому померли, молодшого брата, який ще воює, а тут із Тамарою таке сталося. Рідна тітка, яка їх виростила і хату їм зберегла, минулої зими після тифу не встала. Тобто, зараз не було на кого опертися. Тому він не відповідав, а нагнувши голову, від досади колупав ложкою стола.

– Ось не нервуй! Ти не чужий, і Тамарочка нам своя. Що сталося, те й сталося, це не з її волі. Ми того начальника знаємо – гад він у радянському мундирі. – Горпині навіть стукнути по столу хотілося. – Це ж не тільки я, а всі люди про нього такої думки. Тож коли чоловік прийде з фронту, тоді всі разом Тамарочку захищати будемо. А ти, Андрію, пробивайся вчитися. І щоб додому вченим приїхав на місце отого Ігнатовича. Ми тобі й картоплину дамо, і шматка сала не пошкодуємо. На нас опирайся. На нас. Колись подякуєш, може, навіть чимось допоможеш. Не думаю, щоб ми так швидко з нужди вилізли.

Бачити, як повеселішала людина, як піднімаються її плечі, як світлішають очі, як геть тікає з лиця клята розгубленість – це найбільша насолода для Горпини. Але вона любила довести діло до кінця.

– Тільки не так усе просто, – міркувала далі. – Куди він поїде зараз і на чому? – поглядала на Саву. – Сходжу я в Горвище до молодого голови, поговорю з ним, хлопець він непоганий, нехай у районі взнає, куди зараз можна податися. А потім Андрія з ним познайомлю. Прилаштуємо тебе, інакше й бути не може, – плескала його по плечу. Скрізь наші земляки є, і скрізь їх можна знайти. Так завжди було. Треба лише захотіти дуже. А тобі й тут відступати нікуди. – Вона знову плескала солдата по плечу.

Тепер усі посміхалися. Розмовляли далі та доїдали картоплю з огірками. Навіть на Тамариному обличчі з’явилася усмішка.

– Спасибі вам за все. – Вона так щиро дякувала, що в Мар’яни аж мурашки по спині побігли. – Я взагалі жити не хотіла, а Андрій, може, хоч якусь сидячу роботу просив би в колгоспі, та я стала на заваді. – Вона закрила обличчя і відвернулася. – Сама я винна, сама… Довіку собі не прощу, – їй і соромно було, і шкода себе.

– Та досить тобі. – Замість того, щоб утішати, Горпина аж прикрикнула на неї. – Ти ж бачиш – куди не повернися, там і біда. Війна стільки її залишить, що на весь наш вік вистачить. Мужайтеся, тільки не сидіть склавши руки, хто стукає – тому відкриють. – У цю мить вона не знала, кого більше треба втішати – чи солдата-каліку, чи сестру скривджену.

Здавалося, що в їхніх душах на цей час уже немає місця для таких новин, тому всім хотілося вийти з цього задушливого будинку. А опинившись на вулиці та вдихнувши свіжого цілющого повітря, знову раділи, що немає німців, що наші війська вже їх добивають. Лише інколи прислухалися до тиші, яка більше їх не лякала. Здавалося, що й небо над селом спочиває. Дрімав у небі й місяць, виглядаючи з-за рідких хмар, аби присвітити на білі хати, дерева, на дорогу, тверду нешироку стежку попід парканами, де ще зовсім недавно було велике багно, яке, відступаючи, змісили німецькі танки та їхня «доблесна» кавалерія. Ноги сміливо ступали по сухому листю, ніхто не лякався, коли ні з того, ні з сього починали ґелґотіти гуси за парканом, не спинялися, почувши, як попереду бряжчить ланцюгом собака. Усі йшли мовчки, лише Андрій поскрипував своїми милицями, налягаючи на них.

Швидко понеслися дні, а за ними тижні й місяці. Ця зима була хоч і голодною, але вільною. Тільки й того, що все ще здавалося – гуркотять мотоцикли по селу, а їх жодного не було; чи зустрінеться людина на дорозі – викапаний німець здалеку; або прокинеться хтось у темній хаті серед ночі та думає, як встати тихо, щоб на німців не наступити. Тепер пряли та ткали – податок на полотна виконували, та й собі треба було, бо починали все спочатку. А час летів, мов громовиця по небу.

– Тільки сніг випав, одразу й весна на порозі стала, – дивувалася Мар’яна, як швидко плине час. – Було, й вище вікон намітало! – пригадувала вона, йдучи з бабою Пронею від колодязя. – Ми сніг коритом з двору на город тягали, бо ні самій вийти, ні корову вивести. По вулиці ходили нарівні з парканами, таке не кожної зими буває.

– Та не тільки снігом, а й вовками здивувала нас зима, – пригадувала і баба Проня. – Їх, кажуть, за два роки багато розвелося, а після боїв та партизанів їсти в лісі нічого. Ото вони й кружляли всю зиму довкола села. Вийшла у двір, коли до Людмили треба було Горпину покликати, а вони два здоровенні по вулиці проти хати ходять. То ми з дідом і хмиз палили, і кричали на них, а вони не відходять далеко, і квит. Голодні, значить. Переламала тоді я навпіл хлібину про всякий випадок, під полу куфайки сховала, та й пішли з дідом, бо вовки вовками, а Людмила кричить – дитину народжує. Слава Богу, і Горпина почула та й собі давай відром брязкати по паркану, вовків тих відганяти. Ото так ми тоді Вовчика свого і народили, – баба Проня так була налякалася, що й досі нічого не забула, шкодувала тільки за хлібиною, яку все ж довелося вовкам віддати.

– А Тамарі не пощастило, – заодно й за неї згадали. Уже й хотіла дитинку, але не судилося тому немовляті на світ Божий потрапити – з драбини вона впала. І треба ж було їй на те горище лізти? Правда, добре, що хоч на сіно, яке корові скинула, а то й сама б розбилася, – переказувала Мар’яна почуте.

– Що ж Андрій пише, як навчання йому дається? – хотілося і про те дізнатися бабі Проні.

– Дуже радий, що все так добре вийшло. Бухгалтерські курси до літа закінчить, потім у Горвище на роботу приїде. Їхній голова обіцяв узяти, він же і вчитися направив від їхнього колгоспу. Ніхто б так не допоміг, як каліка каліці. А Григорій ваш що пише?

– Останній раз із Польщі листа надіслав, там уже воює. Дуже радий, що синок у нього народився. Обіцяв теж посилку. Хлопці, каже, і в них посилають, а він такий дурний, що сам собі дозволити не може. Тимофій, той бідовіший – Тоні знову прислав ще більшу, ніж минулого разу. А в ній габардин добренний собі на пальто, а їй пальто готове, ще й підійшло якраз, неначе він приміряв. Як повернеться, будуть тут у гарній одежі ходити, – у Проні аж очі загорілися. – Цікаво б тільки знати: де ж то вони усе беруть? Невже грабують?

– То не наше діло. Якби не дозволяли, ніхто б не брав. – Мар’яна над тим ніколи не задумувалася. – Буває, люди й самі дають, Тимофій і про таке писав. Вони ж не бідні. У них машинки швацькі в кожній хаті, у підвалах під будинками яблук свіжих повно, копчені окости висять, банки з огірками, помідорами, сливами. Не бочки, як у нас, а банки, закриті кришками, і багато вина. То чому б не поділитися з визволителями?

– Ото Європа! Ото люди живуть! Чому ж, скажи, у нас така біднота? – Проня кинула довкола очима. – Я вже віку доживаю, а про хороше життя лише говорять. Якби дожити до того та побачити, що онуки отак житимуть, тоді й руки зложити можна б. – Вона часто про те мріяла.

– Доживемо, може, ще й нам пощастить при такому житті пожити. Швидше б тільки війна скінчилася. – Мар’яна насправді в те вірила. – Заводи, фабрики знову працюватимуть, всього натчуть і нашиють, а ми хліб виростимо. – Від такої думки аж обличчя її сяяло. – Учора он сонечко пригріло, не забарилася весна і цього року. Думали, що просто відлига, а воно птахи в небі клином з’явилися. Дід ще взимку сказав, що весна рання буде. І як тільки оте все регулюється? – Вона аж очі підняла до неба.

– А коли розтане швидко, то вода не тільки в погреби, а й у хати до нас потече. Так уже було колись, – пригадала баба Проня. – Але й то не біда. Головне, що війни вже не буде.

Весна! Весна! Весна! – полетіло з вуст у вуста, бо знали, що саме весною настане кінець війни. Час від часу сусіди та односельчани перепитували в діда Сави про новини. А в центрі біля великого репродуктора щодня можна було побачити групку людей чи підлітків, які у вільний час сходилися сюди, бажаючи своїми вухами почути щось про фронт. Ще не так давно дід доповідав про Вісло-Одерську стратегічну наступальну операцію. Цей напрям знав добре, адже Григорій зі звичайного солдата за роки війни доріс уже до офіцера і був комбатом. Цим сім’я дуже пишалася. Воював у військах Коровникова, визволяв із ним Краків. Усім цікаво було довідатися: звідки дід знає навіть подробиці, хоча б про карту-бланківку, яка є в кожного командира? Так називалася копія карти з позначеними додатковими деталями – інженерними укріпленнями противника, його системою вогню, об’єктами атаки і таке інше. Тому й не сумнівалися – наші артилеристи так навчилися стріляти, що можуть навіть комару в око поцілити.

Якось на початку березня, в один із сонячних днів, дід сидів під хатою на лавці разом із приятелями – Кирилом та старим воякою Кіндратом. На підталому снігу Сава малював напрями ударів наших військ у Польщі та Угорщині. Усім було ясно, що війська стоять на порозі Німеччини. Заодно зіставляли, де Тимофій, який також був командиром взводу піхотної розвідки. Орієнтуючись по листах, знали, де Льоня і де Митя б’ють ворога, де воюють інші односельчани.

– Підписали б мирову та хлопців додому відпустили, поки цілі. Три з половиною годочки вже, подумати тільки! – журилася баба Проня, яка ходила туди-сюди у своїх справах.

– Та чи ми рішаємо, Проню, ти вже ніби нас, а не Сталіна про те просиш, – посміхнувся старий Кіндрат. – Ти б нам краще не заважала, бо коли щось не так тут розберемо, то так воно й на люди піде, а ми по правді хочемо.

За своїм віком цей дід уже не все розумів у артилерії та масованих обстрілах, але намагався не відставати від своїх друзів.

– Біжи, Проню, та роби своє, – просив її і трохи молодший Кирило, бачачи, що Сава дуже насупив брови і збирається своїй бабі винести догану по-військовому. – Додому солдатам ще рано, усі на дорозі до Берліна, а там звертати вже ніхто не дозволить. Та й нам такого кінця не хочеться. Скільки ж воювали, а скільки той німець у нас усього розбив! Ні, хлопці, треба його добити. Кожного дня встаю і лягаю, а сам тільки про це й думаю. Хоча вже й не на нашій землі, але добити ж таки треба.

Так було не тільки в цій, а в багатьох інших родинах – почувши новини, люди раділи, а самі щодня з нетерпінням чекали того довгожданого повідомлення про закінчення війни.

Розділ 2

1

Уже й вода зійшла, і земля підсохла, зацвіла верба, неначе вся природа готувалася до наступної вербної неділі. Здавалося, й пташки сповіщали про вхід Господа в Єрусалим. Перед цим святом Мар’яна розповідала дітям про Ісуса, який знав усе наперед і йшов на смерть свідомо, йшов страждати за всіх людей, навіть за тих, які його зрадили. А люди знали про його чудеса – він зцілював хворих, робив сліпих зрячими, воскресив Лазаря, який уже чотири дні як помер. Тому зустрічати Ісуса поспішали звідусіль, знімали з себе верхню одежу і застилали нею дорогу перед ним. Інші кидали йому під ноги пальмові гілки. Усі в радості вигукували: «Осанна Сину Давидовому! Благословен грядий в ім’я Господнє!» Мар’яна переповідала все так, як читала колись її бабуся у святій книзі. Інколи згадувала і її настанови: «Ти мусиш навчити дітей вірити в Бога, за те в кожної матері спитають на небі». Сьогодні пригадала й інше – слабшає віра, такої, як була в перших християн, тепер не знайти. Чи так воно, чи ні, Мар’яна не знала, інколи навіть хотілося заперечити бабусі, якби вона встала зі своєї домовини. Пригадуючи все своє життя, робила висновок: скільки себе пам’ятає – весь час у пості. Здавалося б, така людина близька до Бога, а й ні – він її не чує. І все ж не забувала за настанови, особливо в часи великого посту.

– Ще здавна зеленими гілками зустрічали царів, котрі поверталися після перемоги над ворогами, – знову поверталася до своїх розповідей. – То й ми, тримаючи в руках та освячуючи перші весняні гілки, повинні прославляти Спасителя свого як переможця смерті. Саме через страждання і смерть він мав воскреснути, щоби зробити людське життя безсмертним.

Діти сиділи тихо й уважно слухали про самого Бога, якого більше боялися, бо він з ікони так пильно на них дивився і все знав, навіть сховатися було ніде. Усе ж свята завжди любили, бігали по двору з гілочками верби та кричали: «Не я б’ю, верба б’є. Через тиждень – Великдень, недалечко красненько яєчко!» При згадці про Великдень одразу облизувалися і ковтали слину, уявляючи щось смачненьке на столі, яке потрапить і до їхнього рота. Потім довго шкодували, що свята так швидко минають, а малі навіть плакали, пригадуючи кусочок паски і крашанки.

Для дорослих це було найголовніше свято. Після нього, здавалося, й земля оновлюється. Згодом вона запарує, тоді й закипить робота. Поведуть на поле, як і раніше, волів, коней та корів. Мобілізують усіх: старих, і тих, хто підріс, і тих, які можуть тільки корову за мотузку по борозні вести.

Цього разу Мар’яна пішла вже не сама, а з Павлом. Горпина навіть поблагословила його іконою Богородиці й сказала: «З цього дня, мій дорогенький, поле буде твоїм другим життям. І дай Боже тобі сил та мужності так прожити життя, щоб не посоромити своїх батьків та весь рід». Павло, не розуміючи тих слів, весело побіг за матір’ю в бригаду, враз відчувши себе дорослим. Відтоді щодня працював на полі, спочатку водив корову, а потім почав і за плуга братися. Швидко навчившись, не хотів матері віддавати, бо навіть діди хвалили його за роботу, перевіряючи скибу землі.

Одного вечора, повертаючись із поля додому та підпасаючи корову на молодій зеленій траві, бригада підходила до села.

– Щось моя Палажка біжить, – повідомив дід Кирило, придивляючись до дороги. – Точно вона, а з нею ще декілька чоловіків. Чи сталося щось? – Аж тривога всіх пройняла. – Не бігли б баби так швидко, – міркував далі.

– Та що могло статися? – гадала Мар’яна. – Наче нічия хата не горить, – придивлялася до села. – Якщо помер, то хто ж це може бути?

Договорилися до того, що це або Горпина Петрівна, або дід Сава, або хтось із нових керівників.

– Та ні, Горпина і Сава ще не такі слабкі, щоб помирати, а нових начальників моя Палажка і в очі не бачила, – відкидав дід Кирило. – Це, дівчата, щось інше, більш важливе. – Але тривога, добравшись до серця, вчепилася в нього і колотила з усієї сили.

– Може, син ваш знайшовся? – зіскочило з Мар’яниних вуст.

Вона враз опустила очі, бо знала – цієї теми торкатися неможна, вона найболючіша.

Дід, не роздумуючи й хвилини, зірвався з місця і побіг назустріч, тільки й чути було гупання чобіт та його крик: «Кажи швидше! Кажи вже! Кажи!»

Більше вони нічого не чули, тому всі, як по команді, поспішили слідом.

– Ну що там сталося? Кажіть і нам. Невже якесь нещастя? – питали навперебій.

– Та не в селі, люди добрі, не в селі сталося! – голосно вигукнув дід Кирило, наче збирався до самого Господа з промовою звертатися.

Він зняв шапку з голови і закричав щосили:

– ВІЙНА СКІНЧИЛАСЯ!!! – А потім закрив нею обличчя і довго плакав.

– Перемогу сьогодні об’явили! – додала баба Палажка. – Я сама по радіо почула! – била себе в груди невеликим, але жилавим кулаком, аби повірили. – Там ще щось говорили, тільки я не розібрала! А що німців розбито, то точно. Розбито!!! – і вона схилилася на свого діда.

– Перемога! Перемога! – кричали всі щосили та обнімалися, і сильний вітер розносив по полю той жіночий несамовитий крик.

Отямившись, притихли і стояли, мов заворожені, не відриваючи своїх очей від тої групи старих людей, які принесли таку звістку.

– Ти, Палажко, нічого не переплутала? – перепитував дід Кирило, надіваючи шапку на голову.

– Та ні, ви що, не вірите мені? Правду кажу: війна скінчилася! – тепер і вона вже тихо. – Невже думаєте, що якась помилка? – Сама аж завмерла.

У цей час із села верхи на коні скакав Юхим і теж кричав:

– Перемога! Перемога! Голова колгоспу сказав!

Що тут було… Знову раділи і плакали, не стримуючи ні слів, ні сліз, обнімали та цілували одне одного. У село заходили вже співаючи пісню про Катюшу. Навіть Павло підспівував, вважаючи себе дорослим. Усі люди з дворів виходили на вулиці, а дід Кирило, не розгубившись, заскочив додому і взяв із собою гармошку. Великий гурт просувався до центру. Тут їхня бригада з’єдналася з другою. Хтось заспівував уже і «Хмелю». Пальці діда Кирила, хоч і були натруджені важким плугом, швидко бігали по кнопках гармошки. Павла та ще кількох підлітків відправили розігнати корів по домівках, які, налякавшись гамору, розбігалися хто куди. На їхній центральній площі знову, як і під час зустрічі радянської армії, було дуже людно. Усі чекали виступу якогось голови – чи колгоспу, чи сільради, аби остаточно прогнати всі сумніви геть. До діда Кирила приєднався ще один гармоніст. Вони зібрали навколо себе найвеселіших, які хотіли відгуляти за всі роки. У хід пішли танці й частівки. Найбільш голосисті Катерина та Настя стояли осторонь, вони раділи перемозі, але отримані раніше похоронки ще сильніше перевертали їхні душі.

– Катерино, виходь на середину та покажи їм нашої шляхівської, – просив дід Кирило, притопуючи ногою. – Виходь, усі танцюють, не можна ж увесь час плакати.

– Катерино, давай! – махали їй жінки, які танцювали й співали посередині гурту. – Ми теж такі, але, може, що й не так. Війна скінчилася, тепер нам усю правду розкажуть.

І Катерина після тих слів зняла свою припалу пилом хустку і не пішла, а поскакала танцювати, підштовхуючи в коло всіх – і Мар’яну, і Горпину Петрівну, яка, почувши про перемогу, прийшла сюди майже першою. Танцював навіть дід Сава. Він просто не міг відмовити своїм односельчанкам, які так веселилися, що й забули про все. Коли стомилися від польки та гопака, всі розійшлися по колу, а Катерина тим часом вийшла зі своїми улюбленими частівками. Вона поважно ходила, весело співала і при цьому пританцьовувала:

Через гору піду.

Скриюсь за горою,

На біду, де піду,

Козаки за мною.

Ой, мій чоловік

На Волощину втік,

А я ціп продала

Та музики найняла.

На зміну їй вийшли Горпина Петрівна з Мар’яною, бо дід Сава сердився, що їхня вулиця відстає.

Гой, гой, гоя!

Що зо мною, що я?

Полюбила козака —

Не маю покоя.

Я так його боялась…

Що ж опісля сталось?

На вулиці пострічалась

Та й поцілувалась.

А потім одна за одною вибігали в коло молодиці та насміхалися над окупантами:

Мімо нашего забора

Ходіл нємєц с котєлком.

Дайте курку, дайте яйко,

Дайте хлєба с молоком.

Усі плескали в долоні і сміялися, піджидаючи начальників, яких ще й досі не було. Ще раз послали гінців, заглянути в сільраду та в колгоспну контору, але хтось сказав, що їх викликали в район. Навіть після того не стихала гармошка, люди цього вечора, здається, зовсім забули за втому. Про домівку й мови не було, чекали далі офіційного повідомлення від своєї влади. Згодом почали просити діда Саву та діда Кирила сказати що-небудь у такий святковий вечір. Дід Сава не хотів, але не встиг і роззирнутися навкруги, як Юхим, підвівши йому коня, уже підсаджував на нього. Тепер усім було добре видно Савелія Афанасійовича, якого поважали ще з давніх часів.

– Дорогі мої односельчани! Я тут ніякий не начальник, простий чоловік, як і всі ви. Від себе й поздоровляю з таким довгожданим днем – з Перемогою!!!

– Ура! Ура! Ура! – Всі кричали це слово скільки було духу.

– Тяжкі роки війни вже позаду. Були окупація і партизанська боротьба, була тяжка праця як на полі, так і вдома, і все ви витримали, – його голос аж тремтів, але він продовжував. – Велике спасибі нашим воїнам-березівцям, які били ворога на фронті, а багато хто й життя своє поклав заради цієї довгожданої Перемоги! Про це ми їм ще скажемо. А жінкам нашим хочу низько вклонитися – це вони половину війни винесли на своїх плечах! Про вас іще не раз згадають, будуть і пісні співати, і книжки писатимуть, навіть кіно покажуть. – Після цього були бурхливі оплески. – А на майбутнє всім бажаю радості такої оце, як сьогодні. Бажаю здоров’я, воно вкрай потрібне, щоб вибратися з цієї розрухи. Бажаю МИРУ, щоб ніхто й ніколи зі зброєю в руках не посмів ступити на нашу землю! – Здається, він зовсім розхвилювався, і його ледь стягли з того коня.

У той час усі кричали «Ура» і плескали в долоні. Вони знову вітали одне одного та обнімалися. Розходилися по домівках пізно, вже коли величезний рожевий повний місяць почав виглядати із-за села. Він сьогодні не просто світив на землю, а здається, заглядав у кожен двір, у кожне вікно, в кожну душу. Видивлявся, що ж тут на землі сьогодні коїться, та поспішав, бо вже зовсім скоро – всього через декілька годин – мав доповідати про все на небі, де також святкуватимуть велику ПЕРЕМОГУ.

– Як мені подобається такий місяць! Здається, простягнеш руку й доторкнешся, а якби притулитися, то він би й загорнув своєю теплою ковдрою. А там так добре, як у Бога за пазухою, – Мар’яна не могла відірвати від нього свого погляду. – От звідти б я і знайшла свого Федора. – Вона спинила всіх згадкою про чоловіка. – Може, все-таки ми удвох ходимо по цій землі? – наважилася сьогодні про своє сказати. – Скоро жінки будуть своїх чоловіків зустрічати, ті прийдуть із медалями та орденами, така радість буде в сім’ях, а в нашій… – Вона розгублено дивилася на дітей – Як тільки усе пережити?

Жінки, що стояли поряд, мовчали, бо й самі не один раз про це думали.

– Мамо, а наш тато тепер скоро з війни додому повернеться? – раптом спитав Павло, який уже давно відігнав корів і разом із братом знову повернувся на площу. В цю мить він пильно дивився на матір, неначе застерігав її від поганої відповіді.

Мар’яна розгубилася, вона ніколи не говорила про повідомлення при дітях і була майже впевнена, що діти про це не знають.

– Мамо, чого мовчите? Може, він пропав раніше, а тепер знайшовся? – смикав за рукав кофтини та заглядав в очі й Василько.

Мар’яна пригорнула хлопців і нічого не говорила, залилася вмить сльозами, а в горло, здавалося, уп’ялися руки того німця, який збирався стріляти в її сина.

– Чого питаєш? Не каже мати – значить, не знайшовся. – І Павло легенько штовхнув свого меншого брата.

Той був не в дусі та й не любив залишатися в боргу, тому з усієї сили вдарив Павла у груди.

– Як не соромно? Мало війни, то ви ще один на одного руку піднімайте! – гримнула на них Мар’яна.

– Що це ви, хлопці, надумали? Матері й без того тяжко, а ви ще й свого додаєте, – присоромила їх Горпина. – Коли й матері, не дай Боже, не стане, тоді що робитимете? Берегти її треба, бо вона у вас тепер одна, – сказала й сама заплакала.

– Ой, люди добрі! Ой-йой! Перемога! А якою тільки ціною!.. – заголосила Мар’яна ще більше.

– Простіть нас, – совав Павло стоптаним черевиком по піску та не наважувався підняти голову.

Від тих слів обличчя його скривилося, а щось пекуче, мов клешнями, вчепилося в шию. Зараз, як ніколи, хотілося щось сказати матері, але не в силі був розімкнути стиснуті зуби.

– Не плачте, якось проживемо, – ледь пробурмотів згодом, та, вткнувшись в її кофтину, ховав свої ще дитячі сльози, лише худі плечі видавали його – дуже здригалися.

Василько мовчки дивився на брата, всі думали, що він не розуміє всього до кінця, а він набундючився і, як не тремтіли його губенята, голосно сказав:

– Як татко не прийде, я всіх уб’ю: і тих, хто забрав його на війну, і тих, хто вбив.

Налякавшись дитячих погроз, Мар’яна намагалася пригорнути і його до себе, але він упирався та тер свої очі брудними кулачками.

– Надумався, коли вбивати вже нікого, – знайшла що сказати Горпина Петрівна. – На війні й без тебе всіх убили – і тих, хто забирав, і всіх німців, які проти нас воювали. По радіо сьогодні передали, що ворога розбито. Хіба не чув? Але ти б з ними ще не впорався – малий. Треба підрости, в армії побути, а вже потім… Краще б тільки її більше не бачити, війни такої.

– Невже і того німця вбили, який нам шоколад часто давав? – шморгав носом Василько, пригадуючи одного з німецьких постояльців. – Так він же хороший, він у татка стріляти не міг.

– На війні, синку, всі солдати мусять стріляти, – з гіркотою докинула Мар’яна, знову пригорнувши своїх хлопців, які ще тулилися до матері під місяцем, котрий швидко підіймався угору. Тепер він холодно і байдуже світився серед високого й недосяжного небесного простору, неначе й діла йому не було ні до них, ні до їхньої перемоги.

– Мар’яно, давай ми тебе додому проведемо, час уже відпочивати, – почала вмовляти Горпина. – Буде нове життя, воно і дасть нам відповіді на всі питання. – Горпина, обнімаючи її, повела разом з іншими сусідками до Анютиної хати.

Наступний ранок був також особливим – і небо голубіше, і сонце тепліше, пташки веселіше співали, а люди частіше посміхалися, бо починався новий день нової історії великої країни, водночас простого українського села та кожної родини. Страшна війна вже день, як почала відходити в історію, розділивши її на «до» і «після». Не усвідомлюючи такого великого значення першого дня без війни, люди, як і раніше, спішили вправитися біля печі та по господарству, щоб не запізнитися на роботу. Здавалося, нічого не змінилося в Мар’яниному житті – знову вела за мотузку свою корівку орати колгоспне поле та головного помічника Павла, до якого навіть Муська звикла і ні з ким іншим ходити по борозні не хотіла. Але відчуття було таке, неначе заново народилася на білий світ. Чомусь перед очима стояв батьківський двір, а під хатою – довгий стіл з двома широкими лавками. На столі вареники з ягодами. Брати поспіхом їдять, бо їх уже на вечорниці кличуть. Вона теж хоче, але їй ще рано, так батьки кажуть. Тому свою вишиванку, святкову спідницю та намисто вона приміряє, коли нікого немає вдома. А попереду – ціле життя.

Зараз усі згадують своїх, з ким їх розлучила війна. А вона знову бачить на похоронці стомлене обличчя Федора і чує його слова біля вуха: «Не плач. Я з тобою». Зітхнула та знову повернулася думками у свою Березівку. Разом з іншими йде з поля додому. А попід парканами старі люди стоять – зустрічають трударів. Доповідають їм про новини в селі, про те, що Ніночка-листоноша принесла листа лише Олі.

– А що це з моїм чоловіком, дівчата? – спинилася Марія Коваленко. – Я так і не отримала жодного листа, правда, іншого повідомлення також. Хто зараз плаче по чоловікові, хто чекає, а що мені робити? Знаю, що й такі, як я, в селі є. Але все одно, що думати? – Вона дивилася на інших, чекаючи хоч якоїсь відповіді.

– Звідки нам знати, Маріє. Радій, що похоронку тобі не вручили, значить, є надія. Он і в Кирила від сина – жодної вісточки. Тепер усе проясниться. – Дід Сава то опускав очі, то хмурив брови, бо й сам не знав, що думати.

* * *

Весна 1945 року була надзвичайною. Ніколи в історії цього народу не було такої весни ні після Першої світової, ні після революції та громадянської. Так здавалося цим селянам, бо дуже вони раділи. У садках та дворах поміж попелищ та чорних обгорілих дерев забіліли молоденькі, а подекуди і вцілілі дерева від старого саду. На них цвіту так багато, що не видно було жодної гілочки. А під квітучими садками зазеленіла густа трава. Пурхали пташки, гуділи комахи у квітках, а поміж травою бігали жучки різних кольорів. Почали заростати травами луки, знівечені бомбами, гранатами та мінами. На зміну синім проліскам прийшли жовті кульбаби, які розстелили свою жовто-зелену ковдру по всьому узліссі – скільки око бачить. Де-не-де своєю компанією стояли стрункі білі берези, прибрані в красиві пухнасті сережки та зелене листя. А за ними, мов вартові, – зелені сосни. Природа неначе прокинулася.

Таку картину побачив Никифорович, приїхавши до лісу.

– Ото краса там, прямо в очах стоїть, – розповідав дідові Саві наступного дня. – Я старий, а ніколи в житті такого не бачив чи, може, не придивлявся, чи просто не помічав! А вигорілі села та хутори – чорне, біле, зелене, жовте – все змішалося. Повіриш, Саво, волосся на голові дибки стало, соромно навіть зізнатися – мало не заплакав. Жити б та й жити, а воно ніде, та й нема кому. Правда, деякі люди городи садять, кажуть – у маленьких землянках та погребах не одну зиму зимували. Але вони під лісом живуть, то тепер хати збудують. А я деревину вибрав для ремонту школи, у якій комендатура розміщалася. А чи така, бо я в цьому ділі невеликий спеціаліст, це б Михайло зараз покерував до ладу. Такі руки були золоті, на все село вистачило б.

– Твоя правда, жодна хата без нього не будувалася. Як і не робив, то наглядав просто від себе, ніби боявся, що без нього погано зроблять. Ото спеціаліст був! Гляне, вилає добре, коли що не так, а сам наперед усе підкаже, і спробуй потім не зробити так, як треба. Ой, і завзятий був! Мені до цих пір не віриться, що так доля з ним обійшлася. Він мені як рідний був. Хіба б оце було таке проти мене, тим паче в його родички, – показав на Мар’янин двір. – Точно тобі кажу – хата вже б стояла. Серед ночі робив би, помічників назбирав, а тут усі його боржники щодо роботи. У неї і Тимофій молодцюватий, але Михайло його не чекав би. Коли ми з партизанами поверталися додому, він почув про інженерні війська і хотів туди потрапити. Тимофія просив, щоб за нього слово замовив. Але той накричав, хотів, щоб він Мар’яні допоміг, Тоні, звичайно, та іншим родичам. Каже: «Коли я не прийду з війни, то дітей наших хоч робити навчиш». Хто ж думав, що так може статися! А Тимофію тепер що розказувати? Скоро прийде і мене спитає, той не пропустить такого.

– Не пише чомусь, Тоня каже. П’ять листів йому написала, а жодної відповіді не отримала.

– Ти, Никифоровичу, не панікуй, я від свого Грицька теж давно не отримував. Думаю, що в кінці зовсім не солодко їм, може, й хвилини для листа не викроїли. До самого Берліна з такими боями… Скоро повернуться. Вважай, що вже відвоювали своє.

Якось рано-вранці, коли ще й сонце не виглянуло із-за обрію, дід Сава пішов через усе село до свого приятеля Харитона, син якого також воював у Польщі, тільки в інших військах. Пішов провідати, бо переказували, що занедужав Харитон цієї весни, заодно хотів про листи спитати. По дорозі й собі милувався білим та рожевим цвітом, який обліпив невеликі деревця майбутніх садочків. Згадавши вчорашні розповіді Никифоровича, сам собі посміхався. Дихання весни відчувалося і на березах, які й тут густо позвішували свої жовтуваті сережки та вже на цю пору випустили дуже ніжні маленькі листочки, які то блищали в ранішніх сонячних променях, то просвічувалися мереживом прожилок. Попід парканами густо жовтіли квіти кульбаби. А на довгій жовто-зеленій ковдрі посередині села плавно звивалася на доволі рівній місцевості синювата річка. Недалеко із-за позеленілих дерев виблискували і куполи церкви. «Різні люди в селі живуть, а на церковному подвір’ї жодне дерево ніхто не спиляв. Не піднялася рука у святому місці», – радів Сава. Перейшовши через невеликий міст, який ще колись збудували два пани, а потім німці його добре відремонтували, пішов до хати Харитона. Зайшовши у двір, побачив якусь метушню – родичі допомагали по господарству, носили воду, топили піч, а дружина Харитона – Мотря, перев’язавши голову чорною хусткою, віддавала накази.

– Мотю, почекай, розкажи, що сталося? Щось із Харитоном? – схопив її за руку.

– Помер мій Харитон учора на світанку. Не діждався й сонечка, все за серце хапався, а потім сказав: «Ти тільки не побивайся за мною, Мотю, дуже сліз твоїх не люблю. Сам Бог каже, що настав мій час і ніякий лікар тут не допоможе. Прости, коли що не так було». І відійшов… Склала я йому руки, закрила очі та давай готуватися, аби тільки не сердився на мене на тому світі. А ти, Саво, звідки взнав?

– Прийшов живого провідувати. Хотів про Петька вашого розпитати, що пише, взнати. А замість того на похорон, виходить, потрапив.

– Про Петю, кажеш? Отож то й причина всьому. Отримав він учора листа від синового товариша. Той написав, що вони якраз звільняли в’язнів із якогось концтабору. Надивилися страхіть, ще й знайомого там зустріли, тому й затримались, а потім давай своїх наздоганяти. Пристали до іншої роти, а тим якраз обід привезли. Не хотіли солдатам відмовити, які запрошували їхньої каші поїсти, а це святе на фронті. Та тільки сіли, як куля снайпера влучила Петькові прямо в голову. Прочитав того листа Харитон, поплакав, а потім ще довго розказував, що таке снайпер і хто такі в’язні концтабору, бо я ніяк не могла второпати. А вранці пішов, як бачиш, до свого Петька. Дуже він любив його. І дочки у нас хороші, а Петько йому був найдорожчий.

– Значить, похоронки не отримували, тільки, кажеш, товариш написав? – задумливо спитав у Мотрі.

– Усе так, Саво. Я тобі зараз принесу того листа. Харитон весь час у руках його тримав, з ним і помер, а потім я за ікону сховала, щоб не загубився, бо голова моя нікудишня. Воно й не дивно – два покійники одразу! Покладу я Петькові речі в батькову труну, нехай отець Федот одразу за обох службу править. Як думаєш, чи правильно так буде?

– Мабуть, так і роби, бо товариш пише, що бачив, то переплутати нічого не міг, – відповів дід Сава, згортаючи трикутника. Сам дуже шкодував, що викреслено ще одного знайомого, а з ним і його сина Петра із земної книги життя.

Із сумними думками повернувся дід Сава додому, розмірковуючи по дорозі про своє життя, про друзів, які відійшли до Бога, про тяжку працю в полі, яка з часом перетворювалася в палички в журналі бригадира та в загальну цифру поряд із ними.

Перед самим двором спинився, бо з поля бігла онучка Маринка з Павлом.

– Вона ж не член колгоспу, то для чого ми її туди пускаємо? – звела брови баба Проня, вийшовши зустрічати.

– Не тільки її, всіх працювати змушують. Тобі час удома сидіти, а вона нехай трудиться, життя краще знатиме. Шістнадцять років уже. Ти в такі літа все вміла, ще й заміж збиралася, а вони в місті трутнями повиростають.

Підлітки сміялися, стрибали, а Маринка махала хустиною літакам, що пролітали високо в небі.

– Вона здорова, а Павло ще малуватий, але розуму однаково – скачуть, мов кози, а ти кажеш: важко. Ну, що там, у полі? Наші задніх не пасуть? – спитав у них дід.

– Ми сьогодні удвох працювали, вірніше утрьох, бо я Муську водила, Павло цілий день за плугом ходив, а тьотя Мар’яна сіяла. Нас дід Кирило перевіряв, і тьотя Маня за нами наглядала. Ми так старалися, що навіть від дорослих не відставали, – щебетала вона.

– Тоді ви взагалі стахановці. А ти, Павлушо, руки свої мені покажи, – знав дід по собі, як болять молоді руки від плуга. – Попроси бабу Горпину, нехай полікує, бо ще день, може, і походиш, а потім горе буде.

– Нехай завтра, сьогодні нема коли, погуляти ввечері хочеться. То ви Маринку пустите? Ми біля вас тут будемо. Усі зберуться.

– Так нема ж молоді в селі, ви з Маринкою, мабуть, найстарші. Хто ж співатиме? – Дід так лукаво примружив очі, як тільки він умів.

– Я буду! Пустите? Пісні знаю, і співати хочеться. – Онучка пригорнулася до діда, а сама косяки кидала на Павла.

– Ой, і лисичка-сестричка у нас виросла. То що, нехай іде? – Дід поглядав на свою бабу.

– Чому й ні, раз хочуть, то нехай співають. Мабуть, час їхній настав.

І баба Проня замилувалася онучкою, на юному обличчі якої грав легкий рум’янець, блищали красиві трохи примружені, як у діда, оченята, а рівненькі ніжки не стояли на місці.

– Нехай біжить, шістнадцять годочків. Подумати тільки!

Маринка побігла умиватися, а Павло теж бігцем погнав корову додому.

– Ось тобі, бабо, і життя… Дочекалися. Уже онуки співатимуть під вікном. Невже все-таки повернемося до нормального життя? Оживає потихеньку село, оживає… – З такими словами вони зачиняли свою низеньку хвіртку.

Опускалися повільно сутінки, жінки порали у дворах худобу, а молодь збігалася до сусідського двору на велику лавку. Коли заспівали, до них почали підходити й дорослі. Та там і засиділися, пригадавши і свою молодість.

– Ти диви, і слова не забулися, – дивувалася Мар’яна. – Ану давайте ще, бабо Проню, як на моєму весіллі, нехай усе село чує. Пригадуєте? Колись жодного вечора не було, щоб ніде пісні не чути. Невже знову співатимемо? Чи то тільки сьогодні?…

Ніхто не відповів на її питання, а вона, доспівавши, пішла до свого двору. «Чи то тільки сьогодні?…» – знову повторила, коли замикала двері на ніч.

2

Було, що й уранці весело йшли на роботу, але частіше мовчки. Приступаючи до оранки, кидали оком на довгі гони і на велике поле ще не зораної землі. Трохи розробившись, веселішали, інколи й жартували.

– Дівчата, а все-таки легко робота робиться цієї весни, – почала Мар’яна, збираючись обідати. – І погода неначе сама підганяє: сонечко пригріває, вітерець землю підсушує. Треба поспішати. Ланкова наша добре керує. Вона така завзята, що й за бригадира б справилася. Одні далі орють, а ми засіяли все, поки земля ще вологу тримає.

– Це за твоїми порадами вона така розумна стала, – не стрималася Христина. – Щодня дивиться, що ти скажеш, а ти думаєш, що то вона тебе так дуже поважає, – хитала головою та далі збиралася виказувати. – Ось тому кожного дня в неї і пропозиція є. Навіть голова колгоспу почав її хвалити. Тепер вона в передовиках. А коли стала перед людьми на зборах, то наша Марія і два слова зв’язати не змогла, соромно слухати було. – Здавалося, багато у Христини на душі накипіло.

– Що їй говорити? Якби ж Мар’яна була під боком та підказала, тоді й вона справилася б, – сміялася інша.

– Годі вам, дівчата, ні до чого такі розмови. Від того, що порадила, не схудла, – не любила Мар’яна, коли про неї мову заводили. – Мене все одно ніхто б не поставив, бо я з тих прихованих ворогів соціалізму, про яких голова колгоспу нагадує все частіше. А ви, не дай Боже, не скажіть нічого, а то знову все перекрутиться. Це я на минулих зборах відчула, коли Юхим доводив, що старі хазяї не по числах сіяли, а по землі дивилися, а їхні діти – Мар’яна, дід Сава та Никифорович – і зараз це знають. З Юхимових вуст це просто злетіло, а нас одразу в блокнот записали і заголовок поставили: «Приховані вороги соціалізму». То не чіпайте хоч ви мене, бо в мене дітей багато. Був тут один, саботажем лякав, тепер знову неспокійно, – скрушно хитала головою, витираючи спітніле від роботи обличчя. – Тихіше, дівчата, Марія йде. Горе в неї велике, а вона ще й тримається геройськи. Тиждень тому похоронку на сина отримала. Два дні до перемоги не дожив, бідолашний, з концтабору Петро, син Харитона, його звільнив. Отак сталося – той через два дні помер, а Петро в той же день загинув від кулі снайпера. Про сина вже знає, а про чоловіка й досі нічого не чути. У роботі як і не так щось, то простіть її. Вона бідова, всього ще навчиться, – переконувала Мар’яна, дістаючи пляшку молока та скибку хліба з торбини.

– Де тільки доброта твоя береться, мені б стільки, – відгукнулася Христина. – Інколи аж злість нападає, плюють тобі в очі, а ти кажеш, що то роса Божа.

– А що мені робити? Кому буде легше від того, що мене заберуть? Характер у мене є, і не завжди вдається його стримати, але дітей своїх по світу я не пущу ніколи, що б не довелося стерпіти.

– Про що говорите, дорогенькі? – Підійшовши, Марія придивлялася до насуплених жінок. – Мовчите, значить, про мене, – здогадалася одразу.

– Боже збав! Що про тебе говорити? Згадували, звичайно, твого сина, то горе велике. Ото так і обідаємо. Молока з хлібом наїлися та й дякуємо Богові. Сонечко гріє, а ми радіємо, мов діти. Лоза он зелена в заводях, а кругом жовто-зелений килим із квітів, поглянули та замилувалися. А про війну згадали, одразу посмутніли, бо вона неначе груди розрізала навпіл. Нема вже її, але рана лишилася. Чи коли заживе, – Мар’яні не довелося щось вигадувати, вона говорила про те, що якраз на душі було, тільки б обійти суперечки.

– А я похвалити вас хотіла, – сіла до гурту Марія зі своєю торбиною. – Таке велике поле засіяли й заборонували! Юхим теж вас хвалив, і голова буде радий. Сьогодні ввечері мене на нараду кличуть, то буде про що доповідати.

– Ти дуже щось загорілася, Маріє. Доповідай там, та не згори. А коли ще більші норми наобіцяєш, то в нас уже сили не вистачить їх виконати. Тоді у відстаючі потрапиш. Гляди, й тебе запишуть у блокнотика як ворога колективізації чи соціалізму, забула, як там голова казав, – нагадала Христина, оббиваючи землю із важких чобіт. – Попереду ще довге літо, і коли такі норми будемо щодня давати, то й пуп розв’яжеться. Буде з нами те, що з моєю коровою, – виробилася, впала і здохла прямо на ріллі. А в самої, як і в людини, сльози на очах були. Добре, що тоді Кирило допоміг. Каже: треба негайно зарізати і додому відвезти, бо молока не буде, то хоч м’яса в борщ покладеш. А дехто й тоді про норми кричав, забувши про живих людей. Це ти була, Маріє, та Юхим. Про норму ви хвилювалися, а голодна буде моя сім’я чи сита – вам однаково.

– Чи ти лаятися зібралася? То давай! – не крикнула, але підвищила голос Марія. – І я згадаю дещо!

– Годі вам, і як тільки не соромно! – перебила їх Мар’яна. – Раз передова наша ланка, то таку марку й триматимемо. А ти, Маріє, прислухайся до всіх і зайвого нічого не обіцяй. Коли наобіцяєш, то так і буде, як Христина каже, – захочемо зробити, але не зможемо. Одразу й поганою станеш. Тож роби так, щоб у ланці нашій приводу для сварки не було.

Інколи доводилося все розставити на свої місця, аби після запанувала тиша і спокій.

3

Уже й липа зацвіла, і до нової Трійці дожили. Думали, що цього року храмове свято в селі будуть зустрічати зі своїми фронтовиками, а їх усе ще не було.

Одного вечора Мар’яна працювала на своєму городі, а коли почало смеркатися, сіла на лавку в дворі, біля якої цвіла матіола та інші квіти. Хотіла хвилинку відпочити, але трохи затрималася. Тут вона була господиня, все було так, як їй хотілося. Жилося їй в Анюти непогано, але все одно – в чужій хаті. Лаяла часто дітей, навіть лозина в кутку стояла. У своїй, можливо, і без того обійшлися б – знайшлися потрібні слова, інші розмови були б. У всякому разі їй так здавалося. І це, мабуть, тому, що дуже набридло тинятися по чужих кутках. Тож, присівши тут ненадовго, знову мріяла про свій. Блукали думки, говорили якісь люди, то сніг, то дощ ішов, а серед того – здорові німці в теплій одежі. Вона ніби схаменулася, бо за низеньким тином почулося фиркання коня. Коли підійшла ближче і хотіла виглянути на вулицю, сахнулася від обличчя по той бік. Від несподіванки аж злякалася.

– Ой, Боже, що ви тут робите? Чи ви підглядали за мною, то можна було й так зайти. Хоча й дивитися тут нема на що. – Вона весь час намагалася розгледіти того чоловіка, поки не впізнала в ньому голову сільради – Віктора Ігнатовича, який нагнувся і нібито поправляв свої чоботи.

– Кінь у мене оступився, то я і встав з нього та придивляюся: що це таке під його копита потрапило?

Не питаючи дозволу, він зайшов до її двору і сів на лавку.

– Сідай і ти, Мар’яно, а то боїшся мене, неначе я звір, а не людина. Та Шарка свого утихомир, нехай не гавкає над вухом, бо я за день і так наслухався. Цікаво б знати: що він у тебе тут стереже? – Сам розглядав її квіти, здалося, аж очі в нього блищати стали.

– Нічого. Він – залишок моєї сім’ї. Тут була хата, худоби цілий хлів – кури, гуси, а він за порядком дивився та з дітьми гратися умів, – відповідала, а сама не могла повірити очам, дивлячись на Віктора Ігнатовича, бо ніколи не бачила його таким мирним і спокійним.

– А хто ж його годує? Чи він живе так, як оце я? Коли гарячого десь поїм, а коли й так бігаю, поки штани спадати не починають. Виходить, що нічим моє життя від Шаркового не відрізняється. І гавкаю, мабуть, не гірше, ніж він, тільки я на людей, а він за твоїм тином бозна на кого.

– Ви мене сьогодні здивували – такі розмови ведете. Просто вухам своїм не вірю, – знітилася Мар’яна, не наважуючись сісти поряд.

– Ти все-таки думала, що я звір, а не людина. То це війна мене таким зробила. Війна і жінки. Я три рази помирав – і поранений був, і контужений, ледь вижив. У той час дружина моя іншого любила, того, хто вдома отирався, бо війна затяглася, а їй терпець увірвався. Тепер плаче, проситься, а я брати її сюди не хочу – простити не можу. – Ігнатович розстібнув ґудзик біля коміра гімнастерки, який, мабуть, душив його. – Ну чому вона не така, як ти? Знаєш, що вбили, а чекаєш, – підняв очі на неї, погляд одразу від обличчя побіг нижче, потім спинився на її грудях.

– Діток у вас багато? – Вона й сама не знала, для чого питає, бо вся її увага зосередилася на руках, які намагалися застібнути всі ґудзики на кофтині аж до самої шиї.

Раніше вона ненавиділа цього чоловіка, а зараз жаль його стало. Разом з тим щось радісне лоскотнуло її серце. «Думала, що він гидкий і жорстокий, а він страждає від жінчиної зради. Сьогодні такий близький, неначе свій». – Поглянула на його темний профіль, і щось холодне посунулося вниз живота.

– Двоє – син і дочка. За дітьми скучаю, хоча вона їх на свій лад навчає, – сказав і знову прикипів очима до її кофтини.

– Немає зараз такої сім’ї, де б війна слід свій не залишила, тому й у вашій немає ладу. Треба все починати заново. Дітки будуть підростати, нові турботи з’являться, і все у вас наладиться, – ледь проказала, плутаючись у словах.

Він посміхнувся.

– Не вчи, я не за тим прийшов. – Його очі були теплими, навіть хотілося, щоб вони довго дивилися на неї. – Виходь за мене. Я мало тебе знаю, але… Може, чорні брови, може, сині очі, а може, щось інше запало в душу. То забирай її, коли я прогнати тебе звідти не можу, – він простягнув до неї руки. – Усе й почнемо заново. І хата стоятиме, і господарство в хліву розведемо, і дітям ладу дамо. Я теж не з лінивих. Виходь, не пожалкуєш.

– Ні, ні, – відступила вона назад. – Нічого не вийде. У мене хлопці здорові, батька вони чекають, про нього тільки й мови щодня.

– Тоді хоч би піч мені топила, а я б слово замовив, щоб на поле не так часто тебе ганяли. Зігнулася он за ці роки. Ще рік так попрацюєш, і ніхто на тебе вже не гляне. Потім діти розійдуться, а ти так і доживатимеш. Ну то що, згодна? – Він знову хотів узяти її за руку, але й цього разу вона відсахнулася.

– Не підводьтеся, вас тут видно буде, надворі ще не зовсім стемніло, – сама не пам’ятала, що говорить, бо він і цього разу посміхнувся.

– Чого ти така наполохана? Чи зовсім дурна? Кінь мій під твоїм тином стоїть прив’язаний, то вже піввулиці знає, що я в тебе, і виглядають, усім цікаво знати, що тут робиться.

Не довго роздумуючи, він підвівся, поправив свого чуба, а потім схопив Мар’яну за талію і притягнув до себе. Вона так близько відчула його гаряче дихання, його дужі чоловічі руки і навіть завагалася.

– Пустіть мене, я тільки з городу. – А він уже цілував її шию. Чути було, як його серце часто стукало у грудях. – Я не люблю вас, – намагалася сказати твердо, але тільки намагалася… Пустіть, прошу вас. Не беріть ще один гріх на свою душу, благаю вас!.. – Ще хвилина і все могло б бути по іншому.

Але почувши ті слова, Віктор Ігнатович повільно опустив руки і пильно подивився на неї. У них більше не було ні того тепла, ні усмішки, замість них – холод.

– Кажи далі, тільки до кінця. Про які такі гріхи нагадуєш?

Загострений ніс і зовсім інший погляд виражали величезний внутрішній гнів, який кипів усередині цього чоловіка. Їй зовсім не хотілося говорити далі, і взагалі вона вже не рада була цій зустрічі, але він стояв на своєму і вона наважилася:

– Піч вам одна жінка з нашого села вже топила. І ви знаєте, що з того вийшло. Історія дуже сумна. Для чого переповідати? Чуже – воно не болить, а своє – воно й вашу душу рве, – тепер її голос не тремтів. – Тільки що сієте, те й жати доведеться, – ще й таке докинула йому наостанок.

– Досить! Я тобі й так багато дозволяю! Ти теж нічим не краща. Святу з себе вона корчить! Подохнеш без хати, без їжі, без одежі! Сама прийдеш, у ногах валятимешся, а я й не гляну в твій бік.

Швидко вийшовши із двору, він сів на коня і поскакав по темній дорозі. Мар’яна поставила сапу в хлів і ледь побрела по вулиці. Над головою носилися кажани, розправивши величезні крила. На потемнілому небі з’явилися перші зірки. У деяких дворах брязкали засуви – закривалися хати на ніч. Тихо стрибнув на паркан сусідчин чорний кіт, блискаючи зелено-жовтими очима. На дорозі пахло пилом, коров’ячими кізяками і цвітом акації. Сльози душили. З глибини душі піднімалося нове почуття, а за ним образа і гнів, з якими вона весь час боролася. «Чому таке життя важке й несправедливе? Чому стільки всього випало на мою долю? Як жити далі?» – ці слова стукали в голові, здавлювали серце і висмоктували останні сили. Повернувши до Анютиного провулку, озирнулася ще раз. Біля її двору знову стояв якийсь чоловік, але набагато вищий за Ігнатовича, позаду ще хтось невисокого зросту. Мар’яна швидко побігла назад, бо гості завернули до її двору.

– Хто ви такі будете? І що вам треба у такий пізній час? – звернулася, ще не знаючи до кого.

– Мар’яно, це ви? Який я радий! – почула чоловічий голос, тільки цього разу лагідний.

До неї наближався високий фронтовик у військовій формі, якого вона й досі не впізнавала ні по виду, ні по голосу.

– Другий раз у житті ви мене не вгадуєте. Ну хто я, скажіть? Невже ж таки чужий?

– Костя… точно, Костя! – Мар’яна кинулася обнімати його. – Ти звідки? Я думала… – Вона оглядала його військову форму, медалі, засмагле неголене обличчя, яке в густих сутінках ще можна було роздивитися.

– Не з того світу, – засміявся він, радіючи й собі. – Із фронту я, добирався прямо з Австрії. Дозволили демобілізувати студентів, солдатів, кому за шістдесят, і спеціалістів сільського господарства. А при мені студентський квиток завжди був. Носив його про всякий випадок, думав, що коли вб’ють, щоб точно знали – це я, і ніколи не гадав, що він мене так виручить. А їхати нікуди, крім рідного села, оце й приїхав, – він поглянув на те місце, де стояла хата.

– Невже через мене спалили?

– Ні, Костю, тоді все обійшлося, це через партизанів, власне, через мого брата Тимофія.

– А моя хата стоїть?

– Хата ціла, але в ній живе голова колгоспу зі своєю сім’єю. Чужого прислали, а вона пустувала якраз.

У той час затріщав її паркан і мало не обвалився. Хтось тихо вилаявся, а потім зайшов у двір.

– Що за гамір тут цілий вечір? – почувся голос діда Сави, від якого нічого ніколи не сховати. – То коні якісь прив’язані форкають, то розмови чути, я вже не витримав і сам прийшов подивитися, кого тут Мар’яна ховає. О! Так у тебе солдат серед двору! Звідки взявся?

– Прямо з фронту. Це Костя – син фельдшера, який вас лікував.

– Та ну? Перший демобілізований, чи що? А як же інші? – спитав дід, подаючи руку солдатові. – Молодець! Значить, все-таки не піймали тебе німці? Повір, не раз думав: чи вдалося тобі втекти і як? Дуже хотів тебе живим бачити! А ти он який – медалі та ордени блищать на грудях! Молодець, що й казати!

Дід Сава плескав його по плечах, роздивляючись нагороди, які і в сутінках блищали.

– Десь би треба поговорити до пуття. Може, давай до Тоні попросимося? Там і заночуєш, у неї хата велика, а їх там небагато – вона, троє дітей та Горпина.

– Та я не сам, зі мною тут іще один солдат демобілізований – медсестра гарна. – Він зробив крок убік.

– Я так і подумав, що ти дружину з собою привіз, але спитати не наважився, – так само весело, як і Костя, підтримав розмову дід Сава. – Тоді знайом нас зі своїм солдатом.

– Ми в дорозі зустрілися, вона до вас їхала, ви її знаєте. – Костя загадково посміхнувся. – Тільки дуже боїться, – додав, аби якось пом’якшити подальшу розмову.

– Нас? Ну ти й придумав. Чого нас боятися, ми ж не німці і не вовки, звичайні добрі сільські люди. Підходь ближче, чия будеш? – придивлявся до неї.

Дівчина несміливо підійшла і дивилася то на діда, то на Мар’яну.

– Не впізнаєте? – не витримала сама. – Мар’яно, невже я так змінилася з тих пір… – Вона м’яла в руках свою пілотку, не наважуючись сказати щось дуже важливе. – Я свою дитину у вас… – хотіла сказати, що залишила, але то була б неправда, а сказати слово «кинула» ніяк не наважувалася. – Я… Надя, – мовила нарешті, опустивши голову, вона чекала страшного вироку, до якого готувалася не тільки в дорозі, а починаючи з того часу, коли пішла із села проситися на фронт.

– Усе-таки повернулася… – стиха промовила Мар’яна, роздумуючи: як же тепер воно буде? – Ти не думай, ми тут тебе не лаяли, точніше, було й таке, а потім мати твоєму Мишкові знайшлася і взяла його. Тепер там хлопчик як картинка.

Після її слів Надя закрила обличчя долонями і почала плакати.

– Живий, значить, синок мій, слава Богу. Мені й цього вже досить. Так сталося, що батько мій на фронті загинув, а мати з братом від голоду померли під час блокади Ленінграда, сама я залишилася на цьому світі та Мишко мій. Тоді боялася, що батьки засудять, тепер і судити нікому, крім вас. Я ні на що не претендую, бо в мене нічого немає: ні житла, ні одягу, ні шматка хліба, крім декількох талонів на харчування. – Вона опустила руки і вся тремтіла, немов спіймана пташка.

– Надю, дорогенька, заспокойся, чомусь доля звела нас, мабуть, не просто так. Добре, що ти сюди повернулася. Завжди знай, що ти не сама. – Мар’яна обняла її мов рідну дитину.

– Чому ж нас із бабою Пронею своїми не називаєте? – Діду хотілося і цього разу все перевести на жарти. – Чи не розуміємо, як воно в молодості буває, та ще під час війни? – гомонів Сава, і собі жаліючи Надю.

– А та жінка, що Мишка мого взяла, вона яка? – Надя несміливо поглянула на Мар’яну. – Пустить мене хоч подивитися на нього? Я навіть не уявляю, який він зараз, – сама не переставала шморгати носом.

– Ольга хороша. І тебе пустить, звичайно. У самої життя було – не доведи Господи. Думаю, знайдете спільну мову, інакше й бути не може.

Радіючи таким словам, Надя весь час цілувала Мар’яну, навіть діда Саву наважилася цмокнути в щоку.

– Оце і дід на поцілунок заробив, а я думав грішним ділом, що сьогодні всі поцілунки тільки Мар’яні. – Чути було по голосу, що дід Сава задоволено посміхається, бо все-таки дав знати, що він багато чого бачив цього вечора. – Чому ж ми стоїмо? Ходімо до Антоніни проситися, поки вони спати не полягали, – поглядав на її хату, в якій мерехтів каганець.

За довгою вечерею, яку організували дуже швидко, позносивши з домівок, що в кого лишилося після цього дня, сиділи в хаті аж до півночі. Костя оповідав, як він здався німцям, сподіваючись, що випустять матір та сестру, як готувався до страти наступного дня і як з’явилися партизани. Бачив, як горіли склади пального, навколо чулася стрілянина, потім хтось відчинив його двері. Вартових не було, то, забравши матір та сестру, він побіг у бік церкви. А вискочивши за село, взяв курс на Восківці. Добравшись, теж не заспокоїлися, довго придивлялися до крайніх подвір’їв, поки наважилися попроситися. Уночі пішли на Мену, потім на Сосницю, де раніше жила материна родичка. Не знайшовши ні родички, ні її хати, бо там багато будинків уже було спалено, попрямували далі. Йшли лісом уздовж дороги, по якій іноді гуркотіли машини та мотоцикли.

– Я попереду, роздивляючись місцевість, а вони – позаду. Ненароком наскочили на міну і вмить гримнув вибух. Коли я підбіг, побачив страшну картину. Про життя там уже не йшлося. Якраз неподалік спинилася німецька машина, і солдати рушили прямо на нас. Я втік подалі в ліс, переховувався аж до вечора, а повернувшись на те саме місце, вирив невелику яму, в якій і поховав обох, прикривши листям та гіллям. Прив’язав на дереві розірвану материну хустку і пішов далі. По дорозі і плакав, і тремтів, та не було в мене іншого виходу. Курс тримав на Корюківку, але заблукав. Був уже зовсім безсилий, лежав і знову прощався з життям. Таким і знайшли мене партизани-ковпаківці в Сумській області. З ними разом воював, а потім і на фронт з ними пішов.

– Як думаєш, коли ж усі інші солдати будуть додому їхати? – чомусь спинив його розповідь дід Сава.

– Не знаю, їх ще на війну з японцями повезли. Їхати туди далеко, а там хто знає, що за ситуація.

– Нічого собі! Я про таке й по радіо не чув. Невже ж таки повезли? Оце так новина! А ми вже кожного дня ждемо та на дорогу без кінця поглядаємо, – сполошився Сава, витираючи спітнілого лоба.

Сиділи мовчки жінки, понуро опустивши голови, бо ніякі повідомлення про війну з японцями до села не доходили.

– От біда! Та скільки ж їх там залишилося, відпустили б хоч тих додому, – хитала головою Горпина Петрівна.

Плакала Антоніна, колисаючи свого Тимошку, який часто просинався від бурхливих розмов у хаті.

– Ну, а Героя тобі, Костю, за що дали? – цікавився дід, показуючи всім зірку на грудях солдата. – Перший раз таку високу нагороду бачу на власні очі. Це ти таке щось зробив? Розказуй, розказуй!

– Нема про що, – затягувався Костя димом від своєї цигарки. – Воював, як усі, від куль ніколи не ховався і поранення маю. Різні бої були, а на Дніпрі найжорстокіші й найстрашніші. Кому вдалося перебратися на правий берег, дали Героя, мені також. А від інших – вода була червоною, з кров’ю змішана. І жертв було настільки багато, що я навіть розповідати про те не можу, майже всі товариші мої – партизани – там загинули.

– А ти, Надю, в госпіталі, мабуть, поранених лікувала? – повернулася до неї Горпина Петрівна.

– Ні, я теж на передовій і теж на Дніпрі, тільки біля Канева.

– То там наші хлопці були, чоловік п’ять на село писали звідти, – розказувала Мар’яна про березівських.

– Нікого не зустрічала, та й не до розмов було, поранених не встигали з гарячих точок виносити.

Розповідала, як рятували бійців, навіть операції в наметах робили, бо забиті технікою дороги і велика багнюка заважали вчасно довозити їх до госпіталю.

– То ти після пологів поранених на собі тягала? – перепитала Горпина, дослухаючись до кожного слова.

– Звичайно. Робила все, що на війні роблять. А про себе розказувати нікому було, та й ні до чого. Хотіла таким чином виправити свої помилки. Було, звичайно, і сама непритомніла, навіть встати не могла від утоми.

– То де ж ви познайомилися? Солдатів назад їхало багато, мабуть? – цікаво було знати Мар’яні.

– У поїзді. Їхали товарняком разом з пораненими, кого в госпіталь везли, хто вже додому повертався. Медперсоналу не вистачало, тому Надя й там допомагала – перев’язувала хлопців, – говорив Костя за обох. – Були й такі, що стогнали, то вона й сиділа біля них. Везла із собою подарунки вам та Мишкові, трофейні, звичайно. Але поки ходила, хтось її речі поцупив. Вона почала плакати й просити солдатів повернути все назад, а я вступився і допомагав шукати. Нічого ми не знайшли, бо ніхто не зізнався, та й на зупинці можна було перейти до іншого вагона. Але, познайомившись, розговорилися й були раді, що в одне село нам добиратися, – розповів Костя про їхнє знайомство.

Усі в цій хаті раділи зустрічі, й розмовам не було кінця, але хилилося вже за північ.

– Давайте розходитися, завтра неділя, то й підемо до Олі гуртом, щоб Наді сміливіше було, – запропонувала Мар’яна, відчуваючи страшенну втому в усьому тілі після такого довгого й важкого літнього дня. – Тоню, ти придумаєш, де розмістити всіх на ніч?

– Чому ж ні? Костю – в клуні на сіні, а Надійка в хаті з нами буде, – пропонувала, а сама на молодих поглядала. – Коли захочуть…

Її перебила Надя:

– Ні, я з Мар’яною десь та й притулюся, мені перини не потрібні, я й на лавці спатиму. – Відчувалося, що вона засоромилася.

– Правда. У нас така сама клуня і теж із сіном, – посміхнулася Мар’яна, пригадавши себе молодою.

Коли вони зайшли до клуні і вмостилися спати, молодий місяць уже збирався й собі на спочинок, а на небі блимали великі зірки, які видно було крізь відчинені двері. Вони навіяли Мар’яні спогади про свого дідуся, який колись їздив волами в Крим та на Тор по сіль і, знаючи небо, жодного разу не збився з дороги.

– Бачиш, Надю, у кожної зірочки на небі своє місце. Так і в людини – своє місце і своє життя, головне – як ти його проживеш. Це я так розумію, – додала, аби не виглядати старою жінкою, яка завжди повчає.

– Пам’ятаю всі ваші розповіді й поради. Не все в моїй голові вмістилося, але все одно потім я відчула, що тієї Наді більше немає. Часто молилася Богу, в першу чергу за свого Мишка, потім за себе, за своїх рідних і за всіх своїх поранених. Було, що й Отче наш над ними читала, коли їхнє життя на волосині від смерті було. А скільки солдатів у мене на руках померло!.. Чи коли зможу все це забути? – Надя хотіла виговорити все, що важким тягарем лежало на її ще молодій душі. – Мар’яно, я у вас ще про Костю хотіла розпитати, ви ж його давно знаєте. Що він за чоловік?

Мар’яна оповіла про Костиних батьків, як вона носила їм молоко, як соромилася свого сільського вигляду, ховала під фартух свої порепані від роботи руки, як його батько лікував усіх і люди поважали в селі цю сім’ю.

– Чого питаєш? Сподобався, мабуть? Він і раніше красивий був – високий, у світлому костюмі. Будь-яка дівка за такого пішла б. Зараз ще кращий став.

– А вони євреї? – раптом спитала Надя.

– Ми в цьому не розбираємося, нам головне, щоб людина була хороша та добро уміла робити. А дід Сава каже, що батько єврей. Але я тобі, Надю, скажу так: їхали ви у поїзді з фронту всі наче однакові, всі додому поверталися, а хтось усе-таки вкрав твої речі. Костя один став на захист. Тому людей завжди по ділах суди. А чого питаєш? Усе ж сподобався?

– Навіть дуже, але в мене дитина. Хоча про дитину він знає, а про моє минуле – ні.

– То розкажи йому все сама. Чи, думаєш, не зрозуміє? Тоню Тимоха з двома дітками взяв, і нічого. Правда, вона весь час запевняла, що вони в матері житимуть. Відведе їх туди, а вони все одно до нього біжать, самі його батьком називати стали.

– Я така рада, що в мене є ви. – І Надя тулилася до цієї простої жінки, ріднішої від якої в цю мить, справді, не було у всьому світі. – Як добре, що я зустріла вас, Горпину Петрівну, Тимофія, Тоню. Ніколи цього не забуду. А все могло бути зовсім інакше. Зараз страшно навіть згадати, що я була надумала. Бог відвів мене.

– І я рада, що нам удалося врятувати твою душу, – Мар’яна вражала її своєю щирістю. – Тепер ти нам теж рідна. А Олі можеш спокійно довіряти свою дитину. Тільки нехай Мишко її теж мамою називає.

– Звичайно. Я мріяла хоч глянути на свого синочка, а ви мене і як матір прийняли. Олі повік вдячна буду. Повірте! – шепотіла в темній клуні.

За розмовами не помітили, коли й зорі погасли, не чули й перших півнів. Але коли світало, Мар’яна вже доїла у дворі корову під солов’їне витьохкування. Прямо над нею, як блискавки, літали ластівки, топтався і лелека у своєму великому кублі на зламаній вітром тополі.

– Який чудовий ранок! – промовила Надя, вдихаючи свіже повітря. – Ніколи не жила в селі й не думала, що тут так гарно буває.

Вона стояла у дверях клуні в Мар’яниній довгій полотняній сорочці з розпущеним світлим волоссям. Після тяжких років війни раділа всьому: чистому небу, сонцю, пташкам.

– Ти чого так рано встала? – Мар’яна вже цідила молоко. – Відсипайся, поки час такий видався. Попий тепленького і лягай далі, а я розбуджу, тільки-но піч витоплю, – і вона подала кухлика.

– З труби дим уже піднімається, – показала Надя на хату.

– Значить, Анюта вже біля печі клопоче. Молода, трохи старша від тебе, але в селі виросла, рано встає і до ночі весь час у роботі.

– Красива природа, а життя у вас дуже важке. Чому так? Скільки хліба і всього іншого вирощуєте, а нічого не отримуєте за роботу?

– Я півжиття, Надю, вже прожила, а відповіді на це питання й досі не знайшла. Живемо тут від народження, звикли до всього, важко, але не пропадемо. А ти пий молочко та лягай далі спати.

– Ні, я теж спати довго не звикла. Давайте самі сходимо до Мишка зараз, я терпіти більше не можу. Побачу, як він спить, як прокидається. – І вона так дивилася на Мар’яну, що та не могла їй відмовити.

– Гаразд, ось тільки Павла свого розбуджу, нехай корову до череди жене.

Через якихось двадцять хвилин вони вже заходили у двір до Ольги.

– От як добре, що ти, Мар’яно, прийшла. Побудь хоч недовго, бо я занедужала, тому і з коровою запізнююсь. Наглянь за Мишком, щоб не плакав, коли прокинеться. – І Ольга погнала корову на вулицю.

Жінки зайшли до хати. Біля полика в ліжечку, прикрита полотняним простирадлом, спала дитина.

– Підходь, Надю, до дитини, а я Олі піч розтоплю, раз вона занедужала, – прошепотіла їй Мар’яна, бачачи, як вона завмерла біля порога.

– Я зараз… Я через хвилину… – Надя взялася обома руками за голову, було видно, що їй стало недобре, і Мар’яна підхопила її під руку.

– Не бійся, воно мине, давай підведу тебе до полика, – тримала її під руку і відчувала, як вона невпевнено ступає по хаті. – Теж мені солдат! На фронті, мабуть, не боялася, а зараз зімліла вся, – шепотіла їй на вухо.

Схилившись над дитиною, Надя так пильно вдивлялася в личко, що Мишко аж прокинувся. Спросоння, не дуже роздивившись, простягнув до неї свої теплі рученята і назвав мамою. Коли взяла сина на руки і притулила до себе, Мар’яна побачила, як вона кусає свої губи, щоби не закричати. І як не відверталася, Мар’яна все ж помітила сльози, які градом котилися по її щоках. Пішла у хлів по дрова та й сама по дорозі терла обличчя, бо навіть за війну серце не змогло зачерствіти.

Через мить у печі вже палахкотіло полум’я, від якого в припічок, а далі в трубу потягнувся дим. Надя, одягнена у Мар’янину дівочу спідницю та полотняну вишиту сорочку, носила по хаті дворічного хлопчика, який, поклавши голівку на її плече, продовжував спати. Як тільки Ольга відчинила двері, одразу завмерла на порозі. Вона ще тоді здогадалася, що не випадково молода дівчина прийшла з Мар’яною рано-вранці. А її ніс і великі сірі очі були точнісінько такі, як у Мишка.

– Я – Надя, – звернулася вона до Ольги першою. – Я…

– Я все зрозуміла. Знала, що ти колись прийдеш… – Ольга теж стояла, мов нежива.

– Ви мене зненавиділи? – спитала Надя, і, здалося, сама налякалася.

– Ні, ні, – замахала Ольга руками. – Я людської ненависті сама боюся. А тебе чекала, бо такого хлопчика не можна кинути й забути.

У цих словах Надя відчула велику любов цієї простої жінки до її Михайлика.

– Тільки як ми його тепер ділити будемо? Він звик до мене і матір’ю вважає. А я без нього взагалі не уявляю своє життя, – Ольга знесилено сіла на лавку біля столу й сумно дивилася на молоду жінку, яка носила цю дорогу їй дитинку.

Надя, поклавши Мишка до його ліжечка, підійшла до Олі, поцілувала в щоки, у скроні, не перестаючи дякувати.

– Мені нікуди його забрати. У мене ні рідних, ні квартири, ні одягу – нічого не лишилося. Навіть не знаю, що мені далі робити. Може, ви порадите, як бути?

– У мене просиш поради? – Ольга дуже здивувалася. – Ніхто ніколи не просив, крім сина, звичайно.

Надя продовжувала чекати, але не отримала відповіді, бо до хати зайшли Горпина Петрівна і Костя.

– Ось де ви. І чому ми одразу не здогадалися? А ми вас шукаємо, і до Анюти ходили, і на Мар’янине подвір’я, – спинилися удвох і замовкли.

Потім Горпина щось розповідала Олі, а Костя, не відводячи своїх очей від такої чарівної дівчини, обличчя якої залив густий рум’янець, так і стояв мовчки. Мало що розуміючи, бо в її очах були і сльози, і щасливий блиск одночасно, думав про своє – вона йому страшенно подобається. Не встигнувши раніше пізнати кохання, тепер був упевнений – це воно.

– Я не знаю, як ви тепер поділите свого Мишка, всю ніч про те думала, і послухайте, що я вам скажу, – збиралася з силами Горпина Петрівна. – Наді його забирати нікуди, а Оля помре, коли в неї цю дитину заберуть, бо вона з ним день і ніч із двох місяців була. Це теж не так просто.

– Я сама скажу. – Оля протерла очі, – прийняла я Мишка як рідного, то прийму й Надю. Одна я залишилася, вчора на свого Льонечку похоронку отримала, – дістала з-під скатертини лист і подала його Горпині.

– Ото біда яка! Чому ж ти вчора не переказала? Ми ж би прийшли до тебе, – налякалася такого повідомлення, розгортаючи похоронку. – «Загинув у бою під Прагою під час виконання особливого завдання», – прочитала написане. – Ой-йой! Зовсім до перемоги недалеко, – журилася й вона.

– Коли отримала, так погано стало, – продовжувала Оля. – До ранку підвестися не могла. Два тижні тому писав про нагороди, додому вже збирався, і на тобі. Моєї кровиночки не стало… – Вона трималася рукою за край столу і дивилася на всіх запалими очима. – Слава Богу, що хоч загинув по-геройському – за нашу країну, за нас із вами, від цього на душі хоч трохи легше. Хто б почув – сміявся б з таких слів, а він сам так хотів, коли на фронт просився, – пригадала ті збори в центрі села. – Правду вам кажу – так думав син поліцая. – Вона схилилася на стіл і затрусилась.

Горпина дивилася на ікони і лише ворушила губами, Костя у військовій формі стояв посеред хати, майже підпираючи головою стелю, а Надя все пригортала та жаліла Олю.

– Їдь, дитино, і вчися, ти ще зовсім молода, хоч і війну пройшла, – згодом усі почули такі слова. – Тобі теж ні до кого голову прихилити, то будеш до мене приїжджати. А я хлопчика нашого роститиму та Богу дякуватиму, що не сама. Коли вивчишся та забереш, образ не триматиму. Може, на літо коли до мене пустиш чи сама з ним у відпустку приїдеш, і то буде велике щастя.

Надя знову цілувала Олю, а Горпина Петрівна та Мар’яна теж не могли стримати своїх сліз. Лише Костя стояв посеред хати і не зводив із жінок очей. Він уперше за ці роки зрозумів, що в тилу, в селах та містах теж непросто було пережити цю страшну і таку довгу війну, рана від якої ще не скоро загоїться в людських душах.

Дні відпустки швидко минали. Костя щодня косив траву для корови, сушив її і складав на горище. Спочатку виходило в нього не дуже швидко, а через декілька днів уже добре справлявся із цією роботою. Надя працювала на городі, наче робила таку роботу все своє життя, навіть піч топити навчилася. Ввечері вони брали Мишка на руки і йшли через городи до річки купатися.

Через місяць проводжали їх на навчання. Перед від’їздом зібралися всі дружно в Ольги, в селі називалося «погладити дорогу». Вечір влітку короткий, тому довго не затримувалися. Випили по чарці трофейної горілки, яку Костя привіз, розчервонілися і, якби не маленька Льонина фотокартка, яка стояла на підвіконні, замотана в клапоть чорної тканини, заспівали б хоч одну пісню, а може, й гопака пішли б, бо стомилися очі плакати.

Як би там не було, а всім хотілося говорити про перемогу і радіти. Костя з Надею сиділи поряд. Не сховалися від жіночих очей їхні погляди і те, як завмирали молоді серця від дотику руки чи плеча. Мишка передавали із рук у руки, і він весело називав мамою вже кожну жінку. Сава розказував, що минулої ночі в Кудленків у дворі хтось закиданий колись погріб знову викопав. Та так тихо, що ніхто нічого не чув, а вранці старий Степан, вийшовши у двір, не міг повірити своїм очам.

– Які чужі, свої там копали! – махнула рукою баба Проня. – Колись там нібито панське золото було, про яке тільки перед війною згадали, – нагадувала тим, хто не знає. – У війну не до золота, а зараз самі й шукали, – уже не вперше робила такий висновок.

– Та в них копати нікому, всі на фронті, вдома лише старі та малі. – Дід теж не вперше заперечував. – То хтось чужий, усе ж село знає про їхнє золото, – доводив Сава своє, ховаючи усмішку.

– А чи знайшли що-небудь? – цікавилася й Горпина.

– Та кажу ж вам, що яма на ранок у дворі, а ніхто нічого не чув і не бачив. Степан показав її сусідам на свою голову, то тепер всі просяться ще покопати та золота пошукати, а він торгується – хто більше хліба за те дасть та сала, – Сава вже аж із себе виходив. – І хто? Діди старі не підуть, а підлітки можуть ще більше роздовбати. Чи що знайдуть, а до води доберуться, буде тоді копанка Степанові перед порогом. Дивись, через рік і хата впаде. Старий дурень, одним словом! – сердився на нього Сава.

Вранці склали молодятам у полотняні торбини все, що хто приніс: картоплю, цибулю, огірки, трішки сала і хліб, звичайно. Під’їхав Никифорович підводою, якого ще раніше попросили підвезти до чернігівського шляху.

– Прощавай, Надійко, пиши листи. А може, приїдете по осені? Якби на Покрову, – обнімала її Мар’яна.

Підійшов і Костя. Пригорнувши всіх своїми довгими руками, дякував:

– Спасибі вам, Мар’яно, за все, особливо за той вирішальний вечір, коли ви не побоялися впустити мене у свою хату. Від того дня все моє життя залежало.

– Не треба так дуже. У тебе не одна така мить була: і коли тікав, і на війні. Тож ніяка я не героїня, просто так довелося. І зараз час непростий – їдете світ за очі без копійки, без одежини. Нехай вам Бог допоможе. Може, якось складеться на добре.

Надя й Костя цілували всіх, а Мишка ніяк не могли відірвати від себе. Никифорович підганяв, та й час було вже рушати. Жінки хрестили на дорогу молодих і бажали всього найкращого. Підвода віддалялася, а маленький Мишко все махав їм рукою і лише потім почав плакати.

– Ой, дівчата, гуляти нам на Покрову на весіллі, згадаєте мої слова, – сповістила радісно Горпина, махаючи й собі від’їжджаючим. – Які тільки красиві – не надивитися. Коли ми вчора зайшли до хати, а Надя із-за ширми вийшла в шовковому платті, я й сама завмерла. Такої гарної, мені здається, ніколи не бачила. Костя не встигав слину ковтати, його кадик на худій шиї так і бігав туди-сюди. А руки в кулаки як стис, то аж всі жили нап’ялися. Буде весілля, дівчата, точно буде… Ну, підтверди, Олю, вони ж біля тебе майже весь час були.

– Не бачила я ні шиї, ні жил і нічого іншого не помітила. Спав у нас на сіні. Може, коли й поцілував, не знаю. Коли я на полі була, вони працювали. Горпина Петрівна часто заходила, сусіди, і дід Сава також. Якби щось було, то помітили б. Костя й біля мене бігав, чавуни у піч ставив, косив, дрова рубав – усього навчився. Хороший чоловік буде. І вона всю роботу мою вивчила, жодного разу не сказала, що стомилася. Плаття сама пошила, я тільки показала, а вона ще краще зробила. А яка рада була, коли Мар’яна той шовк югославський їй принесла. Ну, а що красива, то красива.

– Олю, а ти її до Мишка не ревнуєш? – спитала Мар’яна, беручи до себе на руки малого крутька.

– Ні, дівчата, навіть не знаю чому. У мене таке відчуття, що я зараз у хорошій великій сім’ї живу. Незвично тільки, все мов сон. Не так давно тут крики та бійки були, тепер у цій самій хаті – любов та лад. Отак усе обновилося. Якби ще Льонечка був прийшов… – шукала очима його фотокартку. – Син поліцая… загинув при виконанні особливого завдання… – повторила уже не вперше.

Після такої вранішньої зустрічі всі поспішали додому, час було збиратися на поле. По небу пливли білі пухнасті хмари, які більше нагадували засніжені гори серед небесної блакиті, з-за яких то виринало, то знову ховалося ще тепле літнє сонце. Але вітер уже ніс осінню прохолоду. І люди, і все навколо, здавалося, шкодували, що так швидко минало літо. Порожніли городи і поля. На місці колосистої пшениці та жита виросли скирти та копиці соломи, а на місці голубого льону лежали довгі рядки обмолоченої цієї чудової рослини. Лише де-не-де виднілися чорні ями, які залишилися після бомб і не хотіли заростати ні травою, ні зіллям, нагадуючи про війну.

4

Настав вересень 1945 року. Мар’яна зібрала своїх хлопців у школу. Вони взяли із собою зошити, які дядько Тимофій прислав у посилці, все склали в один німецьку валізу, бо йшли вдвох у перший клас. Після уроків мусили працювати на городі й по господарству, бо сама мати не могла справитися. Уроки вчили ввечері при каганці, коли вже так морило до сну, що й олівець випадав із рук. Мар’яна не могла звільнити їх від роботи раніше, бо Любочка з Ваньком були ще слабкими помічниками, а восени погода роботу підганяє. О цій порі всі в селі спішили прибрати свої великі городи, щоб і худобі вистачило, і кабанчику, який підростав у хліву, і курям, а головне – самим до весни було що їсти та чим податок сплатити.

Працюючи одного дня на полі, трохи намокли під невеликим дощем, тому й зібралися додому на якусь годину раніше. Вони й цього дня все поглядали на дорогу, яка йшла від залізничної станції Низівка. Тепер знову обернулися, шукаючи на ній своїх солдатів із фронту.

– Дівчата, а на село хтось іде з поїзда! Точно йде, та ще й не одна людина! – першою помітила Мар’яна.

– Ага, у військовій формі і з медалями, – посміхнулася Христина, якій такі звістки вже набридли. – Нічого не бачу, то вже тобі ввижається, – навіть не збиралася й оком кинути.

Почистивши свої заступи, востаннє поглянули і одразу спинилися, а розгледівши цілу групу людей, кинули лопати, торбини і побігли назустріч.

– У військовій формі! – кричали на ходу одна поперед одної. – Точно наші фронтовики! – не стихала і Христина.

Коли вже зовсім близько стало, закричали хором:

– Хто ви, хлопці, кажіть швидше! – Березівські чи з Горвища?

– Березівські! Березівські! – чути було чоловічі голоси.

– Тепер, мабуть, знайомитися доведеться, бо ми нікого не впізнали, – переводила подих Мар’яна, спинившись навпроти них.

Зарослі й змучені чоловіки, посміхаючись, обнімали жінок та й собі до них придивлялися.

– Христино, а ти чого так довго йдеш? Тобі бігом бігти треба було! – почувся голос одного з військових.

– Боже, невже це мій Михайло? – Вона майже пропищала не своїм голосом. – Точно він! – трохи не добігши, спіткнулася й за мить упала прямо йому під ноги.

– Христю, рідна ти моя, забилася, мабуть? – питав Михайло, піднімаючи свою дружину, яка так розгубилася, що й підвестися не могла.

Вони обнялися і плакали удвох. Інших чоловіків жінки, звичайно, впізнали, кого по голосу, кого по очах, кого по усмішці. Один був із Ківшарівки, другий – із Данилівки, а третій – із центру.

– Не своїх, значить, бігли зустрічати, але все одно раді, – зізналася Мар’яна.

Чоловіків про все розпитували, а ті з задоволенням відповідали. Розказували, як були в Німеччині, як довелося німців добивати вже після перемоги. Як одного дня всіх загнали у вагони і повезли, але радість була марною, бо не додому, а на японську. Та цього разу все ж пощастило, бо не доїхавши до Уралу, їх завернули і сказали, що війна там і без них скінчилася.

– Вам точно, хлопці, пощастило, ви першими в село повертаєтесь, – у Марії також блищали на очах сльози.

– А ми все літечко виглядали на дорогу, – терла очі Христина, припадаючи й далі до свого Михайла.

Жінки дивилися на них, а в самих аж серце щеміло. Навіть Мар’яна не могла прогнати страшну заздрість, яка кігтями шкребла її душу. А чоловіки все сміялися із цієї парочки: «Ну, що, Христино, тепер не будеш за цигарки лаяти? Раз так припадаєш, то пахне, значить?»

– Пахне, хлопці, мій Михайло, ой, як пахне! А лаяти і насправді ніколи не буду, присягаюся!

– Так, Мишку, запам’ятай обіцянку, коли забуде, ми одразу нагадаємо, – жартували, а самі все на село поглядали.

– Вона й так його не лаятиме, бо вдів півсела. Навіть поганенький мужичок серед нас півнем бігати буде, – наважилася Марія про те, що в інших вже давно крутилося в думках. Вона сказала ніби жартуючи, але її жарт жінкам не дуже сподобався.

– Хочеш сказати, що тепер мені треба танцювати перед своїм Мишком, щоб він до тебе не пішов? – тут і пригадався Христинин жіночий характер.

– А ти й танцюй, і не соромся йому догодити. Чи ти ще не зрозуміла, яке щастя ведеш під руку, – Мар’яна була зовсім не на її боці. – Подумати тільки! Чоловік усю війну під кулями пройшов, тільки цим уже заробив і на ласку твою, і на добре слово до кінця життя, – уявляла, як би вона шанувала свого Федора, якби і він повернувся додому.

– Мар’яно, – посміхнувся Данило, – ти щоб і нашим жінкам ці слова повторила, бо через рік, а то й раніше уже все забудеться.

– Та досить вам. – Іван тер очі. – Не тільки мені, а й Михайлу дорогу не видно стало, – під його мокрою рукою то з’являлась, то знову ховалась дивна усмішка. Жінки ще бачитимуть такі на чоловічих обличчях, коли вони тільки-но повертатимуться додому. – Господи! Навіть не віриться, що на своїх ногах… – вирвалося з Іванових вуст, але він так і не зміг доказати. Його чорна порепана рука почала ще частіше ковзати по обличчю, і він відстав, аби ніхто до нього не придивлявся.

– Йти ще далеченько, то, може, Юхима підождемо, він обіцяв за нами підводою приїхати, – запропонувала Мар’яна, жаліючи не так себе, як солдатів.

– Нікого чекати не станемо, пішки до Німеччини дійшли, а тут якихось три версти до хати лишилося. – Іван уже оговтався від тієї душевної бурі, яка пролилася так рясно через очі. Тепер пильно дивився на ще зелений край села і очам своїм не вірив.

– Невже ж таки пішки, а машини, а техніка? – Марія не могла того навіть уявити.

– Пішки, дівчата, у чоботях, через усю Україну, Бессарабію і Європу, а до того ще й по Росії та Білорусії не тільки находилися, а й набігалися. У болотах ховалися, всякого бувало, коли відступали. Та якби тільки пройти довелося! Бої були такі запеклі, що розказав би, але слів таких не знайду… – басив Іван, весь час поглядаючи на рідне село.

Так за розмовами і дійшли. Чоловіки про війну розказували мало і неохоче, а жінки торохтіли про все – і як німці стояли, і як партизани воювали, і хто від хвороби помер, і хто похоронки отримав.

– Скажіть, хлопці, тільки по правді: чекати мені Федора, коли безвісти пропав, чи ні? – Мар’яна хотіла з’ясувати своє.

– Як не прийде восени, – відповідати взявся Данило, – то вже й чекати не потрібно, вважай, що то і є похоронка. То тільки кажуть, що всіх побитих знайшли і поховали, але то неправда. Самі бачили купи м’яса, замість солдатів, а тисячами у Дніпрі тонули, то які там похоронки. У сорок першому, то й узагалі… – аж затнувся Данило. – На обороні Києва сили були не рівні, але відступати ніхто не дозволив. Декілька разів зверталися наші до головнокомандувача з таким проханням, але відповіді так і не отримали, навіть коли майже всіх перебили. Затримали наступ на Москву на якихось два тижні, але якою тільки ціною! Один на одному лежали – скільки око бачить, – знав, що не можна про таке говорити, але продовжував. – Пощастило лише пораненим, яких встигли в госпіталь доправити. Усі інші там і залишилися. Кого визначили за документами чи хтось підтвердив – тим похоронки направили, всі інші й будуть безвісти зниклі.

– Годі тобі, Даниле, папери ж підписували, – спиняв товариша Іван, хоча й самому дуже хотілося виговоритися – як їх необстріляних кинули на ворога з голими руками… – Чого язиками молоти? Усе одно нікого не вернеш, а хто того не пережив і не бачив, той ніколи не зрозуміє і не повірить, – аж розсердився на Данила.

– Нехай! – кричали жінки. – Хто ж тоді нам розкаже, як не ви? – Вони навіть спинилися. – Невже думаєте, що знову мовчати змусять, як після голоду тридцять третього?

– Поживемо – побачимо, – відповів по хвилі Іван.

Усі інші солдати мовчали, їм теж після такої важкої війни хотілося іншого життя. Мріяли про хороший заробіток у колгоспі, про гарні будинки, як у Європі, але чим ближче до рідної домівки, тим далі позаду залишалося побачене в інших державах.

До реального життя допомагали повернутися і жінки – розповідали про те, як важко без чоловіків було, як самі поля обробляли. Діти б допомогли, так і їх повивозили. Частина повернулася, а інших теж немає.

– Скоро будуть. Усі, хто живий, скоро повернуться, – запевнив Данило. – Німців ми теж багато побили, іноді стільки їх лежало, що й пройти ніяк було, а технікою спаленою і досі всі дороги забиті. Нашим солдатам, звичайно, більше всіх дісталося. Але вже перемога! – Він полегшено зітхнув.

Чим ближче вони підходили до села, тим біля них все більше збиралося людей. Вибігли й підлітки зустрічати. А на краю села вже давно стояв цілий гурт, який очолював дід Кирило. Фронтовики раділи, що старий солдат не проґавив і вивів весь свій куток. Хвалили його і жінки за те, що й партизанам добре допомагав, і на поле ходить майже щодня.

Зустрічали солдатів радісно, і не тільки на околиці, а по всьому селу. Кожному хотілося щось почути, про своїх родичів чи знайомих спитати. А коли наближалися до свого дому, то рідні вже знали і бігли назустріч.

Усього три дні дали хлопцям відпочити, погратися з дітьми, потішитися біля жінок, поїсти домашнього борщу та погрітися на печі. Щовечора хтось заходив у хату, і знову починалися розмови про війну та про життя. Хатню роботу фронтовики почали робити, як тільки поріг переступили, а на четвертий день пішли в поле, бо роботи в колгоспі було ще дуже багато. Згодом почали повертатися й інші, які проміряли своїми кроками не тільки Європу а й Далекий Схід, Маньчжурію, і навіть по китайській землі ходити їм довелося. Вицвіли в далекій дорозі солдатські гімнастерки, стопталися чоботи, припали пилом східних пустель здобуті у кривавих боях нагороди. А на обличчях бувалих воїнів залягли глибокі зморшки від страшенної спраги та від голоду, які супроводжували той довгий і тяжкий наступ на хитрого японця. Багато солдатів навіть не витримали, вже почувши про перемогу, помирали від тяжкого виснаження, падаючи на ходу.

5

Одного пізнього вечора Григорій ішов по вокзалу знайомої станції Бахмач. Дивився на знайомі місця і не міг повірити, що він майже вдома. Йому пощастило пройти по всіх замінованих полях і залишитися живим. Він не знав, кому дякувати – чи своїй долі, чи ангелу-охоронцю, в якого вірив. Знав, що й батьки за нього моляться Богові, а коли на думку спадала бабуся, яка серед літа у валянках та куфайці сиділа на призьбі біля хати і читала велику потерту книгу – Біблію, хотілося підійти й обняти стареньку. Тепер, здавалося, вона й на небі її читає – молиться за свій рід. Позаду залишився Далекий Схід, все рідше згадується Європа, вже не кожну ніч вчуваються вибухи і кулеметні черги, а між ними крики «Ура!» та голоси поранених: «Браточки, допоможіть!» От тільки голод весь час мучив. Були пайки і талони, але вже давно нічого не лишилося. Тому й виходив він з вагона на кожній великій станції хоч попити гарячого чаю. А ще шукав своїх, неначе мав останнє бойове завдання – зібрати всіх земляків. І вже доїжджаючи до Уралу, зустрів багато березівців. Потім навіть швидше їхалося, незважаючи на сильні протяги в товарних вагонах. Кожному було що розповісти, і вони часто говорили до півночі. Знову повзли на доти, пригадували чимало безглуздих команд, які мали виконувати без обговорень, а в застиглому погляді тих, хто замовкав від кулеметної черги, лишалося питання: «Чому так?» З ним і пішло на небо багато товаришів, щоби хоч там отримати на нього відповідь.

Григорій і на цій станції крикнув у натовп: «Березівські є?» Підходили чужі люди, бо Березівок по всьому Радянському Союзові виявилося багато.

– Василю, то це ти чи мені здається? – Він навіть за руку схопив одного. – Точно ти! – Спинився перед ним.

– Невже Грицько! Я тебе ще здалеку побачив, але думав, що обізнався, – зрадів і той. – Чи, може, так до тебе звертатися не можна? Не по чину? – вже побачив і зірочки на погонах, і нагороди.

– Васю, що за розмови з товаришем? – Григорій розвів руки, готуючись обняти солдата з милицями.

У таких випадках навіть сторонні спинялися, радіючи теплій зустрічі двох фронтовиків, хоча останнім часом це вже не було якоюсь дивиною.

– Не рік і не два сиділи за однією партою, пасли корів разом, а коли підросли, навіть на одну вулицю до дівчат бігали. – Григорій на радощах повідав незнайомим. А потім знову обіймав дорогого товариша, побачивши в ньому справжнього каліку – без ноги, та й з рукою було не все гаразд. Обіймав, а в самого сльози на очі наверталися, бо відчував, як здригаються Василеві плечі. Звісно, втішав, що ще в таких випадках роблять… Свої два осколки, які залягли біля серця, в цю мить здавалися лише легкими згадками про війну.

– Нічого, солдате, все ж радій, що живий, – плескав Василя по плечу. – Додому скоро доберемося, там усіх давно вже виглядають. Тепер до старості доживемо, раз нам Бог жити велів! – знову обіймав та радів зустрічі.

– Не хочу жити і додому таким калікою не повернуся. – У відповідь Григорій почув такі слова. – Продам усі свої нагороди і документи в обмін на смерть. Є такі люди, вже підходили до мене. Обіцяють сім’ї допомогти і одежею, і харчами. – Григорій неначе знову кулеметну чергу почув. – Та тільки за два кроки від домівки на таке теж не просто відважитися, – Василь говорив якусь нісенітницю, а Григорій навіть не міг повірити, що це слова його товариша.

Здалося, що він знову стоїть з половиною цеглини в руках, попереду озброєний ворог, а позаду теж кулемети, лише іншої марки – радянської. Він і зараз пам’ятає ту хвилину, коли хотілося хоч попрощатися з білим світом.

– Ти що говориш?! І як тільки на думку таке спало! – Він усе-таки схопив Василя за петельки та струсонув добряче. – Стара мати вдома плаче, жінка й діти виглядають, а ти он що надумав? – не відпускав, аби той отямився. – На війні таке з кожним могло статися. Чи в тебе з головою не все в порядку?

О! Скільки він таких бачив, які після бою вже не могли повернутися до нормального життя. А скільки воїнів руки на себе наклало! І таких йому шкода. «Усе спишеться на війну», – подумав так не вперше.

– Збирайся! – наказав суворо. – Через півгодини поїзд вирушає. Коли не приймуть тебе рідні, я в депо заберу, там і тобі робота знайдеться. Сторожувати будеш або ще щось робитимеш. – Його погляд знову спинився на милицях. – А що робити тому, хто взагалі без ніг залишився? Здаються тільки слабкі, Василю, – додав ще й таке.

– Серед моєї компанії є й безногий, він теж наш – березівський. Усього сімнадцять чоловік. З’їхалися сюди з різних госпіталів, – доповідав Василь уже веселіше.

– І давно ви тут гуляєте? Горе горілкою заливаєте, значить? – оглядався Григорій на всі боки.

– Була й горілка, а що робити, коли хлопці в такому горі?

– У горі кажеш, Василю! – Сам нишпорив очима по темних кутках вокзалу. – А я додому заїжджав у сорок четвертому, то там жінки ваші каліками від роботи поставали. Самі поля весь час обробляють. Ану веди мене до наших, де вони там ховаються? Я з ними поговорити хочу!

Підійшовши до того місця, де сиділи і стояли якісь люди у військовій формі, Григорій голосно дав команду:

– Березівці, рівняйсь, струнко!

І солдати, не зрозумівши, що це за перевірка, притихли, заворушилися й зібралися до купи.

Григорій окинув оком і, впізнавши майже всіх, звернувся до них:

– Досить гуляти, хлопці! Беріть свої речі й ходімо у вагон. Я Васі розказав, як удома ваші жінки бідують, від роботи ледь живі, малі діти й ті на полі працюють. А ви тут пиячити надумали? Удома всякий згодиться, хоч словом жінок утішите, за дітьми наглянете, а ви їх напризволяще кинути захотіли, про себе тільки думаєте!

Григорій говорив голосно, хоч і не дуже розрізняв у напівтемному вокзалі обличчя, але точно бачив опущені голови. Сам був задоволений, що зачепили його слова душі цих нещасних, яких війна зовсім не пожаліла.

– З дому нікого не виженуть, бо чекають. А роботи всім вистачить – як у дворі, так і на городі. Піднімайте і того п’яного, який більше всіх нагорювався з пляшкою! Це хто тут такий?

– Та то ж Іван Левенець, він безногий. Катається уже півроку по вокзалу, харчується в солдатів, які на станції виходять. Усі каліку жаліють – той на горілку дасть, той їжею поділиться. А додому без ніг боїться їхати, – пояснив Василь.

– Про те, що жінка твоя від тифу померла, знаєш? – спитав Григорій, нагнувшись до Івана. – А дочка з матір’ю самі зосталися, і про це знаєш? – уже підвищував голос. – Теж мені кавалер ордена Слави! – придивлявся до його нагород. – Сам за всіх вирішив?! – уже кричав, розсердившись. – Ти спочатку додому приїдь. І не дивися на мене так, я теж не здоровий, було б видно, то я б тобі свої поранення показав. І осколки залишилися, і вся спина попечена, бо одежа горіла, але не в тому річ. На війні і сміливості, і мужності вистачало, а додому доїхали, то куди все й поділося. Так виходить? Хапуг вони шукають! Умовляти більше часу не маю, тому даю вам команду – всі у вагон! А ти, Василю, хлопців наших туди пропускай і жодного мені назад не випусти, бо все одно нікого тут не залишу, поїзд спиню і ждатиму, поки наші герої зберуться. Хлопці, грузися! – Григорій, подавши таку команду, пішов до начальника поїзда домовлятися.

До вагона всі березівці заходили мовчки, а побачивши земляків, які з радістю подавали їм руки, швидко мостилися поряд і соромилися навіть зізнатися, що не хотіли повертатися додому. Згодом уже стукали колеса, підсвистував осінній вітер, а поїзд усе скорочував відстань до кінцевої станції – Низівки. Березівські бійці сиділи своєю компанією і далі згадували бої та походи. Солдати-каліки, які збиралися кочувати навколо рідного села чи взагалі продати своє життя за документи якомусь хапузі, про це більше й словом не обмовилися – соромно їм було. Не хотілося, щоб про те знали і в селі, тому домовилися берегти їхню таємницю. Тепер усі раділи, що війна закінчилася і вони разом з усіма повертаються на рідну землю.

Вийшовши серед ночі на станції Низівка, всі, хто тільки міг іти, пішли пішки, а інших залишили під командуванням Василя, який тепер по-військовому виконував усі накази. Вийшовши з хутора, взяли курс на рідне село. Тут хлопці припали цілувати землю, перш ніж ступати по ній чобітьми, бо тепер вони знали її ціну – мільйони життів. Тільки й досі не могли зрозуміти: чому їхня земля стала тим кривавим пограниччям, де билися Гітлер зі Сталіним?

Рідне село зустрічало своєю тишею. Все небо ще було густо засіяне зірками, лише на сході понад самою землею починав займатися ранок. На заході, мов намальований, висів старий тонкий місяць, який, може, й останній день добував свого строку, уступаючи місце молодому. Час від часу перекрикували один одного півні, інколи перегавкувалися собаки. Село ще спало. Затамувавши подих, фронтовики спинилися на декілька хвилин, бо не могли повірити, що вони нарешті добралися. Щеміло серце під гімнастеркою, болючий спазм щосили тиснув горло, гірка сльоза застилала очі, заважаючи саме зараз бачити німе кіно – кадри війни: болота, на яких солдати знайшли свій порятунок, вузенькі окопи і свист куль над головами, крики «Ура!!!», під які не страшно було впасти убитим, переляканих німкень, яких ґвалтували неподалік від дороги, бажаючи помститися за своїх жінок і дітей. Як тепер у всьому тому розібратися? Але ноги ладні були вже не йти, а бігти, аби скоріше дістатися рідної хати.

– Хлопці, ви з поїзда, чи що? – почувся голос в одному з крайніх дворів.

– Та це ж дід Кирило! Їй-богу, він! – дивувалися на радощах солдати.

– Я, дорогенькі, я – Кирило! – голосно відгукнувся дід, відкриваючи хвіртку.

Зворушливою була зустріч солдат з першим односельчанином, та не простим, а таким, якого всі знали й поважали. Зараз він обнімав уцілілих бійців та витирав сльози, поки не було видно обличчя в слабких сутінках.

– Чому не спите, ходите в темряві по двору?

– Який сон у моєму віці, засну звечора, а потім чого тільки не передумаю до світанку, уже й на війні був, і вас не раз зустрічав, а ви все не йдете, хоча й про закінчення японської об’явили. Сьогодні теж лежав, коли це у вікно неначе хтось постукав. Я одразу вскочив у штани – і бігом на вулицю, прислухався, чую: говорять на дорозі. – Дід Кирило обіймав їх, мов рідних синів.

– То хто ж стукав? – думали, що дід жартує.

– Може, домовик, а може, якась інша сила, але не людина. Постарієте, то й ви її чутимете, – запевняв неначе жартуючи.

– А мої живі? – питав мало не кожен. – А чи хата не згоріла?

– Моя Галя з німцями не гуляла? – допитувався Антон, побрязкуючи своїми медалями.

– Якщо моя Неля вийшла за агронома, то я й хату спалю, – погрожував Юрко – колись молодий та красивий, а тепер мов старий дядько. – Чого мовчиш, діду?

– До центру я рідко ходжу, вік не той, щоб бігом бігати та новини збирати, – пробурмотів Кирило, бо нікого зі згаданих у живих уже не було. – Хлопці, а мого сина там ніхто не бачив?

– Порадували б, та нема чим, – відповідали майже хором.

– Чого так поспішаєте? Уже вдома. Ще хоч два слова скажіть про японця! – просив фронтовиків. – Бач, як підгадав, коли всі сили на німця поклали. Аби не він, давно вдома були б.

– Усе розкажемо, тільки пізніше, – запевнив Григорій. – Треба підводу взяти та на станцію поїхати. Одні самі прийшли, а інші чекають – каліки. Усіх по домівках розвезти потрібно. То допоможете? – просив діда Кирила.

– Хоч зараз, бігом у бригаду, запряжу й одразу в дорогу, – зрадів, що й він у пригоді став.

– Поїдемо удвох, бо там така компанія, до якої особливий підхід треба, – пояснив Грицько.

– Чи не робота! Йди додому, сам справлюсь. Чи ти старому солдату не довіряєш? – аж розсердився.

– Таке придумали! Довіряю на всі сто, але я тих калік збирав, сам і додому доставити хочу, так надійніше буде. Та й на одну підводу всі не помістяться.

– Тоді давай.

Попрощавшись зі своїми товаришами, Григорій із дідом Кирилом поспішили в бригаду. І години через дві, коли сонце вже вибралося із рожево-малинової зорі, розвозили воїнів-калік по їхніх рідних домівках. Першою зустріли тітку Горпину – матір Івана безногого, яка йшла по воду.

– Не переходь дорогу з порожнім відром, бійців із фронту везу!.. – крикнув здалеку дід Кирило, а доїхавши, спинив коня. – Вибирай сама, віддам, який сподобається! Або по росту, або по нагородах – усі воїни доблесні, не посоромили наш край! – вигукнув голосно, намагаючись надати зустрічі не дуже плачевного вигляду.

– Чи ти тільки-но прокинувся? Мелеш бозна-що. Навіщо мені чужі солдати й чужі нагороди? Аби ти мого Ванька привіз, його б забрала. – Горпина уважно придивлялася до тих, хто сидів на возі. – Та це ж Василь Костюченко! Бач, і вгадала. Ноги в тебе немає і півруки відхватило, – хитала перед ним головою. – Бідний ти мій! Як же важко тобі довелося! Не нагинай, синку, голову, тримай її високо, усі груди он в орденах. Нехай усі бачать, що герой повертається! Кажеш, кому такий треба? – мацала руками його нагороди. Дурні твої слова. З милицями ходити будеш, а все ж хазяїн у домі! То ви, хлопці, Ванька мого не бачили? – так і не помітила каліку посеред воза, який весь час відвертався від неї.

– Хлопці з госпіталю казали, що йому там ноги відрізали, геть розтрощені були, – насмілився сказати Василь, щоб якось підготувати матір до зустрічі із сином.

– Ой лишенько, мій Ванюшечка, мій страждалець такий! Та як же мені його додому забрати? Він же і не доїде тепер сам! І де ж мені його шукати? А в кого ж питати? – заголосила одразу. – А там сирітка його – Оксанка, все бідолаха на дорогу бігає, щодня батька виглядає.

– Не причитай, Горпино, серце й так на шматки рветься. Привезли ми твого Івана. Він теж у медалях та орденах, ніг тільки, дійсно, не має, – мов не своїм голосом промовив Кирило. – Такого забереш?

– А хто ж його забере, як не ми з Оксанкою? Ще й раді будемо! То де ж він? Чи ви жартуєте? – Горпина заглядала кожному в обличчя, кружляючи довкола обох підвод. Коли нарешті побачила каліку посеред воза, схопила його за рукав.

– Ваню, не відвертайся, серцем відчуваю – це ти! Ходімо, синку, додому, донечка зрадіє. На хлопців-сусідів похоронки прийшли, а ти вже сам добрався! Живий! Візок тобі зробимо, проживемо якось.

Не витримав Іван материних сліз і кинувся до неї, плачучи. Хлопці тримали його, аби тільки не впав з воза, бо, забувши про все, Горпина вчепилася в його шию обома руками. Григорій з Кирилом поставили його на землю, і той на прив’язаному до ніг маленькому візку, уміло відштовхуючись обома палицями, поїхав до рідної хати слідом за матір’ю.

– Хлопці, не залишайте Івана на самоті, провідуйте його, нехай звикне до нового життя, – просив дід Кирило, поганяючи коней далі.

Коли сонце вже піднімалося, з усіх фронтовиків на возі залишилися тільки Григорій та Василь.

– Ану, Василю, мовчи, зараз ми твою Тетяну на вірність перевіримо. Он вона у дворі щось робить, – промовив Кирило, знаючи, як ця жінка чекала на свого чоловіка. – Ти свого Василя не бачила часом? – голосно звернувся до неї.

– А що, прийшов хіба? Удома немає, то, може, до родичів зайшов. А я вже і піч закрила заслінкою, на поле зібралася. То куди мені бігти? Де ж він може бути? – крутила головою на всі боки.

– Кажуть, до Гальки Приходьчихи попрямував! І що йому там треба? – провадив своє, а сам усе на Василя поглядав.

– Господи! За що ж мені таке? Невже то правда? Він же в мене не гулящий, ніхто в селі про це не скаже, – затремтів Тетянин голос.

– То раніше не ходив, а тепер півсела вдів. Що їм робити? Може, Галька супом гарячим заманила чи ще чимось.

– Та чи я хазяйка погана? Чи варити не вмію? А Васю свого я завжди любила, нікого за ним не бачила, він мені й зараз найкращий! – Вона аж руки на грудях склала, аби він повірив. – А ви чого тут їздите? Час на поле, а ви в протилежний бік зібралися? – питала, а сама все поглядала через городи на хату тієї Гальки.

– Кирило сьогодні давно на роботі – коли ти ще спала, я вже коня запрягав, а коли піч розтопила, воїнів по домівках розвозити став, тих, що з госпіталю повернулися. Зрозуміла? А вони – один без ноги, другий без руки – он що війна наробила. Ванько Левенець без обох ніг повернувся, мати бідна й такому радіє та Богу дякує, що живий зостався, – доповідав серйозно, як на зборах перед великою громадою.

– Як не дякувати, коли слова й того нікому сказати. Тільки робота. Як далі жити? Краще б і мій такий прийшов, то й сидів би в хаті. Тепер що оце робити? – Вона все поглядала на хату через городи, на яку вказував хитрий дід Кирило.

– Вибач, Тетяно, пожартував я, – нарешті зізнався. – Забирай свого Васю, привіз я твого воїна, він теж після госпіталю. Танцювати не буде, але пригорнути тебе увечері, мабуть, вийде в нього.

Тетяна вмить кинулася до свого чоловіка, обіймала його, цілувала та тягла з воза, забувши навіть, що той каліка.

– Допоможи, Грицьку, воїну з воза злізти, а далі ми їм уже не потрібні, Тетяна сама з усім упорається. – Дід жартував і далі. – То що, береш такого танцюриста чи мені до Гальки його везти? – Дід Кирило, здається, сам насолоджувався своїми жартами. Сьогодні він був щасливий від того, що всіх солдатів достойно зустріли вдома.

– Спасибі вам велике, хоч і налякали мене дуже, – дякувала весела Тетяна, ведучи до хати свого рідного Василя.

– Та не спіши, а то завалиш його просто у дворі, нетерпелива яка. Чоловікові ж роздивитися треба, чи ти краща за тих німкень або польок, а може, гірша, – далі давав волю своїм словам.

Тим часом Василь з Тетяною, обнявшись, стояли біля хати. Вони посміхалися і махали руками Григорію та дідові Кирилу.

– Ну що, Грицю, командир ти наш! Кажи, чи справився я з поставленим завданням? Непросте діло зробили… Ой, яке непросте! – говорив, їдучи далі. – А он і дід Сава у дворі. Хіба він що проґавить? Топчеться, як півень по подвір’ю. Каже: на вулицю виходжу рано, бо в хаті тісно та й дівчатам одягтися треба. Розвів бабське царство! На одного Вовчика тільки й надія! – все так же голосно вів бесіду дід Кирило, їдучи позаду порожньою підводою.

– І куди це ти так рано зібрався? – кричав йому дід Сава від своєї хвіртки, не дивлячись на першого погонича, бо у військовій формі вже дехто з хлопців по селу ходив.

– Куди, куди… Сина тобі привіз. Могорич винось, тільки зразу, бо знаю я тебе.

Дід Сава кинувся до воза, мацав руками навіть розстелену на возі солому, а потім підвів очі на Кирила, який спокійно сидів і тримав у руках віжки.

– Чи в тебе, старий дурню, розум зовсім висох? Я тобі дам! – погрожував пальцем.

– А що ти подумав, ану, скажи по правді? – посміхався Кирило.

– Не скажу, бо погане. І придумав, чим лякати! Сучий син, а не товариш!

– Сказав, що привіз тобі його, а ти тут мене обзиваєш. Он він на возі сидить, відпочиває під твоєю хатою, – показав батогом на передню підводу.

Ще не встиг він договорити, як Григорій скочив із воза і повернувся до батька, а той лише встиг хапонути легенями повітря та випустити свою палицю. З їхньої маленької хати, мов із рукавички, почали вибігати і дочка, і онучки, і Людмила з Вовчиком, і, звичайно ж, баба Проня. Цілували не тільки Григорія, а й Кирилові дісталося.

– Не проспав, значить, хлопців наших! Ну, молодець! Таке діло зробив! А за Гришку могорич приходь пити чи їсти, як сам захочеш. – Дід Сава тепер плескав по плечу товариша. – За все інше вибач, – посміхався крізь сльози.

– І ти на мене зла не тримай. Так язик сьогодні розгулявся, що я й спинити його не міг. – Дід Кирило просто був щасливий.

– Молодець, все правильно зробив. Чи ще хтось би так придумав? – дивувався Сава.

Через декілька хвилин у його дворі вже стояв гамір – збігалися сусіди, а Кирило, прив’язавши другого коня до своєї підводи, взяв курс на бригаду, бо коней там чекали, щоб возити з поля картоплю, якої в землі залишилося ще багато. Світило сонце, вітер ганяв по небу осінні хмари, біліли від заморозку невеликі луки біля річки. Кирило час від часу підганяв коня, а сам то посміхався, то хмурнів, пригадуючи вранішні події. «День усе-таки неабиякий! Може, і ніколи такого не було! Навоювалися, тепер допоможи їм Боже вдома знайти радість та звикнути до нового життя», – думав, пригадуючи тих калік, яких на оцих двох підводах порозвозив до рідних осель.

Фронтовики й далі поверталися групами, раділи своїй землі, цілували її, часом не до кінця вірячи в те, що це не сон, що страшна війна, яка випала на їхню долю, вже позаду.

* * *

Змінювалося село. Тепер чоловіків було видно скрізь: у бригаді, на полі, на вулицях, у дворах, біля колодязя. Раніше все це було дуже звичним, непомітним, а зараз – мало зовсім інший вигляд. Працюючи на городі чи у дворі, Мар’яна іноді ловила себе на думці, що вона придивляється до тих жінок, які тепер жили з чоловіками. Вони стали не так розмовляти, часто усміхалися, почали сторонитися вдовиних розмов. Мар’яна зрозуміла, що це була та заздрість, яку неможливо відігнати ні своїм розумом, ні хрестом. Знала, що все колись минеться, загоїться, як глибока рана. Але коли?

Працюючи по господарству в Анютиному дворі, бачила, як швидко йде робота в сусідки Ліди. Ще зовсім небагато часу минуло після повернення її Микити, а вже і в хліву почищено, і солом’яна стріха відремонтована, від поваленого паркана самі згадки лишилися, а нарубані дрова сохнули на осінньому сонці. Із городу Ліда більше не носила на своїй спині мішки з картоплею та буряком. Думалося різне і про свої роки, яких було ще не так багато, і про молоду душу, яка не знає, як жити без ласки, про дітей, яких не просто без батька виростити. Добре, що ще з цієї хати не виганяють. Але які не є хороші родичі, а догоджати все одно доводиться і плакати потихеньку серед ночі в подушку, щоб і сльози нікому не дошкуляли. Про що думати, що планувати, про що мріяти? Не було відповіді на ці питання ні в голові, ні в серці. Вона ще зовсім була не готова до такого нового життя.

– Мар’яно, чого ти така насуплена? Раніше я тебе такою ніколи не бачив! – якось спитав у неї Микита через паркан. – Коли роботи багато, то давай і я інколи допоможу, можу навіть зараз. Готуй пару мішків, і я перенесу вам картоплю з городу, а то дощ піде і все накопане змокне.

– Спасибі тобі велике. Бачиш, як війна розпорядилася – ні Федора в мене, ні товаришів його: Грицька та Петра, ні братів моїх: Мирона та Єгора, які обіцяли допомагати, коли хтось із війни не повернеться. Але й гадки не було, що жоден не прийде. На Тимофія вся надія, а його й досі немає. Часом відчай нападає, а коли на своїх хлопців погляну, трохи відпустить, бо підростають мої помічники. Та і врожай радує, у людей все повимокало, а в мене город високий, то все вродило. Не повіриш – картоплю вічками садили, тепер копати ще довго доведеться.

– Та я бачу, як Павло після школи все щось робить, ще й меншого підганяє. Роботящі хлопці ростуть. А скільки років помічнику твоєму? – Микита придивлявся, як той, почистивши в хліву, носив солому, щоб підстелити корові.

– Тринадцять тільки, а він усю чоловічу роботу давно робить. Інколи пожаліти його хочу, то він ще й сердиться.

– Тільки й хвалять Павла, а я, значить, поганий, – обурився Василько, вичищаючи лопату та свої чоботи після городу, де допізна копав картоплю.

– Тебе ж у дворі не було, то про тебе й не говорили, – виправдовувався Микита, посміхаючись. – На свої роки ти взагалі завзятий. А в школі як справи? Оцінки хороші отримуєш? Бо багатьох знаю, які на язик грамотні, а ні до роботи, ні до навчання не гожі, – брав Микита мішки та збирався на город. – То притих чому? – посміхнувся, придивляючись до Василька.

– Там нецікаво. Вони тільки букви вчать та писати починають, а ми все те давно знаємо. При німцях на печі за дві зими все вивчили.

Скривився та поглянув на сусіда, мовляв: а що, спитав? І поки той міркував, про що далі говорити, вирішив про війну щось новеньке взнати.

– А ви на якому фронті воювали? У яких військах? – отакої йому, ще й застиг на місці не моргаючи.

– Ти диви, солдат який! Чуєш, Мар’яно, які питання Василько ставить? А я думав – дитина.

– Та вони в мене напам’ять усі листи з фронту знали, які тільки до рук потрапляли.

– Невже? Не може такого бути! Коли зараз не розкажеш, не повірю.

Васько посміхнувся, розправив груди і з задоволенням почав про Корсунь-Шевченківську операцію – що з листів запам’ятав, а що від діда Сави чув. Відповідь була достойною. Навіть бувалий солдат задумався.

– Так, так… У школі за таку відповідь зазвичай п’ятірку поставлять. Але це більше на повідомлення по радіо схоже, насправді не так воно було. Зовсім не так. Ось буде неділя, тоді я виберу час і все тобі розкажу. А зараз ходімо зі мною, будеш картоплю в мішки накидати, а я переноситиму.

– Тоді і я з вами хочу, – поспішав і Павло за ним.

Мар’яна тільки глянула їм услід і подумала: як же їм батька не вистачає… За чужим і то біжать, а якби свій прийшов… Вона вже часто бачила Федора і на городі, і у дворі, інколи навіть поряд – на твердому і тісному полику. Струсоне все тіло невидима сила, а потім розіллє у грудях щось солодко-пекуче. Розуміла, що ввижається, а сама майже щодня шукала його очима біля цієї хати. І так їй ставало добре, ніби й не сама, ніби й він десь поряд ходить.

У цю мить дивилася на своїх синів та раділа, але не встигла та коротка радість ще й душу зігріти, як за нею примчали неприємності. Ще тільки перший мішок приніс Микита, як вискочила його дружина зі своєї хати:

– Чого це ти на Мар’яниному городі пораєшся? Чи в тебе вдома роботи мало? Чи свої діти гірші? – здається, у неї вже накипіло.

Не даючи сказати слова ні Микиті, ні Мар’яні, продовжувала кричати далі все голосніше:

– Заходь у хату, кому сказала! Я вечерю йому варю, а він у цей час на сусідок задивляється! Їх тут таких багато, то тепер із дому тікати будеш, чи що?

Як не намагався Микита вставити хоч слово, але не встигав за нею.

– А ти чого стала? – розвернулася в Мар’янин бік. – Робила раніше сама всю роботу, то й далі роби чи нежонатого шукай, а Микиту мого не чіпай, я чотири роки його виглядала і не винна, що ваші не поприходили, – із крику перейшла на голосіння, а потім, мов мала дитина, жалібно скрививши рота, почала плакати.

– Кидай все і йди додому, ревнує вона тебе, – зробила такий висновок Мар’яна. – Може, правильно й робить. Нас дійсно багато, усім не допоможеш. Йди, заспокой Ліду, а ми й самі перенесемо, до морозів ще далеко, спішити нікуди, – говорила Мар’яна, збираючись з мішками на город сама.

– Чи ти дурна, Лідо, чи сказилася! Я ж просто по-сусідськи хотів. Роботи багато в них, от і думав…

– Звідки мені знати, що ти там думав? У нас теж не менше, але ти їхню роботу бачиш, а свою – ні, з іншими розмовляєш, а зі мною і говорити тобі нема коли. А я тебе щодня і щоночі виглядала! Бога молила!

– Досить тобі, завела, – обурився Микита, та все ж, обійнявши її, повів до хати.

А Мар’яна з Васильком та Павлом носили картоплю: хто – мішком, хто – відром, аж до самої темряви, бо підганяли осінні дощові хмари.

Наступного вечора пішли працювати на свій город, який навпроти діда Сави. Побачивши їх, дід вивів на допомогу майже всю свою сім’ю. Спішила до них і Горпина Петрівна. Такою компанією добре справилися, не все прибрали, але більшу частину точно. Коли почало смеркатися, підоспів і Григорій, якраз з поїзда додому йшов. Він переніс усю викопану картоплю на своїх плечах.

– Ну що, Мар’яно, гуртом добре й батька бити! Сьогодні це про нас, – радів дід Сава, потираючи руки. – А завтра заходь дорогу Грицьку моєму і всій його сім’ї гладити, чаю поп’ємо, може, і до чаю мої дівчата щось придумають.

– А що, вже додому поїдуть? – вмить пропав її настрій.

– Григорій і відпочити не встиг, – продовжував дід. – Правда, відпочивати він ще не починав, бо тільки з фронту – і одразу за роботу взявся. Спішить. У комуналці кімната порожня стоїть поряд з їхньою, то він зайняти хоче. Сім’я, яка там жила, вся загинула, та й по роботі, може, якісь зміни будуть, – здається, збирався щось по секрету розповісти, але хотів, щоб Гриць не почув. – Думав, не говорити, та не стримаюсь, – підійшов ще ближче. – Направляють його у військове училище на навчання, може, й на цілий рік, – повідомляв майже шепотом. – З фронту таку рекомендацію привіз, тепер документи подав. Коли вивчиться та ще вище звання отримає, тоді військовим в армії служитиме. Ось такі в нас новини, – по його очах було не розпізнати, радий він чи ні.

– Хороші новини, а самі щось сумні дуже і баба Проня не посміхається. – Вона ще раніше помітила.

– Тут таке діло… – м’явся дід, не наважуючись сказати далі. – На фронті наш Гриць у партію вступив. – Сам, закусивши нижню губу, чого ніколи не робив, навіть відвернувся.

– Та підожди ти, біжиш поперед батька в пекло, – баба Проня нічого не чула, але їй не складно було здогадатися, про що дід говорить. Умить вона опинилася поряд і схопила його за рукав. – Може, то він просто так сказав, пожартував, чи що. – Видно було, що вона розсердилася. – Хоча, що то за жарти такі? І для чого йому та партія здалася? – швидко водила розгубленими очима туди-сюди. – Але без того квитка військовим стати не можна, так Людмила сказала, – продовжувала, не звертаючи уваги на дідове бурчання. – На фронті був – це одне, а офіцером в армію не візьмуть.

– Отож воно і є. Людмила тепер командує в нас. – З дідових очей аж блискавки вилітали. – Що вона сказала, те й буде. А мені все це не до душі. У нашому роду завжди чоловіки командували, а жінка слухалася. Ця демократія, яка уже в сім’ю пробралася, до хорошого не доведе, – стукав дід палицею, бо тепер йому зовсім не до жартів було.

– Дарма ви таке про Григорія кажете. – Мар’яна відчувала: вона мусить усіх заспокоїти. – Усю війну пройшов, досвід великий має. Кому ж тоді молодих навчати, як не йому? От приїде через декілька років генералом, що тоді казатимете?

– Не знаю, нічого не знаю, – мотав він головою. – Як воно краще буде – сам заплутався. Платитимуть там більше, ніж у депо, і то треба, бо сім’я тепер велика. Та й він не такий, як раніше, у нього вже свої погляди на життя. Одне можу сказати – домоглася свого радянська влада: хазяйського сина і того на свій бік зламала. – Здавалося, аж сльози у його очах з’явилися. – От чортові ж діти! – тернув своєю широкою долонею по обличчю.

– Пішов би з вилами в бригаду, теж було б не так, – хоч і погоджувалася з ним, все ж хотілося збити його поганий настрій. – Що ми можемо порадити? Мабуть, йому видніше. А без партії зараз не пробитися, у нас і то на керівних посадах члени партії сидять. – Сказане не було новиною, про це в ланці вже всі говорили.

– То що, Мар’яно, ти за мене чи проти? – якраз підійшов Григорій. – Раз так говорили, що аж розчервонілися, то, значить, тільки про мене. Угадав, зізнавайся?

– Звичайно, за, але й проти нікого немає, – підняла на нього свої очі. Навіть хотіла додати: і що ми тепер, забиті сільські люди, можемо тобі порадити? – Думай сам і пробивай собі дорогу. А там мої хлопці підростуть, може, за них слово замовиш, то й вони десь прилаштуються.

– Оце інша розмова! А в партію хлопців пустиш? – На обличчі Григорія, здавалося, й очі посміхаються.

– Мабуть, пущу, по-нашому вже не буде, і старе життя не повернеться, а з партквитком, гляди, не пропадуть. Ще жоден партієць із лопатою на поле не вийшов!

– Чи ви подуріли зі своєю партією, чи то від війни так? Дем’ян – партієць, скільки лиха людям наробив і колись під час колективізації, і під час війни також. Правда, кажуть, ще перед війною він свій партквиток закопав на всякий випадок. Раз не спалив, значить, збирався відкопати. То що ж то за партія така, коли такі, як Дем’ян, там були? Тьху на вас! – плюнувши спересердя, дід пішов до своєї хати, а баба Проня нахилила голову та поспішила слідом.

– Не всі ж такі в партії, ти б йому розказав, Григорію, – радила Мар’яна.

– Говорив про своїх командирів, про те, як на війні було, а він то про ваших голів сільради та колгоспу мені, то про агронома та директора школи, про генерала, який молоду дівчину на фронті зґвалтував. – Григорій дивився вслід батькові й продовжував далі. – Воно, дійсно, там всякого вистачало, але мені щастило на хороших людей: сміливих, відважних і справжніх друзів. Ми воювали за святе діло. Зараз якось усе не так та й порядки старі почали повертатися. Але все одно хочеться в люди вибитися. Думаєш, не вийде?

– Звідки знати? Дай-то Боже. – Вона лише знизала плечима.

Наступного вечора зібралися всі у старенькій і тісній Савиній хаті. Картопля та солоні огірки – ото і все, що було на столі. Говорили про пироги, які баба Проня напекла б на дорогу, про борщ з м’ясом, за яким скучили, але ні про навчання, ні про партію вже ніхто не згадував. Григорій на руках тримав свого Вовчика, який, припавши до батькового плеча, солодко сопів. Маринка із сестричкою побігли на вулицю прощатися з березівськими друзями, а Любочка з Ваньком частенько забігали до хати, щоб щось дали їм зі столу, бо ніколи вволю не наїдалися.

Усі посміхалися, лише Антоніна сиділа почорніла від своїх думок, і здавалося, що вона нічого не чує, навіть не розуміє.

– Тоню, досить тобі. Прийде скоро твій Тимофій, нікуди не дінеться. Затримали його десь, він же розвідник, а не якась тобі піхота, – втішав її Григорій. – Не інакше, як спецзавдання дали чи сам напросився за велику нагороду. Там уже, мабуть, усі груди в орденах.

– І правда, чого розкисати? Прийде скоро, – запевнила і Мар’яна. Вона знала, як важко чекати, хапаючись щоразу за надію, як за тоненьку ниточку, – то вона є, то знову рветься, але розкисати і їй не радила. – Мані теж нелегко, а вона мовчить собі, неначе й проблем у неї немає. А їх повна душечка. Не чотири роки, а ще змолоду Миколу свого жде, бо кохає.

– Досить, така, мабуть, моя доля, – Маня не любила, коли про неї говорять. Сьогодні вони вперше бачили сльози в її очах. – У мого Миколи теж життя не краще за моє, а те, що любить мене одну, серцем і досі відчуваю. Чекаю щодня, а чи побачу… – Після того вона знову почала дивитися у вікно на дорогу.

– А чому ти, Мар’яно, нічого про Уляну та Дуню не розказуєш? – спитала Горпина. – Я до них так звикла, тепер здається, що вже дуже давно не бачила. Скучила за ними.

– Я й сама скучила. Ми з Павлом листа відправили на Савенки, думаю, що скоро відповідь отримаю. – Мар’яна враз пригадала пережиту разом німецьку окупацію.

– А яких років, скажи! – хитала головою Горпина Петрівна. – Невже ми її колись зможемо забути? Ось ти, Григорію, зможеш роки війни забути?

– Ніколи! Для мене той час ще не спинився. Як тільки засинаю, одразу починаю воювати: стріляю, команди даю, на очах бійці падають. Жодної ночі спокійної ще не було.

– Що правда, то правда, – підтвердила Людмила. – Спочатку і я схоплювалась, і батьки, зараз уже всі звикли. Заспокоїться і він, усе минеться.

– Це як кому, після Першої світової вже багато років минуло, а старий Кіндрат і зараз щоночі воює. Мабуть, так війна засіла в голові, що й досі звільнитися від неї ніяк не може, – міркувала Горпина, змовчавши, як часто й сама схоплювалася в холодному поту, вискакуючи з партизанами зі справжнього оточення.

Говорили та допивали чай, слухаючи водночас, як на вулиці співають їхні діти.

– Ой я маю чорні брови, маю карі очі! – підспівувала їм і баба Проня. – Усі мої пісні попереписувала, – хвалила свою онучку Маринку. – Схожа більше на діда, а голос точнісінько як у мене, – сама солодко посміхалася. – У Іринки ні слуху, ні голосу, а в тої все є. – Нехай би тут ходили до школи, а я б їсти їм варила, – вона так звикла, що не уявляла, як без них житиме.

– Ні, так не буде. – Людмила любила рубонути з плеча. – Село є село. Яке навчання, коли всі в один клас ходять? Одному тринадцять, а другому вісім, і всі з букв починають, – сама аж дивувалася, що вони того не розуміють.

– Хто хоче, той навчиться, – не хотілося Мар’яні з нею погоджуватися. – І до війни у нас школа хороша була, таких учителів ще в місті пошукати треба. Випускники до академій вчитися вступали, – сільські жінки й правда пишалися своєю школою. – І у війну діти ходили, треба було й мені своїх віддати. Німецьку за цей час вивчили б, бо щодня починалися уроки з німецької мови.

– Придумала таке! – не стрималася Горпина. – Нащо їм та німецька, вона за роки війни так впеклася, що тепер навіть слова німецького чути не хочу. – Сама аж руками замахала. – А щодо дітей, то Людмила права. Діти повинні бути з батьками, як вони виховають, так воно й буде. Бабуся та дідусь усе одно розбалують. Правда, яке я маю право щось про дітей казати, – скільки років минуло, а в неї й зараз затремтів голос. – Не пощастило мені їх виростити, і все через той проклятий голод, – одразу замовкла.

– Треба йти додому, діти вже всі пісні переспівали, один Ванько мій заспівує вкотре: «Ой, дівчино, шумить гай, кого любиш – забувай». Чи й не кавалер! Тільки ніхто допомагати вже не хоче, – посміхнулася Мар’яна, і собі прислухаючись до голосів з вулиці. – За тебе, Григорію, буду Богу молитися, аби тільки все вийшло. А ти, Людмило, шануй чоловіка, він голова сім’ї і заслуговує на те.

Людмила трохи скривилася, але змовчала. Вона страшенно не любила чужих порад. Завжди вважаючи себе містянкою, простим селянкам просто вибачала. Їхня щирість здавалася їй надокучливою. «У місті все інше: і розмови, і поняття. А ці, вдома сидячи, думають, що вони багато знають», – так думала про сусідок та родичок. Завжди уникала довгих з ними розмов, навіть коли це стосувалося дітей. Тож могла вийти і просто накричати на своїх, що й зробила цього вечора. Хоч і було надворі вже прохолодно, і діти вже добре замерзли, все ж не хотіли розходитися.

– Досить вам, влітку співатимете. Приїдуть знову Маринка та Іринка, привезуть своїх білоруських пісень – ото вечорниці у вас будуть! – хоч це й діти, але Мар’яні хотілося зробити їхнє прощання більш приємним. – Учіться прощатися, щось побажати, – підказувала їм. – А по холоду і застудитися недовго, – навіть намагалася виправдати Людмилу.

Йдучи до свого провулку, чомусь пригадала свою коротку молодість – рік вечорниць, рік пісень і танців, коли так легко дихалося, а вночі приходили солодкі сни. «Мабуть, тоді й була щасливою, – навіть проказала тихо. – Щасливою, – дивне якесь слово. – Щасливою», – все ж так хочеться його повторювати, ладна була безліч разів сказати як заклинання, аби хоч один раз відчути справжнє щастя…

6

Частішали приморозки. У небі пролітали журавлі, яких тут буслами називали. До них ставилися як до своїх рідних, мабуть тому, що ці птахи завжди тулилися до людей. Пролітали і дикі качки та інші птахи. Прощаючись до наступної весни, вони кричали в лункому небі. Опустіли поля й городи. На зміну зелені й квітам навкруг сільських садиб виросли копиці із сіном та соломою, обставлені почорнілим соняшничинням. Природа востаннє нагадувала про літо теплими днями. Сонце ще інколи намагалося зігріти землю, а вітер підхоплював довге павутиння і рвав його на шматки, доводячи, що бабине літо довгим не буває.

Наближалася Покрова. Колись у їхньому селі на Покрову було велике свято – день козаків. Старі люди й зараз пам’ятали, як на церковному подвір’і ніде було й стати, а в церкві місце займали дуже рано, бо потім не зайти до неї. Після служби вінчалися декілька пар одразу, хто до цього часу вже висватав собі наречену. А після обіду і до самої темряви все село співало. Горпина до цього ще додавала розповіді своєї бабусі, яка бачила і змагання козаків, і катання на човнах.

Не той час зараз, але Мар’яна з Анютою теж готувалися. Повісили в хаті випрані рушники, змазали долівку свіжою глиною, спекли одну хлібину. А взявши Любочку та Ванька за руки, поспішили й собі до церкви. Не дійшовши до великої площі, ще здалеку помітили двох молодих людей.

– Та це ж Костя з Надею із траси йдуть! – тільки Мар’яна проказала, як діти одразу побігли за гостинцями.

Через якусь хвилину-другу Костя вже наближався до них. Обнімав немов рідних. Підійшла і Надя.

– Ми так за вами скучили, спішимо як додому. – Хоча й була осінь, але ця молода жінка пахла весною. – Як там синок мій? – не терпілося їй взнати про головне. – Чи здорові вони з мамою Олею? Роботи було багато, а ми приїхати не змогли, – вона виправдовувалася, бо знала, що за Мишком дивитися нема кому.

– Нічого. Інколи Любочка з Ваньком няньчили, інколи й сусідки виручали, часто й Горпина Петрівна до себе брала, – доповідала Мар’яна. – А що Мишкові: чим більше няньок, тим йому веселіше. Росте собі потихеньку, Ванька наздогнати збирається та всім розказує, що в нього дві мами: одна Оля, а друга Надя, – раділа і вона з того приводу.

– А ви до церкви йдете? – Костя намагався відвести Мар’яну в бік.

– Ти щось хочеш сказати по секрету? – жартуючи, спитала вона.

– Так, є тут одна дуже важлива справа, але без вашої допомоги я її зробити не зможу. – Відчувалося, що він нервує.

Йому хотілося, щоб у найважливіший день у його житті поряд були найрідніші люди. І нічого, що такими вони були не по крові, а по щирості своїй та по теплоті душевній, якої в них було багато.

– Ми з Надею вирішили одружитися і зробити це хочемо в нашому селі. – Сам пильно придивлявся до Мар’яни. А коли побачив, що в її очах спалахнули радісні вогники, полегшено зітхнув. – Не про весілля пишне йдеться, а про те, щоб нас просто розписали, щоб поряд були ті, хто поздоровить і порадіє, як це зробили б мати та сестра.

Про них він багато думав, а вголос сказав уперше. Потім знову придивлявся до Мар’яни, неначе саме вона була мірилом людського виправдання чи осуду.

– Яка в тебе душа гарна! – Захоплюючись такими словами, вона стисла його руку. – Не жорстока, не обпалена війною, здається, трохи не чоловіча, але справжня, – з її очей навіть сльози виглядали. – Рідний ти нам, Костю, дуже рідний, навіть не сумнівайся. – Вона сказала саме те, що він так хотів почути. – І матір свою та сестру не соромся згадувати. Засудити людину набагато легше, ніж зрозуміти її, – не звикла лукавити, вона завжди вражала якоюсь своєю близькістю.

Його розгублений погляд вмить змінився, а очі стали теплими. Це Мар’янині слова огорнули його зболілу душу. Відчуття було таке, неначе він щойно отримав виправдання суду по справі своїх рідних.

– Я ніколи не забуду всього, що ви для мене зробили.

Сьогодні він зовсім не збирався про те говорити. Усе сталося само собою, і обличчя враз залили сльози. Ні на фронті, ні до, ні після того він не плакав, взагалі не пригадує, коли сльози востаннє текли з його очей. Хоча… темний ліс, два невеликі горбики недалеко від дороги і зав’язана на гілці дерева материна хустина. Тікаючи з того місця, він довго тер рукавами очі. Тоді сльози не могли зменшити його біль, а зараз вони очищали душу.

– Клянуся, Мар’яно, для тебе завжди зроблю все, що ти попросиш. – Він глибоко зітхнув і витер обличчя.

Вона не вважала його боржником, а себе якоюсь героїнею, тому нічого й не відповіла. Вирішила, що то така мить у нього, коли треба розібратися в собі й багато чого зрозуміти.

– Документи в нас з собою, тепер тільки б у сільській раді домовитися. – Він уже говорив своїм спокійним, але твердим голосом, неначе та мить майнула бозна-куди, прихопивши і його біль та сльози. – Не відмовлять? – Він знову про своє, бо хотілося, щоб вийшло так, як задумав.

– То й ходімо одразу туди, – кивнула вона на будинок сільської ради, – там усе й вирішимо.

Після зустрічі в її дворі вона не бачила Віктора Ігнатовича, зараз також не було ніякого бажання, але Кості відмовити в такій справі не могла.

– Давай поспішати, Ніна, здається, закривати збирається. – І вони майже побігли.

Коли почали розказувати їй про свої наміри, де і взявся Ігнатович. Сказав, що з контори колгоспу з наради повертається. Запросив у кабінет, вислухав і, пообіцявши завтра зранку все зробити за законом, звернувся до Кості:

– Ти йди, солдате, до нареченої та дивися, щоб її ніхто не вкрав, бо вона дівка видна дуже. А ми ще на колгоспні теми поговоримо. – Мар’яна одразу затремтіла, хоча й намагалася тримати себе в руках. – Як живеш? – почула, коли двері за Костею тільки-но зачинилися. – Може, чим допомогти треба? Скоро в ліс по дрова посилати будемо.

– Дрова вкрай потрібні, самі знаєте, – смикала кофтину.

Тільки підняла свої очі, як одразу вони зустрілися поглядами. «Зрадів, тебе побачивши», – неначе хтось сторонній підказував їй.

– Я теж можу поїхати на заготівлю, і не тільки я, охочих багато знайдеться, – мало не забула, про що він питав.

– Ви своє від’їздили, тепер чоловіки нехай трудяться – напиляють і привезуть готових. А поколоти на поліна, думаю, і твої хлопці зможуть. – Він знову своїм поглядом пробирався в її холодну душу. – То як живеш? Питаю вже вдруге, а ти не хочеш відповідати. – Його примружені очі сьогодні її зовсім не лякали.

– Яке там життя, коли по правді: робота та діти. Так і дивлюся, щоб не зовсім голі, не босі були та не голодні. Ото і все моє життя, – розповідала як старому знайомому. – Але не одна я так живу, вдів багато, всі ми зараз однакові, – не хотілося їй виділяти себе з-поміж усіх, які в цей час однаково бідували. – А ви як? Кажуть, дружину сюди перевезли?

– А… значить, усе-таки жалієш за мною. – Він ще більш примружив свої очі і щось роздумував. – Я сам дурень, неправильно себе повів. – Вона відчула, що це щире зізнання, від чого аж жар розлився по всьому тілу. – А якби по-іншому, то в нас з тобою був би лад, Мар’яно? Невже я тобі зовсім не подобався? Скажи хоч раз відверто.

Він був спокійний і лагідний. Чомусь одразу пригадалися його руки, якими він її обіймав, його гаряче дихання і палкий поцілунок. Їй стало зовсім жарко, неначе сиділа вона перед вогнищем, а не в холодному кабінеті.

– Ви ж різний, – нарешті опанувала себе. – Якби завжди такий, то чому б не жити. – Сама відчула, що за хвилину він знову її обійматиме. – Та й для чого нам про те говорити? – намагалася його і себе повернути до реального життя. – У вас законна дружина є, а я Федора чекала. Гуляти чи, як ви казали, піч топити, ніколи б не погодилася. Тому й не зійшлися наші дороги, – вирішила, що все повинно бути по правді. – Я вже давно змирилася. Як є, так і жити треба, хоча інколи дуже важко на душі буває, – знала, що таке одкровення ні до чого, але воно вже вирвалося.

– Вибач мені за все. Я зараз теж як той птах підбитий. Хтось у райком написав, що я з жінкою жити не хочу, до неї приїздили, розпитували, а потім мені на бюро райкому партії догану вліпили. От і привіз її, вона рада, а я не уявляю, як воно далі буде, коли дивитися на неї не хочеться.

Нарешті вона взнала причину такого його лагідного настрою.

– Отак узялися! – не приховувала свого здивування. – Ну що ж, не будуть чоловіки по жінках бігати, вдома сидітимуть, – тепер навіть посміхалася. – Хіба то погано? – а побачивши знайому насупленість, швидко виправила: – Вибачте, я не про вас. Мені вже й самій від жінок дісталося, то це тільки початок удовиної долі. Не можна говорити з чоловіками, не можна про допомогу просити, дивитися в їхній бік навіть не можна. Може, пізніше все це якось налагодиться, а поки що так. Поскучали жінки за чоловіками, ото й казяться.

Тепер він задоволено посміхався, потім мовчки розглядав її, поки спитав:

– Так то не ти писала?

Вона навіть не встигла здивуватися, як на думку спав Тамарин брат з батогом, але вона про нього й словом не обмовилася.

– Чому одразу я? – з її обличчя не сходило здивування. – Хіба ви одній мені насолити встигли? – сказавши, одразу налякалася, бо знала – зараз вона побачить іншого Ігнатовича. – Але я нікому й ніколи не скаржилася, – додала, згадавши за Костю, аби йому не нашкодити.

– А ти чого у свахи записалася до цих молодят? Хто вони тобі: родичі, чи що? – Видно було, що він сердитий, але стримує себе.

– Можна й так сказати. У війну довелося від німців переховувати, а його батьків я ще здавна знала. Тепер, коли нікого в нього немає, він до мене горнеться як до рідної. – Сама не вірила, що він зрозуміє її відповідь. – Чого питаєте? Може, хату голова колгоспу віддати збирається?

– Хату?! – перепитав, ніби недочувши. – Для чого вона йому зараз? Навчається хлопець, живе, мабуть, у гуртожитку, то навіщо йому хата, все одно порожня стоятиме.

– Чому порожня?! І я могла б… – Вона спинилася, не договоривши.

Він усе зрозумів, довго стукав пальцями по столу, поглядав то на неї, то у вікно, поки знову заговорив:

– А батько, кажуть, пішов – і ні слуху, ні духу. Чув я в районі, що по лісах зараз бандитів багато розвелося. Хто від війни ховався, хто з фронту чи полону втік. Додому повертатися бояться, а їсти всім хочеться, тож крадуть та грабують. Зараз проти них озброєні загони посилають, бо зброї трофейної в них багато.

– До чого ви все це кажете? Про кого воно? – Сама наперед знала: зайшов здалеку, тепер і основне скаже.

– Може, і про батька того хлопця здорового. Або сам уже повернувся б, або похоронка прийшла б. Та й не один він у нас такий. Усі вони у районному списку записані. – Тепер знову перед нею сидів той Ігнатович, якого вона ненавиділа.

– Та він же лікар, може, де в госпіталі поранених і досі лікує, – намагалася виправдати.

– Листа надіслав би. Усе одно щось тут не так. – Він знову тарабанив пальцями по столу, кусаючи свої тонкі губи.

– І в чиїй тільки голові могло таке народитися? Невже у вашій? – Вона сміливо глянула на нього, зовсім не злякавшись того злого погляду з-під густих чорних брів.

– У тебе похоронка також сумнівна, і брата не чути, – вирішив і він докинути їй наостанок.

– Ви що сказали? – Вона скочила на ноги і вся затремтіла.

Знову, як і колись, хотілося вдарити його важкою чорнильницею, а потім якомога швидше покинути це приміщення.

– Жодна зустріч наша добром не закінчувалася, сьогоднішня також не виняток! – Вона майже кричала, забувши за Костю і його весілля. – Що ж то за любов така? – грюкнула дверима кабінету, побачивши, як той скипів і собі на ноги схопився.

Було, думала про нього, потім знову ненавиділа, бо він то наближав її до себе, то знову гнав геть. Так і цього разу вийшло – вона вискочила з будинку сільради як ошпарена.

– Що з вами, Мар’яно? – аж налякалася Надя. – Не дозволяють нам?… – Вона затнулася на півслові. Боялася почути якесь заперечення, бо щастя було зовсім близько. Тому стояла мовчки і ладна була заплакати.

– Ні, ні, ваше питання вирішиться, то ми в колгоспних справах посперечалися. Йдіть додому і готуйтеся, а я ще з батюшкою поговорю, може, він і повінчає вас завтра. Церкву ще ж не закривають, хоч і не дозволяють ні дзвонити, ні в нормальні години правити. Коли таке було? До сьомої ранку вже обідня закінчується. Звичайно, ніхто не ходить, бо піч треба топити і худобу порати. Так і відвикнуть люди Богу молитися, а молодь взагалі не знатиме, правда, вона вже й не збирається туди.

Коли Мар’яна проводжала молодих, які спішили до Мишка, на порозі сільради стояв Ігнатович і, затягуючись синюватим димом, дивився на неї. Його погляд навіть на відстані то обпікав, то пестив, але на душі легше так і не стало. У церкві думки так плуталися, що вона інколи навіть молитву не чула. «Прости мене, Господи! За що так караєш? – вдивлялася в його намальований лик, і їй здалося, що він уважно дивиться на неї. – Я все витримаю, все стерплю, не допусти тільки такої наруги над моєю родиною», – просила від усього серця, щоб ні її чоловіка, ні брата серед тих розбійників не було.

Після служби поспішила до молодих, аби сповістити про згоду отця Федота на вінчання. Вони були дуже раді, навіть боялися повірити, що все так добре вийде. Ольга одразу заметушилася різати декількох качок, а Костя побіг до Тоні за столом, якого й зараз носили із двору у двір. В останні роки за ним тільки поминали померлих, бо святкових подій у селі ще не було. Мар’яна пригадала, як вона запрошувала на своє весілля, після чого Надя, одягнувши Олину вишиванку та прив’язавши декілька кольорових стрічок до сплетеного Любочкою вінка із осінніх чорнобривців, пішла з женихом запрошувати на своє свято.

– А які раді, а як від щастя світяться їхні очі! – солодко примовляла Горпина, коли вони з Мар’яною вже в сутінках стежкою через городи пробиралися на свою вулицю. – А що? Це я вгадала, що на Покрову будемо гуляти весілля, а ви не вірили. От звідки знати?! Сама дивуюся, мабуть, побачила в них те кохання, яке не до всіх приходить, – не вгавала вона.

– Ні, я це помітила, коли вони, повернувшись з війни, тільки-но зайшли до мого двору. – Мар’яні, як дитині, хотілося своє доводити. А потім, усміхнувшись, додала: – Усім було зрозуміло, що діло дійде до весілля. Інакше й бути не могло.

Раділи й сусіди, отримавши запрошення від молодих. Шкодували, що дарувати нема чого, а огірків, помідорів узяти, картоплі наварити, хліба спеченого – це було можливим. Та й не чекав ніхто тих подарунків, головне – оживало село і поверталося до нормального життя.

– А чи за Кирила не забули? Яке ж весілля без нього та його гармошки! – нагадав дід Сава за свого товариша, коли вони дійшли до його хати. – Бач, ще тільки вечір, а в Горпини вже ноги пританцьовують, – помітив, що вона веселою стала.

Він і дня не міг прожити без свого жартівливого тону. Без нього, здавалося, вже б давно був на тому світі.

– Чому б і не потанцювати, коли радість така. – Вона аж руки в боки взяла та крутнула плечима. – Ой, і люблю ж весілля! Тоді всі радіють і всі щасливі, а потім уже як буде, – їй знайомі були і сімейні будні. – За Кирила дарма хвилюєшся, без нього діло не освятиться, – продовжувала крутити носком свого черевика, ніби біля неї вже грала гармошка.

– Бачив тебе на одному весіллі в молоді роки, то ти гарно вміла танцювати, – у його очах теж блиснув вогник молодості. Він тоді думав, що вона вічно триватиме, тепер упевнений в іншому: молодість – то коротка мить, але чомусь весь свій вік він за неї згадує. – Не лише я – всі задивлялися! – Сава не наважувався й зараз зізнатися, що навіть з батьком говорив одного разу про Горпину, а той одразу почав підхвалювати Проню та рахувати майбутнє придане.

– Чому ж не підійшов? Ще скажеш, що побоявся, – ось і видалася в неї нагода дізнатися про те більше.

– Може, і побоявся, не пам’ятаю. – Дід знизав плечима. – Мабуть, до Проні вже ходив, – сам лукаво мружив очі. – Ти танцювала, а Проня співала, виходить, пісня перемогла. – Навіть сам був задоволений такою відповіддю.

– Думаю, що не так було, але добре розказуєш. – Горпина теж намагалася жартувати. – Хоча на старості міг би й по правді сказати, – робила вигляд, що це її не дуже цікавить, а сама аж зніяковіла.

«А що, Саво, ти сам до того підвів. Цікаво, що ж відповіси? – неначе хтось розштовхав її дівочу гордість, яка спала у скрині під її першою вишиванкою та плахтою з тонкою талією. – Бачила, як ти до мене придивлявся». – Одразу й вечорниці перед очима бозна-звідки взялися.

– Проня дійсно співала гарно, – сказала по хвилі. – І краса в неї була, тільки я з бідної родини, а вона з багатої, – все ж вирішила правду вивести. – Не дуже тоді батьки у нас питали, але, дивно, якось так парували, що й жилося непогано, ще й поважали одне одного. Тепер поради не питають, а потім живуть як кішка із собакою. І зрозумій, що краще. А кохання… Ніхто й зараз точно не скаже, що то воно таке.

Вони удвох дивувалися своїй розмові й насолоджувалися словами, а Мар’яна навіть не чула їх – усе про своє думала.

– Стривай, чого така сумна сьогодні? – спитав дід, коли вона вже відчиняла хвіртку до свого двору. – Щось сталося? – від діда не міг сховатися той розпач, який вселився в її душу після розмови в сільській раді. – То ж не від заздрощів на чуже щастя? – намагався вгадати причину.

– Ну що ви, діду, як так можна! За молодих я радію.

– Тоді відпочивай і теж готуй ноги на завтра, – сказав на прощання.

Наступного ранку веселе сонце і чисте голубе небо сповіщали про теплий осінній день. Ще й діти не прокинулися, як у церкві вже йшла служба. Тут можна було побачити багатьох жінок і чоловіків у військовій формі. Але серед усіх виділялися найвищий на зріст солдат, яким був Костя, і найгарніша жінка – Надя. На ній було красиве пальто, яке Тимофій прислав Тоні з Європи. Дехто навіть заходив наперед, аби його уважніше роздивитися, бо воно було дуже помітним серед сірих старих куфайок та потертих плюшок. Милувалися і гарною легкою хустиною на її голові, тільки стоптаними невеликими чобітками залишилися незадоволені. Їм байдуже було, що Надя вперше на службі, вони придивлялися, як вона молиться, і отримали насолоду від того, з якою гордістю вона все те робила. Помітили навіть, як смикала за рукав свого воїна, який і з відкритими очима міг задрімати під монотонні слова отця Федота. Але все це була проста жіноча цікавість і не більше. Про цих молодят вони вже знали багато чого, але навчилися виділяти головне – вони пройшли війну, вони навчаються, до того ж не по роках серйозні. Тому після служби люди не розходилися, усім кортіло подивитися їхнє вінчання.

Село велике, та й не одне, а молодь вінчалася все рідше, повіривши радянській владі, що релігія – це опіум для народу. Сьогодні всі раділи, а вийшовши з храму, ставали по обидва боки стежки, що вела до хвіртки. Молоді проходили через такий коридор, а всі вітали їх та бажали щасливого життя. Біля церковного паркану на них чекала підвода із запряженими двома кіньми. На ній за погонича сидів Никифорович та махав рукою, запрошуючи до себе.

– Ну ти й молодець! Оце так сюрприз приготував! – хвалив його дід Сава. – Сьогодні і я проїду по селу. Це ж треба так придумати, щоб на голоблі чорнобривців нав’язати, а дуги жовтими жоржинами обплести! Та ще й дзвіночки десь знайшов. І не загубилися вони за роки війни! Хто ж це їх приховав? Це вже такий хазяїн, який і про весілля думав у лиху годину. – Він не вгавав, бо сьогодні йому все було до душі.

– Дзвіночки в Кирила були. Син у нього був нежонатий, от він і беріг їх, надіючись, що колись та й пригодяться, – проговорився Никифорович, знаючи секрет свого товариша.

Він ще раз оглянув вбрану підводу, побачив щасливі посмішки всіх, хто на ній сидів, і рушив до сільської ради. Коли всі пішли всередину, він стеріг свій транспорт, щоб ніякої оказії не трапилося, пригадавши що в Мар’яни тоді чомусь відвалилося колесо. А коли молоді повернулися, попросив пред’явити документ. Роздивився сам, показав його іншим і лише тоді стьобнув коней віжками.

Коли підвода наближалася до Олиної хати, біля двору вже було людно. А коли спинилися – Костя скочив і взяв свою, тепер уже законну, дружину на руки. Надя, міцно обхопивши його за шию, червоніла, але пишалася. Жінки завмерли від побаченого, бо щоб носили на руках – такого тут ніхто не пригадував. Деякі стали перешіптуватися, нагадуючи одна одній про дівчину, яка кинула в селі нагуляну на війні дитину, і мало не показували на неї пальцем.

– Ото шльондра! – не запізнилася на такі розмови і Лисавета, хоча її Фрося й смикала за рукав.

– Але страшенно красива, – додала Марія Коваленко. – Таку все одно на руках носитимуть, – примружила очі та задумалася.

Старі баби аж роти розкрили, бо не так пішло весілля, як раніше було.

– Так уже заплутали все, так заплутали, – хитала головою стара баба Наталка. – Чужий двір і чужа хата, та ще й поліцая. Нічого не розібрати. Якась одна дитина на двох з нашою Ольгою. То де вони її взяли? Невже я так багато новин проґавила, поки хворіла?

– Цитьте, бабо! Гуляйте, поки гармошка грає. Потім розбиратися будете, – сміявся з неї дід Кирило, без якого сьогодні і весілля не вийшло б.

А молоді, здається, нікого не бачили і нічого не чули, окрім своїх сердець.

– Ви тільки погляньте на дорогу! – показував Никифорович з воза. – Не як Михайло Адамович з поїзда йде! Їй-богу, він! Навіть валізка та сама. – Високого і худорлявого чоловіка з трохи згорбленою спиною він помітив ще раніше, але боявся помилитися. – Це ж треба так? Як у кіно! – аж розвів руками.

Люди вже розступалися, даючи сину дорогу, а Костя продовжував придивлятися. Коли й назустріч попрямував, теж сумнівався, що то його батько.

– Тату! – в кінці вже біг до нього.

– Синку! – Батько аж захитався від несподіванки.

Вони обіймалися. А Надя вже цілувала обох довгов’язих чоловіків, які різнилися лише кольором волосся, зморшками на обличчі та медалями на грудях.

– Невже якраз на твоє весілля потрапив? – Батько теж не міг повірити в такий збіг обставин. – Навіть не спізнився ні на хвилину! – Завжди мовчазний і трохи насуплений, сьогодні він посміхався.

– Слава Богу, що ти повернувся, бо я вже не знав, що й думати. Де ж ти був так довго? – Костя одразу про головне, яке і його мучило.

– На підводному човні, від самого початку війни. А в кінці на Сході затримались, аварія у нас сталася. У холодному морі мало не залишився, потім через сильне переохолодження запалення легенів лікував. Сюди декілька листів надіслав, але відповіді так і не отримав. Але не тільки я, ніхто чомусь не отримував. Думали, що це випадково, та, мабуть, комусь так треба було. А ти, я бачу по нагородах, не ховався від куль, – Михайло Адамович аж протирав свої окуляри. – Герой, значить! – навіть спину вирівняв та вище підняв голову.

– Нехай знають наших! – підморгнув йому син.

Люди одразу зашуміли, почали здоровкатися до Михайла Адамовича, перепитувати про здоров’я. Дехто одразу почав на свої болячки скаржитися. А Мар’яна та Ольга, зустрічаючи тепер хлібом і сіллю не тільки молодих після вінчання, а й батька з фронту, запрошували гостей до святкового столу, від якого пахло наїдками аж на вулицю. Зайшовши до двору, батько придивлявся до всіх гостей і не сідав – шукав свою дружину та дочку. Помітивши, Костя розхвилювався і не знав, з чого почати.

– Сідайте, тату, біля мене, ні матері, ні сестри серед них немає, – повідомив тихо.

– Чому ж не прийшли? – дивувався той, не думаючи про погане. – На твоє весілля і не прийшли, – продовжував далі переглядати присутніх.

– Вони загинули. – Костя обняв батька, а той, мабуть, плакав, бо довго не хотів піднімати голову з синового плеча.

Знову перемовлялися односельчанки, нашіптуючи одна одній про матір та доньку, які кохалися з німцями, поки батько та син воювали з ними. Тепер не кожен у те вірив, бо точно знав, що війна багато брехні породила. Тому, коли почали пити за здоров’я молодих, усі дружно кричали «Гірко!», їм просто не терпілося побачити палкий поцілунок цієї красивої пари.

Звістка про перше весілля швидко облетіла все село ще зранку, а по обіді ця хата стала тим центром, куди вели всі дороги. Люди все підходили й підходили, вже й садити було ніде, тож одні вставали, а інші сідали. Оля з Мар’яною тільки встигали подавати огірки та помідори з діжки.

– Ти бачиш, Саво, що робиться? Усе село йде. Хто ж кликав так багато? – сплеснула руками Горпина.

– Що вдієш? Коли не гуляти, то хоч подивитися людям хочеться. І воїни наші точно всі посходилися. Навіть Василь зі своїм взводом прибув. Одного Івана безногого немає. Нехай гуляють братики! Перше свято на селі!

Дід Кирило, вставши із-за столу, знову розтягнув свою гармошку і почав заспівувати стару військову часів громадянської.

Солдатушкі, браво, рєбятушкі,

Гдє же ваші жони?

Наші жони – пушки зарєжонни,

Вот, гдє наші жони.

Думав, що сам співатиме, але її підхопили всі воїни, бо й вони раніше любили починати саме з неї.

– Хороший хор для розминки! Молодці, хлопці! – весело кричав дід Кирило.

І тут жінки перебили їх, заспівавши іншу:

Ой на, ой на горі та женці жнуть,

Ой на, ой на горі та женці жнуть.

А попід горою яром долиною

Козаки йдуть.

– Тепер всі танцювати вставайте! – командував далі дід Кирило.

Гармошка не замовкала. Для великих танців пішли на дорогу, адже у дворі сьогодні було тісно. Ніхто не звертав уваги на невеликий пил, який піднімався від жіночих черевиків та чоловічих чобіт. Усі завзято танцювали, час від часу змахуючи піт з лоба.

– Ото розійшлися! Наше весілля на три хати вперед пішло. Біля Кудлаїв уже польку танцюють, а ці гармошку не чують, то ще краков’як дотанцьовують, – сміялася Горпина Петрівна, витираючи і своє запітніле обличчя. – Я теж натанцювалася, одна Мар’яна пробігала – то подавала, то прибирала. Дай волю ногам, а то й весілля не запам’ятаєш, – зверталася до неї.

– Нема з ким, не піду ж я сама шукати собі пару.

– Чому ж нема. Ось Максим стоїть, ногою притопує. Чим не пара тобі? Ану давайте разом.

І дід Сава штовхав їх обох до танцюючих. Максим трохи соромився, адже був немолодим солдатом, але в такій компанії все вийшло від душі. Поряд витанцьовувала і Христина зі своїм Мишком, і Данило зі своєю Раєю. Бабі Проні й Горпині теж хотілося, але вони пішли стерегти стіл, до якого налітали діти, і кожен намагався щось схопити.

– Дивіться, он навіть голова сільради приїхав, – показувала Ольга молодим. – Запрошуйте його, заодно і всіх гостей знову до столу кличте, не буде ж він сам тут сидіти. – Вона ніяк не могла повірити, що все це відбувається на її подвір’ї. Здається, заплющить очі, а воно зникне, немов у казці. Та навіть на роздуми у неї не було часу, знову треба було щось ставити на стіл.

– Поздоровляю молодих іще раз, – звернувся Віктор Ігнатович, ще не вставши з підводи. – Щастя вам та здоров’я бажаю! Любові та дітей багато! – солодко смакував свої слова, розгладжуючи трохи закручені вгору чорні вуса, – сам чекав, коли його запросять.

– То заходьте до нашого двору. За таке поздоровлення треба не одну чарку випити, – підходив до нього Костя.

Голова не дуже й відмовлявся, прив’язуючи свого коня до сусідчиного паркана.

– Чого ж, можна й випити, але ви танцювали, то давайте ще одного. Треба ж і мені на чарку заробити. – І він махнув Кирилу, щоб той починав грати.

Ще такого не було, щоб Кирило розгубився, тож вмить розтягнув свою гармошку на хорошого гопака.

– А такої вгодив? – кричав Віктору Ігнатовичу, притопуючи в такт своїми ногами.

– Вгодив! – відповів той і, пригладивши чуба, пішов по колу.

Усі розступилися, і ніхто не наважувався заважати такому начальнику, про якого ходили як погані, так і хороші чутки. Ігнатович добре почав свій танець. Потім став витанцьовувати навпроти Мар’яни. Жінки вже штовхали її під боки, а вона вагалася.

– Мар’яно! Не сором наш куток! Покажи їм, як на Соломахівці вміють! – не просив, а наказував дід Сава, погрожуючи кулаком.

Мар’яна пішла… Давно вже вона так не танцювала! У цю мить забулося все погане. Вона відчула себе молодою і бажаною, а це було не так і мало. Ігнатович інколи підскакував до неї, нагадуючи півня па подвір’ї, потім швидко перебирав ногами. Усі слідкували за його чобітьми, бо добре умів танцювати. А коли вони удвох стали кружляти так легко, що, здавалося, навіть не торкаються землі, всі аж завмерли.

– От тепер можна сказати, що й на чарку заробив у молодих, – задоволено поглядав на гостей Ігнатович, відхекуючись після танцю.

І в супроводі Кості та Наді пішов до столу. Не проти були перервати свої гарячі танці й інші. Тепер за тим, не дуже великим столом, мостилося, мабуть, півсела. Попереду пропускали воїнів-калік, їх шанували і намагалися не обділити увагою. Всі інші: хто сидів на лаві, хто стояв позаду, були раді й веселі. Саме в цей час у відчиненій хвіртці з’явилася Горпина Левенець, яка допомагала своєму синові Івану заїхати до двору. Чоловіки швидко підхопили на руки широкоплечого каліку разом із його візком і поставили на лаву біля столу. Пили все, що хто приніс, – горілку, наливку, а закусивши огірком із картоплею, бо вже хліба й того не залишилося, багато військових відходили убік, інші – на вулицю під паркан, де ділилися махоркою і крутили цигарки. Згодом пускали міцний синій дим за гучними розмовами про війну.

– Пригостіть, хлопці, й мене тютюном, якщо є, – звернувся до них Ігнатович. – Про які бої толкуємо? – Після чарки хлопці і наступали, і відступали, говорили, може, й те, чого не можна було.

– А де ж наш голова воював, нехай і він розкаже. І чого так рано його списали? – насмілився Мар’янин сусід Микита.

На тверезу голову він би й рота не розкрив, а після чарки де й сміливість бралася.

– І розкажу, секретів не маю.

Швидкий на відповідь Ігнатович розказував складно, як забрали, як під Москву потрапив, як на обороні стояв, а потім під Сталінградом усі бої витримав. Почав показувати свої поранення, навіть сорочку розстебнув. Хлопці починали питати кепкуючи, а потім тиснули йому руку і про своє розповідали.

– Тепер нехай і герой наш розкаже: де ж таку велику нагороду заробив? За які подвиги таку давали? – Ігнатович дивився на жениха, який підходив до їхнього гурту.

Усі затихли і теж чекали, бо і їм цікаво було почути.

– За Дніпро, одним словом, – почав Костя. – Самі розумієте, це не така проста розповідь, щоб двома реченнями все передати. Але спробую: хто на правий берег перебрався – майже всім Героя дали. Просто мало кому перебратися пощастило, Дніпро тоді червоним був від солдатської крові. Я зі своїми партизанами у штрафному батальйоні там був. Не за провини якісь, а за недовіру до партизанів. Мабуть і це для вас не новина. Що там було!.. Не тільки штрафники загинули, поки підкріплення надійшло.

Йому ще багато про що хотілося розповісти, але він знав, що в кожному колективі, навіть невеликому, є очі й вуха спецслужб, які слідкують за всіма.

– Так ти, братику, в штрафному батальйоні живим на Дніпрі залишився? То ти, мабуть, у сорочці народився? А поранення? – допитувався Ігнатович.

– Маю, але, на диво, не тяжкі, – показував Костя і вухо, і руку, і під ребро тицяв пальцем.

– Гм… – Ігнатович крутив головою. – Партизани… штрафники… вижили на Дніпрі… Ще й такі нагороди отримали… – він не про себе міркував, а вголос, зовсім не розуміючи, що коле в живу рану.

– А що, треба було й мені загинути, коли з половиною цеглини на ворога кидали? – не стримався Костя.

– Вибач, то я не подумавши. – Сам знову на його нагороди зиркав. – Звідки ж батько приїхав? Уже нібито всі повернулися, хто живим зостався, – цікавився вже ним.

– На підводному човні лікарем був. Каже, аварія в кінці сталася. – Костя навіть у його погляді вже побачив недовіру.

– А ти передай, нехай завтра до мене прийде, потолкуємо про війну та про життя. Документи нехай прихопить із собою, – поки Ігнатович договорив, Костя ледь стримав себе, щоб не схопити його за петельки.

– Про хату, Ігнатовичу, що скажете? Йому жити десь треба, – ще коли побачив його під цим двором, розраховував на такий подарунок.

– Прилаштуй десь на перший період. Он вдів як багато, – кивнув на жінок. – Будь-яка його візьме, – зареготав голосно. – Як не приживеться, потім і про те поговоримо, – закрив свого рота.

Палкі розмови про воєнні часи продовжувалися. Розказував про свої бої і Харитон, у якого на грудях зблискували два ордени Червоного Прапора, потім Василь-каліка. Далі розговорилися всі, і кожному хотілося про своє розповісти. Серед них був і майор, і підполковники, й сержанти. За розмовами відновлювалися події Сталінградської битви, бої під Курськом, Дніпровська операція, битви на Віслі, Одері та інші. Жінки своє згадували – режим німецького жорстокого терору. Згадували й першу патріотичну групу в селі, яку очолювали їхні односельці – Ювженко та Петрик. Ще не встигли забути, як проривався через Низівку німецький панцерник, поспішаючи на виручку німцям по залізниці Гомель – Бахмач. Але не дійшовши до Мени, де під нестихаючим ворожим вогнем партизанами було підірване полотно залізниці, ледь утік назад. Нагадували одна одній, як у серпні сорок першого збирали кошти у фонд оборони. Тоді з дворів віддавали все, що мали, а від колгоспу передали три тонни хліба, десять центнерів м’яса, три тонни овочів та сто кілограмів меду. Такий приклад поширювався від села до села. А в сорок четвертому на зборах прийняли рішення – достроково внести сільськогосподарський податок і грошовий збір на танкову колону «Колгоспник Чернігівщини».

– Усе внесли і все зібрали, навіть гроші на третю державну позику. Взимку одяг солдатам шили та ремонтували не тільки в артілі, а й по хатах – усі працювали на нашу армію, – хвалилася Христина своєму Харитонові. Тільки й досі не зрозумію – чому те, що в сорок першому зібрали, спалили під Черніговом? Якщо хотіли, щоб ворогові не дісталося, то не потрібно було в нас забирати?

– Цить, краще співай, ніж таке згадувати, – спинив її дід Кирило, випадково підслухавши.

Але сьогодні в присутності чоловіків їм дуже хотілося довести, як важко було, живучи в холоді та голоді, все те збирати та віддавати. Та й говорили про добровільну здачу, а потім вимагали, бо що можна було взяти в цього бідного люду в такий час.

Незважаючи на серйозні розмови, Кирило все ж розтягнув свою гармошку, бо в коло збиралася вийти Катерина зі своїми частівками. Коли вона гордо підняла голову і важно пройшлася, вихляючи задом, чоловіки аж руки до неї тягли. Вона притопувала ногами і підморгувала їм, торкнулася Харитонової бороди, потім Василевої гімнастерки, а побрязчавши медалями, спинилася проти Ігнатовича, та так близько, що й муха між ними не протислася б.

За три шаги півника продала,

За копійку дудника найняла.

Заграй мені, дуднику, на дуду,

Нехай свого лишенька забуду.

Проспівала йому майже в саме обличчя. Але спантеличений Ігнатович, мабуть, нічого не зрозумів, бо, схопивши її за талію, став кружляти. А вже як отямився, тільки тоді посварився пальцем та знову поспішив слідом співати і своїх:

Бил у нас в колхозє случай

Странного характєра —

Наша лошадь запросіла

Аліменти с трактора.

Та Катерину сьогодні неможливо було переспівати:

Ми с мільоночком своім —

радіолюбітелі,

У нас деткі народілісь

громкоговорітелі.

– Забрала твого жениха, Мар’яно, і оком не моргнула, – кепкувала Горпина Петрівна. – Так скакав перед тобою, так скакав! І по каблуках руками бив і по носках, а вийшла Катерина, то не почув навіть, що вона його при всьому народі дурником обізвала.

– Так йому й треба. Катерині ще й подякую, може, тепер до мене не чіплятиметься.

– Твоя правда. Але він сьогодні мов на сцені в театрі – веселий і добрий, а сам, душею відчуваю, все щось винюхує. – Дід Сава поглядав, як той перебирає ногами. – От скажете потім, що я не вгадав. Навіть довго чекати не доведеться.

– Ти, Саво, просто його не любиш, і я ненавиджу, то що б він не робив, а довіри до нього не буде. Хоча всім, здається, подобається. Веселиться чоловік – прямо душа компанії, – знизала плечима Горпина.

– Люблю не люблю… Таке придумала, він же не дівка, щоб любити. Я людей на відстані відчуваю, тут мене не проведеш. Сказав, що винюхує щось наш начальник, – значить, так воно і є. А ви вуха порозвішували та в долоні плескаєте, аж горять уже. Бач, як на її груди дивиться – як кіт на сало. Катерина молода та хитра дуже, його перехитрить, як захоче. Ще подивимося, що воно далі буде…

Не встиг він договорити, як спіткнувся Ігнатович і впав прямо до Катерининих ніг. З того ніхто, крім неї, не засміявся – все ж великий начальник. Але й руки ніхто не подав, щоб він звівся на ноги. І поки Ігнатович ставав на коліна, потім піднімався в повен зріст, витрушував пилюку зі своєї парадної форми, Катерина мовчки спостерігала. А як тільки вирівнявся, вона знову заспівала:

За три шаги півника продала,

За копійку дудника найняла.

– Ну, холера! – знову посварився Ігнатович пальцем.

Вона сміялася, мов божевільна. Уже навіть почали думати, що з нею щось сталося. А коли сама опустилася на коліна, закрила руками обличчя та гірко заплакала, – вже й за Михайлом Адамовичем послали.

– Миронушка, мій любий! Чому ж ти не повернувся? Мене молоду залишив і трійко сиріток, – голосила на всю вулицю.

– От бідолашна, як з горя побивається, – заплакала й собі стара баба Наталка.

– Багато випила, нарівні з чоловіками хиляла, – додала Фрося.

– І хто б казав? – не стрималася Марія. – Тебе взагалі сюди не кликали.

– Тихо, – гримнув на них дід Кирило. – Вставай, моя отаманшо, – лише він так називав свою сусідку. – Мені теж хочеться заплакати, бо сина тут немає. Але Кирило грав сьогодні, мов у молоді роки, – поглянув на всіх. – Радійте люди – не буде більше війни на цій землі!

Повісивши на плече свою гармошку та взявши під руку Катерину, повів її вулицею на свій край. За ними спішили додому і жінки, ведучи за собою своїх чоловіків. Залишилася стояти під парканом лише молодь, яка з Німеччини повернулася. Тут точилися розмови про різні міста, заводи, про хазяїв, про те, кому пощастило, а хто мов у концтаборі був. Згадали й тих, хто не повернувся, – загинув на чужині від роботи та від голоду. Шепотіли й про тих, хто не захотів повертатися, прибившись до союзників – американців. І все гадали – чи їх там виловлять по одному, чи все ж пощастить подалі сховатися та прижитися в тому щасливому світі.

Час минав, а пісні стихали. Молодята втекли від гучного весілля до річки. Ольга прив’язувала у хліву корову, яка боялася людей і не хотіла заходити до свого двору. Михайло Адамович сидів за столом і бавився з маленьким Мишком. Горпина з Савою по черзі опікували цього немолодого воїна, щоб ніхто нічого зайвого йому не сказав і не зіпсував таке гарне весілля.

– Здається, усе добре обійшлося. Було що випити, вистачило і поїсти. Одним словом, весілля вдалося на славу, – підбивала вона підсумки. – А починалося – хлопці трохи брязкотіли під парканом медалями та орденами. Спочатку мирно показували, потім Данило Єгора і за грудки схопив, навіть не подивився, що той після контузії. Один кричить: права не мали здаватися, а другий – щур ти штабний. Могло й до бійки дійти, бо вже й очі кров’ю налилися. Але не побилися, вчасно Костя підоспів та розвів тих півнів у різні боки. Навіть Іван Левенець помирити їх намагався, а вони його слухаються. От вам і безногий. Дарма думали, що він тепер п’яницею стане, а воно навпаки.

– У Левенцевому роду ніхто не пив, він же онук хорошого хазяїна і мого товариша, – нагадував дід Сава. – Ви ще почуєте про Івана, хоч і без ніг, а роботу він собі знайде, може, ще й молодицю, – хотілося його підтримати.

– То він у бригаді вже хомути для коней робить, кажуть, що й молодиці його люблять. Виходить, не все Івану відрізали в госпіталі, – засміялася Лисавета, яку ніхто раніше не помітив, але вона теж тут була.

– От пройдисвітка! Уже й те знає, – аж тупнув ногою дід Сава. – То й нехай, а ми ще на одному весіллі погуляємо, – переводив він усе на жарти. – Дай Боже! Так хочеться, щоб усім добре жилося, бо всі навоювалися і нагорювалися. Сьогодні відгуляли і ніби знову на світ народилися. Тільки наша Тоня не пила, не їла і нікого не бачила. Посиділа недовго і пішла додому.

– Ой, Саво, вона і вдома така. Не дай Боже, зляже, а там і мати не підводиться вже відколи. Що я з трьома дітьми робитиму? – запричитала Горпина.

– То бери до себе фельдшера, йому ночувати ніде, а у вас усе-таки дві кімнати, так щоразу вони й виручають. Заодно попросиш Тоню оглянути, та за матір не забудь, – радив дід Сава, збираючись і собі додому.

Затихло весілля, вже коли почало смеркатися. Молодята проводжали свого батька до Тониної хати. Мишко давно спав у діда-тезки на руках. А завжди похмурий і мовчазний дід сьогодні не приховував своєї радості від зустрічі, від весілля і від такого онука.

– Навіть не міг уявити, що приїду і одразу – до сина на весілля. – Він і зараз не переставав дивуватися.

– Сьогодні відпочивайте, тату, а завтра ми про все поговоримо, я вам ще багато чого повинен розказати, – обіймав його Костя на прощання.

– Та я, мабуть, половину сьогодні вже почув, а друга, дійсно, нехай на завтра залишиться, бо й так багато, – зиркнув Михайло Адамович спідлоба.

– А про кого ви чули? Про Мишка чи про матір? – здивувався син.

– І про те, й про інше, – спокійно відповів батько. – Ще такого не було, щоб війна когось пожаліла. А довелося на ній кожному своє пережити, – спокійно сказавши, пішов слідом за Горпиною Петрівною.

– От вам і весілля! Я й очей з нього не зводила і Горпина Петрівна слідкувала, а все-таки не вгледіли. Мабуть, у той час, коли танцювали. І хто ж це посмів у такий день? – сердилася Мар’яна.

– Заспокойтесь, секретів у селі не буває. Головне не те, що йому наговорили, а те, як він зрозумів. – Дід Сава й раніше вражав її своєю розсудливістю. – А ви, молодята наші, вертайтеся до Ольги, вам теж відпочити треба. Здається, все вийшло так, як ви хотіли. А ми – перше весілля в селі відгуляли. З вашої легкої руки тепер підуть женитися, заміж виходити, тож і Горпині Петрівні робота ще буде.

Усі сміялися та знову раділи перемозі. Мріяли про багаті господи та бачили радісних господинь.

– Хіба це так багато! – зітхала Мар’яна. – І хіба ми не заробили за своє життя.

7

Удома, напоївши дітей тепленьким молочком та поклавши всіх спати, Мар’яна й собі вмостилася на полику поряд із ними. Діти росли, тому було тіснувато, але втома брала своє. Проснулася від затерплих рук, коли в хаті було ще зовсім темно. А пригадавши нічний сон, відчула, як її трусить. «Боже мій, як же воно було?… – силкувалася пригадати: – Федір тягнув Тимофія за собою через річку, а той – то тонув, то знову виринав. Потім вирвався і приплив до берега, на якому стояла я з Антоніною». «Я все одно тебе скоро заберу!» – кричав йому Федір здалеку. Вона зрозуміла, що Федір на тому березі, тобто в іншому житті. А Тимофій приплив, отже, скоро повернеться. За все інше одразу забула. За вікном, як і вві сні, дув сильний вітер, шуміли дерева, завивало в димарі. «Погода змінюється, ото й сниться бозна-що». – Втішивши себе такими думками, вона повернулася на другий бік та й знову заснула.

Зраділа Тоня після Мар’яниної розповіді, але ненадовго, бо її серце відчувало щось недобре. Уже ходила по ворожках не один раз. Одна з них розповідала про його дуже далеку дорогу, а друга – про те, що він давно спочиває в чужій землі. Але Тоня не повірила ні одній, ні другій.

Так і пролетіла в чеканні осінь. Хотілося спинити час, бо тепер кожен день віддаляв її від коханого. Пригадувалося коротке їхнє кохання, як бабине літо, але яке… Усю душу їй перевернуло. А зараз… Мерзле осіннє листя шаруділо під ногами, а холодний вітер усе сильніше розгойдував голе гілля на деревах. Натомлена земля, здавалося, зморено зітхала, збираючись дрімати аж до наступної весни.

Тоня часто ходила на край села, стояла там подовгу, вдивляючись у дорогу, по якій прийшло додому багато солдатів. Поверталася завжди пізно й одразу перепитувала про поштарку. Тепер вона кожного дня чекала того страшного листа, в якому буде написано, що її Тимофій більше до неї не повернеться.

– Стара мати за життя хапається, а молода жінка пропадає по своїй волі, – жалілася Горпина Петрівна Мар’яні. – Сердиться на мене і на Михайла Адамовича за те, що ми змушуємо її жити.

– Вона просто хвора, – запевняла Мар’яна. – Дід Сава бачив таких за Уралом серед тих, кого після революції та колективізації туди виселили. Каже, що та хвороба непроста, дуже довго лікується, а багато й померло від неї.

– Михайло Адамович теж знає ту хворобу, можливо, й вилікує. – Горпина з перших днів на нього надіялася, але поки що нічого не допомогло.

– А він як? – цікавилася Мар’яна. – Так і живе в Ольги? Не віддають йому хату?

– Ні, здається, і не збираються. Сам голова колгоспу просив не виганяти його, ніби вона збиралася це робити. – Горпина й досі дивувалася. – А по весні обіцяв звільнити, коли свою збудує. Ольга не скаржиться, може, їй і незручно, але все ж не сама, – розмірковувала вона по-своєму. – Квартирує чоловік, щось заробить та в хату принесе, а вона йому їсти зварить. Заодно Кості й Наді є куди приїхати. Тут і Мишко доглянутий. От люди тільки не вгавають, кажуть: світ перевернувся, що твориться в хаті поліцая, неначе в інших після війни так, як до неї.

– На цьому світі нічого випадкового не буває. Чомусь звело їх життя до купи. – І так, як Мар’яна, багато хто думав.

– А що ж Уляна тобі написала? Казали, що ти листа від неї отримала? – Горпина мало не забула спитати.

– Отримала, тільки розповідати нічого.

– Що пише, те й кажи.

– Пише, що Митю додому не відпустили, залишили в діючих військах службу проходити. А на скільки років – невідомо. Відвоював, але не служив, виходить. Чи в армії нікому служити після війни, бо страх як багато люду побито. А Катюшка…

– Ну, що там з нею сталося, кажи вже швидше! – не терпілося Горпині.

– Заміж вона вийшла чи за француза, чи за американця, забула, як там точно в листі написано. Тобто, там вона залишилася.

– Оце так новина! Значить, Уляна сама… Спішила тоді діток вдома зустрічати, а вони – хто куди. Ну, і що ж тепер?

– З органів до неї приїздили, і з самого райкому також. Лаяли, що погано дочку виховала. Побудували біля цукрозаводу невеликий дерев’яний гуртожиток, і вона там кімнату мала отримати, бо як поїхала звідси, так там і працювала. А через Катю їй так і не дали.

– То де ж вона зараз живе?

– У невеличкій землянці, де й зимувала.

– От біда яка! Запросили б до себе, та в самих хат немає. А щоб до когось, то час інший настав, ніхто чужу людину в хату жити не прийме, – говорила Горпина Петрівна те, що відчувала всією душею, бо воно і про неї було в якійсь мірі.

– Горює вона, ой як горює! Був би Тимофій, може, хоч по весні мені з хатою щось би придумав. Забрала б я тоді свою Уляну, та й жили б разом, – згадувала Мар’яна, як із сестрами добре було.

– Погані новини, дуже погані. Що Катя може там заміж вийти, таке і на думку мені не спадало. Але якщо й вийшла, то в чому ж матір звинувачувати? Вийшла, то й вийшла. Бог у поміч, як кажуть. А тут – ти бачиш? З райкому приїжджали, з органів приїжджали! Не зрозуміти нам цю владу. – Горпина Петрівна тугіше затягувала ріжки своєї хустки, ховаючись від холодного вітру. – А дід Сава що говорить?

– Каже, що Катя там добре житиме, а Уляні з Митею ще не раз про те нагадають. Он як із Григорієм вийшло – і офіцером на війні став, і в партію прийняли, поки кулі свистіли, а тепер ні у військове училище не взяли, ні в армію, батько – куркуль, бачите, та ще і в засланні строк відбував. Документи повернули, і пішов Григорій назад у депо гайки крутити, а дід хворий лежить, з хати другий тиждень не виходить. Такого з ним ніколи не було. Навіть вибачення у Григорія просив, а за що – і сам не знає. От що роблять із людьми! Не знаєш сьогодні, з якого боку і чого чекати. – Мар’яна хитала головою.

– То я і дивлюся, що не видно нашого Сави. Отже, за те, що господарем був хорошим, на землі вмів добре працювати, тепер діти розплачуватися будуть? Таке нормальній людині й зрозуміти складно! Оце перемогли німця! Усі старалися! Тепер свої що виробляють! Треба його провідати. Тільки що говорити, якими словами втішати? – Навіть вона губилася. – І Григорія шкода. Такий розумний чоловік! Усю війну пройшов, нагород на повні груди – і на тобі. Він би на будь-якій посаді справився, ще й неабияк. Жоден із тих начальників, яких ми знаємо, і нігтя його не вартий, але керуватимуть. А Григорія затоптали. – Горпина Петрівна знову зав’язала тугіше свою хустку і пішла до хати, похиливши голову.

Мар’яна понесла додому воду і все задивлялася по дорозі на двір діда, в якому було порожньо, лише вітер гуляв, висвистуючи свої холодні мелодії.

8

Наступного ранку, коли всі ще спали, Горпина почула якесь шарудіння у дворі. Собака не гавкав, а навпаки, попискував.

– Тоню, ти не спиш? – обізвалася до неї. – Надворі тільки сіріти починає, а в нашому дворі вже хтось вештається. Чому ж собака не гавкає? Може, хто за коровою прийшов, а його вдарив? – намагалася вгадати. – Давай удвох вийдемо. – Завжди смілива Горпина боялася.

Тоня мовчки встала, неохоче одяглася, і вони пішли до дверей. Побрязкали засувами, гачками і відчинили. Ніхто на них не кинувся, ніхто й не став тікати з двору, тому, осмілівши, почали придивлятися. А побачивши на маленькій лавці під хатою худого згорбленого чоловіка, який курив цигарку і навіть не глянув у їхній бік, вирішили підійти ближче.

– Ти хто такий? І що тобі тут треба? – сердито спитала Горпина. – Чого мовчиш, бродяго? Розсівся серед ночі в чужому дворі. – Вона штовхала Антоніну під бік, щоб і та приєднувалася, але Тоня стояла мовчки.

– Додому я прийшов, а вас не хотів будити, оце сиджу та з Полканом розмовляю. – Чоловік промовив хрипким застудженим голосом.

– Ой Боже! – аж стрепенулася Горпина. – Та це ж… – у неї навіть язик затерп. – Це ж наш Тимофій! – нарешті вигукнула, продовжуючи придивлятися до чоловіка, який вставав з лавки. – Тоню, – смикала її за рукав, – невже справді він? – здається, вірила і не вірила.

Ще не договоривши, Горпина побачила, що Тоні стало зле, і Тимофій ледь устиг підхопити її під руки.

– Що з нею, Горпино Петрівно? – налякався дуже.

– Від туги захворіла, нерви не витримали. Щодня тебе виглядала. Спочатку почорніла, а потім узагалі сама не своя стала. Давай удвох, а то ти такий зараз, що й жінку не втримаєш, – взяла вона Тоню під другу руку. – Ходімо, Тимофію, до хати, там усе й розкажеш, а я тим часом піч розтоплю. Мабуть, голодний? За Антоніну тепер не хвилюйся, вона одужає. А ти зовсім на себе не схожий. Що ж сталося з тобою?

– Ось не поспішайте. Дайте відігрітися, тоді й розкажу. – Вони вклали її на ліжко та вкрили старим кожухом. – Це я – Тимоха. Ну, що ж ти мене так погано зустрічаєш? А я так поспішав до тебе! – приговорював над нею.

Вона оговтувалася, відмахуючись від Горпини Петрівни, яка бігала навколо з ліками та святою водою.

– Не впізнаєш, ще б пак, заріс, не голився цілий місяць, не до того було, – все частіше шморгав носом.

Горпина Петрівна вже стояла з краплями Михайла Адамовича.

– Не треба ліків, – просив він. – Душевні хвороби душею і лікувати треба, я по собі знаю. Вона сама з цим справиться, вона ж у мене сильна, – своєю худою рукою гладив її як маленьку.

Від їхніх розмов прокинулися хлопці – Миколка та Андрійко, повисли на Тимофієвій шиї, і так їм добре було, що вони і не збиралися рознімати свої рученята.

– А ти всіх ворогів побив? – питав один.

– А тобі не страшно було? – шепотів на вухо другий.

У той час маленький Тимошка спросоння тер руками оченята, блимаючи й собі на солдата. Потім став тихо звати:

– Тату, тату…

Від дитячих голосів, які підтверджували повернення Тимофія, Антоніна неначе прокинулася і сіла на ліжку, почала роздивлятися навкруги, ніби була в чужій хаті. Тимофій обіймав її та пригортав, і вона, повіривши в його повернення, голосно заплакала.

– Нарешті! – зраділа Горпина. – Сльози швидко приведуть серце і нерви в порядок. Чим хворіти, краще вставай та чоловіка зустрічай! Бачиш, додому вже добрався! – одразу наказувала, аби допомогти їй збавитися від того проклятого неврозу. – Добрався, слава Богу! Радість то яка! – терла і вона очі.

Тримаючись за Тимофія, Антоніна повільно злазила, невпевнено ступала ногами на підлогу, навіть погодилася випити Горпинині ліки, а згодом почала і про Тимошку розказувати. Хотілося їй і про свої страждання повідати, як вона щодня на дорогу ходила, як виглядала. Але тільки-но починала, як він її спиняв.

– Не треба все зараз, залиш його на потім. У нас буде ще багато часу для розмов.

Часто згадуючи цю хату, тепер він переглядав навіть дрібниці – відро з водою на табуретці і металевий кухлик біля нього, за ним стіл кухонний і довгий мисник аж до вікна. Ті самі фотокартки в рамках над вікнами, ікони в святому кутку. Не було лише рушників; познімавши у війну, Тоня вирішила, що повісить їх, як повернеться Тимофій. Йому приємно було бачити все на своїх місцях, бавитися з малим сином, ловити погляд Тоні, слідкувати за Горпиною Петрівною, як вона поспішає зігріти йому воду та зварити суп. Навіть здалося, що він тут був увесь час. А все, що сталося, залишилося далеко позаду.

Поки в печі потріскували дрова, він їв кусок домашнього хліба і запивав теплою водою, а коли сонце тільки-но почало викидати з-за обрію свої промені, вимитий і переодягнений у чисту одежу Тимофій сидів біля столу і збирався снідати.

Саме в цей час відчинилися двері, і на порозі з’явилася Мар’яна.

– Братику! – аж налякала всіх своїм голосом. – Як відчувала, що ти повернувся. Серед ночі навіть збиралася прийти, але у вас не світилося, – припала до його плеча. – Чому ж худий такий, кашляєш дуже? – розглядала його змучене обличчя. – Що сталося з тобою, Тимошо? – допитувалася, не перестаючи плакати. Вона й сама не знала, чого більше в її сльозах – радості чи жалю. – Ти ж у нас завжди такий здоров’як був! – припускала, що він прийде не таким, як до війни був, але побачити його старим дідом у тридцять три роки – таке й на думку не спадало. – Невже зовсім голодував, що так знесилів? – знову обіймала та мацала його кістляву спину.

– Ось перестань, – спинила її Горпина. – На домашніх харчах він швидко поправиться, – смикала Мар’яну за куфайку, яку та й не збиралася знімати, бо в хаті було ненабагато тепліше. – А ми ще й курочку заріжемо та борщику наваристого приготуємо, – Горпині все ж хотілося надати зустрічі радісного вигляду, тому вона, подаючи до столу гарячий суп, посміхалася. – Їж спокійно, а ви, сороки-білобоки, не заважайте, – збиралася навіть гримнути на жінок. – Тепер від вас він нікуди не дінеться, – сама все кидала на них косяки, аби перестали плакати.

Тимофій ніколи не скаржився на апетит, сьогодні також – накинувся на їжу і з’їв майже цілий горщик.

– Оце розійшовся! – стукав дерев’яною ложкою. – Варіть заново, Горпино Петрівно, бо незчувся, коли й до дна добрався, – задоволено витирав свою бороду.

– То не біда, зараз зваримо, – раділа вона. – Чисть, Тоню, картоплю, час і тобі до роботи ставати, – сама придивлялася, чи твердо вона на ноги стає, аби знову не впала.

– То де ж ти був так довго? – Мар’яна здогадалася, що брат відтягує ту розмову, але дізнатися їй усе одно хотілося.

– Знаю, що тепер декілька разів розказувати доведеться, а бажання повертатися до тих подій зовсім нема. – Його стомлені очі ледь виглядали із запалих очниць.

Усе ж, помовчавши трохи, розпочав:

– Гнали наші війська японця, а в розвідників своє завдання було. Перед самим кінцем пішли на останнє, тільки довести його до кінця, як це завжди було, не вдалося. Піщана буря збила нас з напрямку, і ми заблукали. Там і так переходи були дуже важкі, а тут – у пустелі без води і їжі… – Він знову замовк.

Тепер Мар’яна пошкодувала, що змушує його пригадувати, вона зрозуміла й так – він ледь вижив. Але Тимофія вже було не спинити.

– Гризли кору з чагарників та дерев, їли якесь коріння, інколи падали і лежали годинами без пам’яті. – Він після кожного речення заходився глибоким кашлем. – Було нас шестеро, а повернувся сам, навіть не зрозумів одразу, що запізнився аж на два тижні. Коли добрався до кордону, думав, що мене зустрічатимуть, дадуть пити таі їсти, а вони наділи наручники і кинули до в’язниці. Давай я про свою військову частину питати, а вона вже на Союз поїхала. – Він пересів ближче до грубки, намагаючись нагрітися біля неї.

– Я зараз розтоплю, – клопоталася Горпина. – А якщо хочеш, то лізь на піч. Черінь уже, мабуть, тепла.

– Потім переправили до Хабаровська.

Здається, він уже не тут, а там – нічого не чує, інший погляд, інші очі. А перед ним – пустеля, невеликі піщані горбики, які назавжди сховали його товаришів від цього світу, і неймовірне здивування, коли взнав, що був на чужій території.

– Більше місяця розбиралися, хто я, що за шпигун такий, зізнання якісь із мене вибивали. Замалим не розстріляли. – Жінки аж зойкнули з переляку. – Я прізвища згадав своїх начальників із 2-го Українського фронту, назвав їх, і, на моє щастя, один із них, майор Крупнов, лежав якраз у Хабаровську в госпіталі, він мене й виручив. Та що там виручив, врятував від смерті.

– Боже мій, то невже свої били? – Мар’яну аж лихоманка трясти почала. – Такого хворого і знесиленого? – її здивуванню не було меж. – Та як же їм не жаль було?

– Там зовсім не про те йшлося. Зі мною говорили як зі зрадником та шпигуном. Такі допити влаштовували, що я часто тільки початок пам’ятав. Просив Бога, аби прибрав якомога швидше. – Він нагнув голову і знову сидів мовчки.

– І що ти повинен був розказати? – ніяк не могла сестра повірити в таке радянське правосуддя.

– Зізнатися в тому, чого не робив, – сказати, на кого працюю, ким завербований і яке завдання мав виконати. Але не був я ні шпигуном, ні зрадником. Говорив чисту правду та тільки нікому вона не потрібна була! – Він підвищував голос, боявся найстрашнішого – і свої рідні сумніватимуться в ньому.

– Тимофію, заспокойся, ми ж не слідчі, – втрутилася Горпина. – Ти навіть не подумай такого. Просто зрозуміти складно. Ми ж думали, що після перемоги все буде по-іншому. – Вона підійшла і поклала руки на його плечі. – Слава Богу, що хоч так обійшлося, – глянувши на святий куток, навіть перехрестилася. – А тобі просто пощастило, ти вирвався звідти, звідки мало хто повернувся. – Вона теж була шокована розповіддю. – Тепер довго житимеш, ось подивишся, – намагалася вселити в нього надію, бо знала – то найкращі ліки.

– Їм так не хотілося мене відпускати, мабуть, уже своєму начальству доповіли, що спіймали розвідника, якого завербували чи то японці, чи то американці. Уже знали, кому які нагороди дадуть, нові зірочки на погони причеплять. А тут усе ламається. – Тепер навіть сам посміхнувся. – Треба буде свого майора Крупнова знайти та подякувати. – Він знову відкашлявся. – Ось тепер і гадайте, чи по Божій милості я вдома, чи завдяки одній нормальній людині серед мого начальства. – Він кинув поглядом по хаті, потім обняв свою Тоню і Мар’яну, сховав на їхніх плечах своє обличчя і, мабуть, плакав.

– Кирила син та Маріїн чоловік із концтабору не такі страшні прийшли, як оце ти. – Мар’яна знову садила його за стіл і подавала кухоль з молоком. – Пий свіженьке та сили набирайся. Про минуле забудь і нікому не розказуй, – радила брату.

– А хлопці, кажеш, із концтабору прийшли, – перепитував Тимофій, бо на власні очі бачив у Польщі та в Чехії не в’язнів, а кістки, обтягнуті шкірою, деякі ще рухалися, а деякі тільки лежали. – То вони, мабуть, уже після госпіталю, бо не доїхали б, – пригадував, як сам налякався від того, що можна зробити з людиною. Хоча він і тут таких бачив у тридцять третьому році.

– Чули й ми про таке, – розігнулася Горпина біля печі. – Чоловік Маріїн справді повернувся, а сина з концтабору тільки звільнили, він одразу й помер. Сина Кирила теж ніхто не впізнав, навіть батько, – продовжувала вона. – По селу таких чоловік двадцять набереться. Трохи відійшли хлопці, але до роботи ще не гожі. Фельдшер каже, що колись одужають, але ще не скоро. Я всіх на власні очі бачила, то… не доведи Господи, – пригадала, як ходила частенько до них зі своїми травами та порадами.

Поки не було Тимофія, час, здавалося, так повільно минав, іноді й зовсім стояв на одному місці, тепер же – ще не наговорилися, а вже сонце через вікно заглядало в хату.

– Сьогодні перший день зими, – повідомила Горпина. – Запам’ятаймо цей день. Дай Боже, щоб минулі часи ніколи не повернулися. – Вона знову перехрестилася перед образами. – Важко нечистого було побороти і Тимофію, і всім нам. Постав він перед нами в образах німця, японця, від яких весь люд наш постраждав, в образі слідчого тієї в’язниці, в якій з нашого Тимофія зрадника хотіли зробити, і в образі нашого начальника першого – Віктора, який Михайла вбив. Але Бог з нами, ми побороли і ми перемогли…

– Годі вам, Горпино Петрівно, слухати таке не хочу, – спинив її. – Я за ці роки всього надивився. Люди, буває, таке виробляють, що й Бог їх не розуміє. Хто у владі, той і панує, а в кого ще й сила є, той і замість Бога вправитися норовить.

– Чи ти проти Бога вже? – Вона перелякано дивилася на Тимофія. – Он Христина наділа на свого Мишка хрест, ще й молитву йому дала, то він і прийшов додому цілим. А ви побігли, наче комуністи, то так і вийшло. Другий тобі випадок називаю – Уляна Кості, після того як Мар’яна його переховувала у своїй хаті, теж молитву давала, і вийшов хлопець із таких ситуацій, навіть на Дніпрі вцілів, ще й Героя отримав.

– Про Бога сперечатися не будемо, хоча й зрозуміти його важко – для чого таку війну допустив? – Він пильно дивився на ошелешену Горпину, яка, може, і вперше не знала, що відповісти. – І світом, здається, люди керують, а не він. – Почувши таке, вона аж миску з рук випустила. – До того ж жорстокість частіше перемагає, – Тимофій говорив якусь страшну правду. – Перемогу ми здобули, але дуже дорого за неї заплатили. І правди про цю війну, мабуть, ніколи не розкажуть, навіть нашим дітям, – його голос був твердий, а погляд колючий.

Хоча схожі думки і їхні голови відвідували, особливо в ті незабутні роки – тридцять другий та тридцять третій, усе ж були здивовані почутим. Горпина як завмерла біля печі, то так і стояла, опустивши голову. Мар’яна терла руки і тягла їх до грудей, неначе збиралася захиститися від диявола, який поки що перемагав на землі. А Тоня, опустившись на краєчок полика, обхопила руками своїх діточок, ніби не на неї, а на них насувалася чорна сила.

Поки вони отямились, минуло не так багато часу, але перед очима галопом пронеслося півжиття. «І чому знову то білі, то червоні, – подумала Горпина. – А ось і діти голодними очима дивляться». – Її аж струсонуло, бо все точнісінько, як тоді було. Не один віз із їхнім добром від’їжджає від двора – Мар’яна вже вкотре бачить цю картину. На одному верещать свині, а прив’язана до воза корова все оглядається. Федір, мов живий, з розсіченим обличчям сидить під парканом, а вона метається по всьому двору – заглядає то в хлів, то в клуню, то в хату і ніяк не може повірити, що радянські комісари забрали все, не залишивши навіть зернини. Якраз про ті події думала і Тоня, бо теж не вперше чула крик матері: «Господи! Зглянься над нами!»

І лише згодом вони почали повертатися до цього життя. Розказували далі Тимофію про все: хто прийшов з війни, хто загинув, хто пропав безвісти, а він, не дослухавши до кінця, заснув. Здається, зраділи, що його обличчя нарешті торкнувся спокій, але снідати ще ніхто з них не збирався. Навіть коли Горпина налила в миску гарячий суп, вони мовчки дивилися на пару. «Пробуйте, діточки, першими». – З тих часів така думка з’являлася часто, тільки-но Горпина бралася за ложку. «От і наварила, тепер спасемося» – Мар’яна штовхала вже холодну дитину. «Господи! Невже ти не бачиш, що тут коїться!» – це знову Тоні вчуваються материні слова, цього разу останні.

– Тоню, Тимофій уже прокинувся? – питав дід Сава аж під вечір. – Бо й мені кортить поговорити з ним, і Грицько мій години через дві вже вдома буде. На вихідний приїде, картопельки візьме та ще щось, у місті все піде. – Сам і зараз поглядав то на Тонину хату, то на дорогу. – То що скажеш? – вдивлявся в її обличчя, помітивши, що воно дуже змінилося.

– Ще спить. Діти по хаті бігають, а він нічого не чує. Ми тільки дослухаємося час від часу, чи він дихає. – Вона з таким полегшенням зітхнула, що аж діду легше на душі стало. – А ви хворіли, чи що? – знала про хворобу і про причину також, але все одно спитала.

– Отож, захотілося відлежатися – і заліг, – ще не той голос і не та усмішка, а жартувати вже намагається. – Одним словом, розбалував сам себе. Виявляється, триматися набагато складніше. – Навіть сам здивувався. – Правда, ти все те й без мене знаєш. – І змарніле дідове обличчя трохи повеселішало.

– Оце інша справа, а то налякали ви нас. Ще жити та й жити, – глянула на нього своїми темно-сірими очима, які завжди вміли передавати тепло.

– Таке відчуття, що я знову все спочатку починаю. – Похитавши головою, пішов і він на край села виглядати сина.

Хтось інший, може, й не зрозумів би тих слів, тільки не вона. Неначе піймав її думки і прочитав – так вона про те подумала. Дивувалася й іншим – як він може бути таким близьким? Багато й родичів у селі, але жоден з них ніколи не був таким рідним.

«Які гарні очі стали і погляд теплий, – підмітив дід Сава. – Ще недавно були вицвілі й холодні, а погляд байдужий і дуже стомлений. Бач, як швидко все змінилося», – думав про Тоню.

Побачилися з Тимофієм аж наступного ранку, коли той, відіспавшись та трохи відійшовши, вже твердіше стояв на ногах. Радів і дід Сава, що перед ним той Тимофій, яким він його знав, – веселий і завзятий. Здавалося, немає такої справи, яку він не може вирішити, і немає такої роботи, яку він не може зробити. А щодо жартів, то рівних йому тут не було.

До самісінького вечора в Тонину хату не зачинялися двері, всім хотілося привітати Тимофія з поверненням.

– Багато неправди навколо, але треба жити, – переслухавши багато розмов, знову про своє нагадувала Горпина. – Хоч хлопці вже й не погоджуються із моєю позицією, але мої переконання змінити неможливо, – це вона про Боже і земне, про що ще її батьки говорили. – Ми завжди так жили і надалі з Богом житимемо, іншого шляху просто не існує. – Вона й сьогодні топила піч та варила борщ, тільки вже не в горщику, а в чималому чугунці, аби всім вистачило.

– Правильно, Горпино, кажеш. – Дід погоджувався, але думав про своє. – Раз випали такі випробування, то куди подітися, треба пережити. Хотілося б і кращої роботи, і кращого життя, але зараз годі про це й думати. Чим сьогодні жити? А тим, чим і раніше жили, – в роботі втіху знаходити, в сім’ї любов шукати та дітям радіти. Тоді й життя не таким поганим здаватиметься. Такими словами ще перед війною батюшка Лаврентій нас утішав, а він міг бачити те, що й попереду. Правильно й вирішив – не все простій людині повідати можна.

Так і Сава думав після хвороби. Він давно знав рецепт виживання – це добре слово, сказане вчасно. Тому і зараз пропонував той рецепт кожному.

– Думаєте, мені легко жити? – хотілося і Мар’яні хоч трохи поскаржитися на своє життя. – Але молитва від усього допомагає. Так і живу, так і дітей навчаю. – Тим вона доводила, що є ще один рецепт – молитися.

– Знову завели свою пісню. – Тимофій скоса поглянув на одну, потім на другу. – Ніби я чогось особливого хочу. По-різному народи на землі живуть, багато й таких, які вміють добре жити. Там і простий люд не бідує. У нас же і працюють, і Богу моляться, а діла нема. – Він аж розсердився, пригадуючи вчорашню розмову.

– Зачекай, Тимофію, – спинив його дід Сава. – У вас у кожного своя правда, – умів він примирити, тож намагався і цього разу. – Я теж над цим голову сушив, особливо коли з-за Уралу додому повертався. Що сам зрозумів, що від політичних в’язнів чув. Був свідком того, як люди життя своє клали заради ідеї, заради свого народу, а нічого з того не вийшло. Тобто були патріоти у всі часи, але велика імперія всіх задавила. Не хтось інший, а вона у всьому винна. У тих народів немає такої імперії під боком, а з нас вона вже яке століття шкуру здирає. Наша Україна – колонія, а ми – раби. Ось так. – Він аж розхвилювався, поки сказав найголовніше. – Про що зараз можна говорити, коли німцем усе розтрощено. Доведеться добре попрацювати, аби відновити. А вже потім, може, й ми заживемо, – але, сказавши, нагнув свою голову, бо чомусь і в це не дуже вірив. – От якби від тієї великої імперії збавитися… – Про це він теж уперше, але знову нагнув свою голову, бо й так наговорив на великий строк.

– Годі вам на цю тему, – почувся голос Григорія.

Він тільки-но зайшов, але за бурхливими розмовами його, здається, не помітили.

– Я в усьому Тимофія підтримую. – Тепер він тис його руку та обіймав. – Коли повертався з війни, теж думав, що ми кров’ю і потом заробили на краще життя. Але на роботі знову один від одного ховаються. Ще не скажеш, а вже питають: «Чому не погоджуєшся з лінією партії чи з порядками?» – не любив він цю тему, але обійти ніяк не міг.

– Слава Богу прозрів, – аж зрадів Тимофій. – Чого ж тоді в партію поліз? – уважно дивився на Григорія та чекав відповіді. – Мені теж пропонували, я навіть завагався був, але вчасно одумався.

– Хочете вірте, хочете ні, але на війні мені щастило на хороших людей. І коли політрук спитав: кого в члени партії рекомендувати, то всі підтримали мою кандидатуру. Я не міг відмовитися, та й сам на той час вважав, що правильно роблю, – мало хто міг похвалитися, що в часи війни йому було простіше, а Григорій якраз це й хотів підкреслити.

І його слова всіх здивували, навіть рідного батька. На цьому їхні розмови не скінчилися, ця хата чула ще багато суперечок, бо вони хотіли все зрозуміти. А коли пригадували, що їхньому поколінню ще раніше пережити довелося, одразу й забути намагалися, бо хіба ж можна з такими спогадами починати нове життя. А вони його починали, адже після війни всі змінилися.

* * *

Довгими зимовими вечорами вони ще не раз поверталися до цієї теми, але час тепер минав швидше. У бригадах кипіла робота, її вистачало не тільки здоровим, а й калікам. Ремонтували ферми для худоби, бо все занепало без чоловічих рук. Навесні, після завершення польових робіт, усі садили молодий ліс за селом – аж десять гектарів. На осінь планували в чотири рази більше. Усі раділи та говорили про майбутнє.

Коли рік завершився, колгоспники зібралися на збори. Фронтовики сиділи окремо, весь час перемовлялися, ніби звіт про роботу їх мало цікавить. Зате коли почали обговорення, неначе прокинулися. Задали жару голові колгоспу, як і збиралися, щоб не командував на свій розсуд. По їхніх обличчях було видно – радіють, що заявили про себе, як хазяї цієї землі. Вони краще, ніж голова, знали і місцевість, і сільське господарство. А головним було те, що вони, пройшовши шлях війни, мали велике бажання – зробити життя простого селянина кращим.

Питання про техніку поставили руба, знали, що в інших господарствах і бельгійські сівалки ще до війни були, і тракторець хоч один, який добре допомагав, особливо орати та сіяти. Навіть ще до зборів написали колективне звернення в район про допомогу технікою. Голова колгоспу то хитав головою, то стискав кулаки, але вирішив погоджуватися, бо пропозиції були суттєві. Він теж пройшов війну і теж надивився різного, але, повернувшись, не мав упевненості, що прості селяни, натиснувши на ту велику партійну машину, можуть щось змінити. Хвилювало його й інше – та машина в першу чергу зітре його як зрадника інтересів партії.

Голова ж сільради хотів і цього разу своїми хитрощами взяти. Почав здалеку, спочатку дякував чоловікам за перемогу, потім за роботу і тільки після того перейшов до головного – всім керує райком партії і буде все так, як він вирішить.

Не хотіли сьогодні фронтовики здаватися без бою. Першим зірвався з місця Харитон, потім інші, а в кінці дід Кирило. Усі наполягали на тому, щоб розумно підходити до сільськогосподарських проблем, краще обробляти, більше врожаю збирати та щось виплачувати й людям за їхню роботу. «Досить бути рабами і працювати за голі трудодні», – вигукнув з місця Василь-каліка. Старі діди чухали потилиці, бо не пригадували таких сміливих розмов у цій залі ще з часів розкуркулення. Самі ж раділи – нарешті люди починають прокидатися.

– Настав час пір’я піднімати, розтуди його в коромисло! – аж крикнув старий дід Кіндрат. – Не можемо ж ми ще двадцять років мовчати! – Ось так він вирішив сказати наприкінці свого життя.

– Ага, голову сільради ніхто не обирав! Тому треба призначити вибори і свого обрати! – надумав таке старий дід Антип, який і зараз розмахував старою облізлою шапкою.

– Правильно каже, холера його забери! – не всидів на місці ще й досі моторний дід Лука. Він як і колись – ще у тридцятих роках, вискочивши наперед, кинув угору шапку, мов на козацькій чорній раді. – Досить базікати, коси знову мантачити треба та кріпити їх сторчма! – слова старого козака цього разу були якраз по темі.

– Цитьте! – стукнув палицею дід Мохтей, який завжди сидів у першому ряду та наставляв на трибуну своє праве вухо. – А то знову скажуть, що тут куркульське кубло. Нехай молоді говорять, бо ми нічого не зрозуміли у вашій радянській владі. – Сам пильно дивився не лише на голову сільради, а й на парторга, який сьогодні тільки встигав щось записувати у свій блокнот. – Говорили, що все для людей, а з нас останню сорочку вже давно зняли. Нехай воїни говорять, бо їм жити! А наше вже пропало… – Він повільно сів на місце і ще довго бурчав собі під носа.

Воно вже й цього було достатньо, щоб вбити клин між керівництвом та селянами, але до виступів підпряглися ще й жінки, які без зборів та обговорень п’ятий рік самі тяжко працювали на полі. На їхню думку, вони мали право брати участь у вирішенні всіх питань. Разом із тим нагадали і про Мар’яну, яку з дітьми вигнали з хати, хоч і не з своєї, і про фельдшера, якому не віддають його власну, бо начальники собі все дозволяють. Не забули й про Тамару. Гамірні збори закінчилися, а питань з’явилося ще більше, ніж до них.

– Оце молодці хлопці! Дали прикурити як одному начальнику, так і другому, – почав дід Кирило, зустрівши Саву і Тимофія, які були вдома і страх як хотіли дізнатися, про що там йшлося. – Навіть говорили про те, що облік урожаю проводився дуже погано. Он у Горвищі двоє калік керують – один головою, а другий бухгалтером, то здали врожаю набагато більше. Виходить, що наші хазяї нікчемні чи рахувати не вміють, може, просто хитромудрі дуже? У чому ж річ? Так і питали в голови. І худоби у них більше. І за трудодень колгоспникам трохи заплатили, а в нас знову самі палички ставлять, як до війни. І молодих хлопців вже послали на трактористів учитися, а в нас і думка така ще не народилася. Осміліли хлопці… Ой, і молодці! – не міг нахвалитися Кирило. – Дуже сердиті керівники були, але терпіли, бо що проти правди скажеш. Розуміють хлопці справу! – Такого радісного обличчя в діда Кирила вони ще не бачили. – То невже наша козацька кров не померла?! – Усі аж стрепенулися, почувши. – А тут ще й райком зверху, якого вони бояться, як дідько ладану. А що, потрапили наші начальники в пастку! – Це він про їхніх голів та про парторга. – Не забули і про те, щоб дерево заготовити до весни та вдовам хати відремонтувати, а в кого згоріла – збудувати, – радів так, ніби це він тинявся по чужих кутках.

– Правильно й розказали, бо зерно он, кажуть, уже попріло. Чим навесні сіяти будуть? А пріле й худоба їсти не захоче, – підтримав дід Сава. Він про власну землю вже забував, а про те, як хазяйнувати треба, – ніколи не зможе. – Повірте, якби цій землі дати ладу, то й державі б виростили, і собі б вистачило на хороше життя. – Він знав, що говорить.

– Може, й не все від керівників залежить, але вони розумними повинні бути. І чого далеко ходити – в нашому селі таких знайти можна. Тимофій он окріпне, його хоч на одне місце, хоч на друге постав, він скрізь вробить, – дід Кирило задоволено підморгував Тимофію, штовхаючи його під бік. – Тимоху б та Гришку твого, ото й справи пішли б одразу. Тоді не захотів – у війну, а тепер знову його проситимуть. Подумаєш, хтось там проти виступив. Такі завжди знайдуться.

– Григорій мій землю любить, може, хіба Людмила не пустила б. – Усе ж від почутого діду аж на душі солодко стало. – А Тимофій на ноги стане й теж до роботи візьметься. – Він часто й сам про те думав. – Свій і чужий – велика різниця, – аж палець підняв. – Свій сьогодні робить, а про завтра думає, бо тут йому жити, і якщо не так вирішив чи образив кого, люди й через декілька років нагадають. А чужому всі ми однакові. Він про себе думає, аби не лаяли начальники та аби заробити побільше. Коли й не так, то сів на коня чи на машину і… поминай, як звали! – сам розгладжував свої вуса, уявляючи, що робилося на тих зборах.

– Що ви плануєте? Може, голову сільради вам ще і вдасться обрати, а голову колгоспу призначать самі. І призначать із тих, кому довіряють, тобто зі своїх членів партії. А до нас довіри великої не було й не буде, ми ж куркулі чи діти куркульські, – наслухавшись усіх, не витримав Тимофій. – То й не беріть дурного в голову, щоб знову хворі не лежали. – Він не сприймав усе серйозно, тому й посміхався.

– Нічого, нічого, ще подивимося, чия візьме! – не здавався дід Кирило. – Сказали на зборах, що з весни знову три колгоспи будуть, одним із них той самий голова керуватиме, а двома іншими можна і наших призначити. Було б здоров’я, правильно кажу, Тимофію Дмитровичу? – уже бачив його на тій посаді. – Тільки скажи, звідки такий худий приїхав? – придивлявся уважно.

– З того світу. Там теж треба було побувати, щоб усе побачити на власні очі. – Тимоха не мав бажання повертатися в минуле.

– Як люди там живуть, розкажи. Тільки не про тих питаю, які в засвіти пішли, а про тих, які в інших державах, – спокійно продовжував Кирило. – Нам про все знати цікаво.

– По-різному живуть. Коли в Європі задивлявся на їхні будинки і магазини, то думав: як тільки ми погано живемо. А коли зі сходу повертався, то думав, що кращого життя, ніж у нас вдома, ніде немає. А ми, виходить, між заходом і сходом, то згодні вже й на щось середнє.

– Може, ти жартуєш? Щось я тебе не розумію. – Дід Кирило придивлявся до Тимофія. – Хоча, пригадую, я теж із такими думками із Першої світової повертався. І ніколи не жалкував, що Бог мені якраз тут місце для життя визначив. – Він навіть показав пальцем у землю. – Були б тільки живі та здорові. Я он зараз за сином дуже побиваюся. Слабкий такий і досі, ходити йому важко, їсти не може. Що робити? Може, ти, Тимофію, прийдеш та хоч словом його підтримаєш, бо життя в ньому не видно.

– Прийду, обов’язково прийду. Поставимо і на ноги, а влітку вже до дівчат поведемо. На Покрову і на весіллі погуляємо, – весело говорив Тимофій, часто заходячись глибоким кашлем.

– До весілля ще, мабуть, далеко, а до весни, може, на ноги й станете як слід, – дивився на нього дід Кирило та хитав головою. – Однак ти все одно молодець, маєш такий стрижень всередині, що, коли й зігнули, він усе одно вирівняється. Ти з братів один з війни прийшов, чи що?

– Афанасій ще живий зостався.

– Найстарший і найменший, значить, – говорив дід Кирило, плескаючи Тимоху по худих кістках. – Нічого, були б кістки, кажуть, а м’ясо наросте! Так, Саво? Чи ти й досі про ті збори думаєш? – Він сам ніяк не міг їх забути.

– Думаю і про збори, і про хлопців наших. Коли все обійдеться і нікого не посадять, то, може, й буде щось позитивне від них. – Сава вже все передумав і спинився на поганому.

– Дурний ти, чи що! Таку війну витримали, а тепер знову садити? – Дід Кирило аж розсердився на нього. – Ще, гляди, союзники допоможуть. Німці полонені працюють на нас. Чув таке?

– Не глухий. Навіть знаю, що наші в Німеччині всіх німкень ґвалтували, яких тільки могли спіймати. Тут за слово садили, а там таке дозволили. Не розумів раніше, не розумію і зараз цю радянську владу. – Навіть по голосу відчувалося, що він не покладає великих надій.

– Невже і наші, Тимохо? – У діда Кирила від здивування аж очі полізли на лоба.

Той нічого не сказав у відповідь, лише опустив голову та чухав потилицю.

– Може, яка сама погодилася, не без того. – Кирило продовжував сам, раз усі мовчали. – Чи для перемоги потрібно було кожну їхню жінку збезчестити? – Знову не почув у відповідь жодного слова. – А от у відбудові на союзників можна розраховувати, – була в нього така надія. – Коли й вони воювати стали, тоді й діло пішло.

– Якраз, – не стримався Сава. – Сильна Росія й раніше нікому не потрібна була, зараз і поготів. Поки ми будемо з розрухи вилазити, вони тим часом розбагатіють, їм же торгувати ніхто не заважатиме, – згадував Першу світову і вирішив, що нічого не змінилося.

– Ось подивитеся, ми як візьмемося, то й американців доженемо! – Видно, Кирилу сьогодні не хотілося здаватися. – Чи я щось знову не те кажу, Тимофію? – Радість на його обличчі враз змінилася розгубленістю.

– На союзників не варто розраховувати. У кожного своє на меті було, це ще на війні бачили. Ми міста жаліли, намагалися, щоб і будинки, і заводи цілими зосталися, а американську авіацію, було, як пустять поперед себе, ті за годину місто у попіл та каміння перетворювали. Так із Братиславою вийшло. Оце так ми німця разом гнали. І кожен хотів собі більший шмат захопити.

Їм завжди не вистачало часу, тому ще й досі залишалося багато не обговорених питань.

– Ну чого ви тут на холоді мерзнете? – спинила їхню розмову Тоня. – Пішли б до хати, місця ж вистачає, – запрошувала до себе, наближаючись.

– От жінка! Вона вже скучила, – посміхався дід Сава. – Забирай свого милого додому, вигрівай та любити не забувай, то теж ліки не менш важливі, – підморгував їй.

– Я теж додому піду, бо й мій син там виглядає, – Кирило вже декілька разів збирався йти, але важливі сьогоднішні теми його щоразу спиняли. – А Тимофія буду чекати в гості, – нагадав ще раз, аби той не забув.

І Кирило звернув на свою вулицю, яка вела на край села. Усі теж порозходилися, бо вже вечоріло і брався сильний мороз.

9

Складно взимку знайти в селі таку хату, де б не стукав ткацький верстат. Мар’яна з Анютою, напрявши за осінь лляних та конопляних ниток, взялися й собі ткати полотно, бо діти вже зовсім обносилися, та й самим хоч якась одежина потрібна була. Бігає човник туди-сюди, вправно працюють руки, прибиваючи до полотна кожну прокладену нитку. Закінчивши одне, починають друге та мріють про різдвяні свята, коли будуть гуляти. Діти, обліпивши за столом каганця, вчать уроки. Любочка раз по раз підкладає хворостиння в грубку, яке то потріскує, то кидає дим у хату. Ванько частенько перепитує про букви, потім слиною змочує олівець, щоб записати їх на клаптику паперу, інколи, отримавши від братів потиличника, ображається і хлюпає носом. Марія виглядає з печі і постійно щось шепоче, неначе кожного разу хоче всім нагадати про своє – була б здорова і говорила б, як усі, якби під час розкуркулення череда по ній не потопталася. Згодом вони мостяться на печі та на полику спати. Їм тісно, але іншого місця немає. А коли поснуть, то й так добре.

– Анюто, ти чуєш? – обізвалася до неї Мар’яна. – Корова наша мукає, теля привести зібралася, – підійшла до вікна та почала вслухатися.

– Ще рано. Може, замерзла. Треба було рядном її обв’язати, – відповіла та перевернулася на другий бік додивлятися сон.

– Небо ясне, тому й мороз ще більший береться, – Мар’яна, прохукавши невеликий кружок у намерзлій шибці, намагалася одним оком розгледіти, що там у дворі коїться.

– Так холодно, що й виходити не хочеться, – натягувала Анюта на себе ковдру.

– Та ні, ходімо, все одно не спатимемо, корова дарма кликати не стане. – Мар’яна, вступивши у чоботи, вже вдягала куфайку.

З вулиці одразу вдарило морозом. Ще з порогу помітила відчинені двері у хлів, тому одразу кинулася до корови.

– Ну чого ти, Мусько, волаєш? Що сталося? – придивлялася в напівтемному кутку. – Он воно що! Анюто, йди-но сюди! – кликала на допомогу, помітивши стурбовані очі худоби і телячу ніжку.

Анюта, поспішаючи й собі слідом, спинилася у дворі, почувши рипіння снігу. Потім побачила й чоловіка, який по їхньому городу перебігав до сусідньої хати. Вона з переляку закричала не своїм голосом:

– Хто це тут вештається? Я тобі зараз покажу! – Неначе й бідова, а руки так і тремтять. Коли висока напівзігнута фігура подалася далі, вона отямилась, відчуваючи щось неладне. – Та здоровенний який! – вихопилося з її вуст.

– Ти про що там? – прочинила Мар’яна двері всього на декілька секунд. – Не до розмов зараз, рядно неси. – Сама знову повернулася до корови. – Усе село спить, а вона репетує, – гладить свою Муську рукою та міркує: що ж далі робити?

У той час, як Анюта стукала по паркану і кликала сусіда Микиту, Мар’яна тягла теля з корови та сердилася, що немає їй помочі, коли вона конче необхідна. Витерши піт з чола, сама поспішила за рядном, аби швидше забрати телятко в хату. Тепер уже й Микита стояв у їхньому дворі та щось роздивлявся.

– Чи тобі робити нема чого? – буркнула вона на Анюту, якої так і не дочекалася. – Ще одного підняла. Зараз дружина прокинеться, то вона тобі дасть.

– Он сліди його видно! – показувала Анюта, не звертаючи на неї уваги. – По глибокому бігти довелося, мало чоботи тут не загубив. Не інакше як сорок п’ятий.

– І правда, здорові. – придивлявся і Микита. – Але чого бігати серед ночі? Точно злодій, – перевів погляд на хлів. – Тільки в Івана-дурника така нога. Худий та високий, як жердина, а нога, мов під дурним старцем, – повторив те, що люди про Івана говорили.

Тільки тепер Мар’яна зрозуміла, що трапилося. Вийшла й собі до них.

– А в нас хлів відчинений був, ми не могли так залишити. Виходить, що до худоби пробирався, – ледь ворушила губами, налякавшись. – Може, й корову тягнув із хліва, а вона з переляку давай волати та телитися. Якби раніше спати полягали, могли б і не почути, – аж руки на грудях схрестила. – Де той бандюга? Де пройдисвіт? – взяла вила та хотіла бігти за ним по слідах.

– Спинися! – схопив її за руку Микита. – Його вже не доженеш.

– Що б ми робили без корови? – Мар’яна мало не заплакала. – От біда яка! – ніяк вона не могла заспокоїтися.

– Не бідкайся марно, нічого ж не сталося, – вже посміхалася Анюта. – Давай теля в хату заносити, замерзне ж маленьке, – тепер і вона про нього згадала.

– Чого гам підняли серед ночі? – почувся голос Микитиної дружини. – Ці сусідки щось та й придумають, аби чужому чоловікові не давати спати. І що ж сталося цього разу?

– Хтось у хлів пробирався. – Вони й не збиралися виправдовуватися, хоча й почали хором.

– То його так замикали, теж мені хазяйки. Тепер наговорять сім верст до небес, – відрізала, позіхаючи.

– Лідо, як ти мені набридла зі своїми ревнощами, – гримнув на неї чоловік. – Немов збісилася баба! – зиркав на ошелешених Анюту та Мар’яну. – Так і соромиш мене скрізь.

Дружина, шморгаючи носом, мовчки пішла до хати.

– Іди й ти, – радила Мар’яна. – Ранок вечора мудріший, ото й будемо перепитувати в людей, може, ще хтось бачив.

Було вже далеко за північ. У високому небі висів ясний місяць і зорі тремтіли, а на землі мороз тріщав біля самих шибок, ніби просився в хату погрітися. Рипіли дерева, заклякнувши від такого холоду. Куняли півні на сідалі, щоб не проспати, коли час настане всіх будити. У жодному віконці не блищало світло.

– Хоч спати не лягай, ні вдень, ні вночі спокою тобі немає, – бурчала Анюта, прикриваючи рядниною маленьке телятко.

– Погані наші справи, скажу тобі, – міркувала Мар’яна. – Чоловіка в хаті немає, тому доведеться корову в комору чи в сіни переводити, як у голод було, – замислившись, почала моститися біля дітей. Укрилася, та так їй добре стало, а коли нагрілася, то й зовсім незчулася, як заснула. Уже й сон якийсь почав біля неї крутитися, а їй все чоловічі голоси вчуваються, уже й на другий бік перевернулася, а вони ще голосніше. Схопилася та знову накинула на себе одяг, босими ногами вступила в чоботи і вискочила у двір. Стала біля невисокого паркану та через провулок на вулицю вдивляється. А місяць яскравий, видно немов удень. Зарипів сніг під копитами коней – по вулиці мчали сани, а за ними бігли чоловіки і кричали: «Лови цього! Лови й другого! Он він, городами тікає!» Вона аж стрепенулася, бо прямо перед нею хтось швидко пробіг, за ним другий, потім третій. За Микитиним подвір’ям почулися постріли. І знову кричать: «Лови його! Хапай його!» На вулиці погонич хлиськав коней з усієї сили, аж відлуння котилося селом.

– Утекли! От бандити! Другий раз ловлю їх і не можу наздогнати, – упізнає голос Харитона.

– То хто ж такі були? – добігає до нього Тимофій, на ходу застібаючи шинелю.

– Дем’яна-поліцая впізнали та Лисаветиного зятя. Той на санях сидів, а Іван городами тікав, інші нібито не наші, – Максим, який теж тут був, ледь переводив дух. – У моєї сусідки порося прямо в хліву зарізали, а її в хаті зав’язали. Чиста робота! Так зарізали, що воно й заверещати не встигло. Правда, може, й верескнуло раз та другий, тільки ніхто не звернув на те уваги, бо, самі знаєте, ріжуть інколи свиней поночі та смолять у погребі, аби шкіру не здавати в кооперацію. А вже коли корова з переляку волати почала, я одразу надвір вискочив. На гарячому їх спіймав – зарізане порося на сани вкладали. Схопив сокиру та знову на вулицю, а тут і Харитон стоїть. Вони тікати, та не всі встигли на сани скочити, бо Харитон одного віжками перетягнув, та так, що той аж упав. Добили б антихриста згарячу, але він вистрелив і влучив мені в руку.

– Ага, то вони озброєні, значить? – Тимофій оглядав поранення.

– Звичайно. Зброї в лісі, кажуть, багато, то ж біля неї і причаїлися. Де ж їм ще бути, як не в партизанських землянках. А по селах продукти добувають, їсти ж то хочеться, – продовжував Харитон.

– У землянках, кажеш? – перепитав Тимофій. – Треба ліс прочесати, я там усі ходи й виходи знаю. Нічого не забув.

– То ви їх впізнали чи просто здогадуєтесь? – допитувалась Мар’яна, яка вже до них підійшла. – І до мене у хлів приходили, – хвалилася своєю бідою. – Слава Богу, я теж вчасно з хати вийшла. Той, що в нас був, побіг за Микитину хату, а потім куди й подівся. Коли розглядали сліди на городі, то вирішили, що вони все ж Іванові.

– Я такі на вулиці бачив, німецькі чоботи сорок п’ятого розміру, і Івана впізнав, коли той упав. Підхопився й побіг, як лось, навіть горілкою від нього не тхнуло, – розповідав Максим. – Треба Лисавету за петельки потрясти, нехай розкаже, не може бути, щоб вона нічого не знала. На Ківшарівці перед Новим роком курей у тітки Дусі покрали. Дід у хаті спав, правда, він глухуватий, а вона думала, що тхір чи куниця бігає. Коли кинулася до дверей, то зрозуміла, що то люди, бо двері були зав’язані. Поки замерзлі вікна прохукала, а там уже нікого не видно.

– І то його робота, до матері часто вночі навідувався, а чужих курей дружкам на сніданок прихопив. – Мар’яна добре знала той край, бо частенько ходила туди на зв’язок із партизанами. – Не розумію: забрали їх в армію, а вони втекли, чи що? Дем’ян ще раніше з німцями поїхав, то, виходить, що в Німеччину не потрапив?

– Яка Німеччина! Німці поліцаїв любили, поки ті їм потрібні були, а самі їх ненавиділи. Коли окупаційні війська відходили, поліцаїв змусили до останнього під Києвом стояти, аби їх прикривали. А Дем’яну таке для чого? Він ні за тих, ні за других. Чим під кулі ставати, йому краще втекти. Ото й сколотив собі компанію – загін цілий, – розмірковував Тимофій.

– Та хіба ж то життя, тікають від усіх і живуть як вовки. І скільки так прожити можна? Голова сільради колись казав, що в районі створили загін для боротьби з розбійниками. То де він? А ще говорив, що серед бандитів і солдати є, які з фронту драпонули. Невже то правда? Мені на Федора натякав, коли взнав, що безвісти пропав.

– Ой, і начальник, ой, і вояка! Плюнь йому в очі. То він сам таке вигадав. Чув я, що до тебе клинці підбиває, пес шолудивий. Багато нашкодив по селу. Хлопці на зборах дали йому, а я теж поговорю при нагоді, – збирався Тимофій. – Через три хати над вухом стріляють, а він спить і не чує. Мабуть, п’яний, бо кажуть, що любить горілкою бавитися. Вояка називається… З бабами, може, і воює, – лаявся Тимофій, не перестаючи кашляти від морозного повітря.

– Ти його не чіпай, то птах що чужий, а що хитрий. Поживемо трохи, обдивимося, – радив Харитон. – Щодо розбійників, то вони в лісах точно є. Чув, що були такі випадки, коли вони солдатів убивали та документи забирали. А потім заїхав кудись такий вояка з фронту, пристав у прийми та й живе собі. Може, ще й про війну розказує.

Чоловіки говорили, а Максим усе за руку тримався.

– Заходьте до хати, засвічу каганець, а ви на рану глянете, перев’язати ж треба, – пропонувала Мар’яна.

А коли всі зайшли, то й засоромилася.

– І куди оце ти запрошувала? Тут у вас не пройти, – роззирався Тимофій, пробираючись до столу. Ще й під рядниною щось ворушиться.

– То ж теля, яке Муська привела з переляку. – Мар’яна слідкувала, щоб ніхто не наступив на майбутню годувальницю. – Ця маленька теличка сьогодні, може, всіх нас врятувала.

У хаті Тимофій сам перев’язав Максимові руку і порадив вранці сходити до фельдшера, бо рана була глибокою. Тим часом чоловіки домовлялися зібрати загін із колишніх воїнів та поїхати до лісу в пошуках бандитів.

– Якби вам озброєних солдатів з району та пару хороших коней з саньми, тоді можна, – говорила Мар’яна, проводжаючи їх. – А з голими руками не варто й рушати.

Чула такі застереження від діда Сави, тож вирішила повторити, боячись за свого брата. Сама все дивилася на кривавий слід від поросяти, який тонкою смужкою тягнувся вздовж дороги. А коли вранці, впоравшись із господарством, знову вийшла на вулицю, сліду на снігу вже не було. Дивувалися й сусіди, бо теж чули гамір та постріл, а вийти хто не захотів, хто побоявся, щоб за те у них нічого не вкрали.

Уже й додому збиралася, а побачивши Максима, який повертався з центру, тримаючи під куфайкою поранену руку, затрималася, аби дізнатися ще про якісь новини. Зараз село тільки про те й говорило, адже, не маючи ніякого заробітку, надіялися лише на власне господарство, тому й оберігали свої хліви та погреби, щоб не залишитися без нічого.

– Ти, мабуть, від лікаря повертаєшся? – спитала, коли той наблизився.

– До лікаря ще не ходив, лише до голови сільради встиг. Він усе зрозумів і зараз до сусідки, в якої порося витягли, прийде, то і я туди поспішаю. Свідки потрібні, – сказавши на ходу, він швидко пішов додому.

Новини останньої ночі переказували цілий день і договорилися до того, що вже поїхали всіх ловити, потім піймали і везуть назад, тут і судити будуть. Мабуть, людям хотілося дуже, щоб так воно й було. А насправді голова сільради, приїхавши уранці до потерпілої, тітки Параски, просив написати заяву про крадіжку. Але вона все заперечувала. Запевняла, що всі спали, нічого не чули, а порося тиждень тому як самі зарізали. Слідів ніяких не видно, і говорити більше не було про що. Зібралися чоловіки, які цілу ніч по селу за розбійниками бігали, та давай самі тітку умовляти. Але вона так і не сказала правди.

– Розійшлися ні з чим, бо, як каже Віктор Ігнатович, нема чого в район доповідати, – розказував Тимофій діду Саві вже під вечір.

– Так у Максима ж рука поранена? – нагадував той.

– Отож Ігнатович і каже: «Зізнавайтеся, хлопці, що ж усе-таки сталося, бо рука ж то поранена».

– То ви ще й винними будете?

– Виходить, що так. А в мене питає: «Чому мені не доповідаєш: де був, що додому пізніше від усіх повернувся?» От вам і енкаведист домашній. Не хоче в тітки Параски правду взнати, явно видно, що хтось її залякав, а нам нутро кожному вивертає тишком, – сердився Тимофій.

– Пес шолудивий, а не голова. Я давно говорив, що він усе щось винюхує, а ви не вірили. Тепер навіть не здивуюся, якщо взнаю, що він у район неправдиві доноси складає.

– А що, донощиків у нас люблять, органи, які цим ділом займаються, великий досвід мають. Коли ми на Маньчжурію їхали, то в ешелоні один такий був, а потім з’ясувалось, що в кожному вагоні він мав по солдату, які доносили: про що говорять, які думки мають. Може, не всі добровільно погодилися, але діло своє робили. І залякати, і змусити – на все є свої методи. А самі з Німеччини трофеї везли вагонами, на нашій території куди й поділи їх. Про це не треба нікому казати, це ми з вами поговорили, і все, бо думаю я, діду, що і в селі ця схема діє – підозрювати, доносити, шукати ворогів серед своїх. На війні я щиро вірив, як хлопчисько, що після перемоги буде інше життя, і дуже розчарований. Маючи бажання, бандитів можна виловити, не таких ловили. Максим із Харитоном теж розсердилися, що їх за дурнів вважають, і сказали, що в район листа відправлять за даним фактом. Нехай тоді голова наш побігає, воно одразу смаженим запахне.

– Про себе ти так йому нічого й не сказав?

– Сказав, звісно, що воював добряче в той час, коли він по селу бабів щупав. І хто він такий, щоб я біг до нього і все йому доповідав?

– Не гонорися, Тимофію, та про в’язницю нікому не говори.

– Я й сам не збирався. Тільки, думаю, що органи вже про мене всю інформацію самі сюди передали. Шкода, що неправдиву. – Він нервував. – І де вона та правда, діду? – сказав, ковтнувши гіркий клубок, який застряв у горлі. – Коли звільнених з концтаборів, везли ешелонами на Соловки та в Магадан, то про яку правду можна говорити. – Не чекаючи відповіді, сам розмірковував далі. – Значить, не можна було потрапляти в полон, але ж наші самі не здавалися. Не всі, звичайно, героями були, та все одно трималися до останнього, інакше свої поклали б. – Він ще й сам не знав, що ніколи не забуде тих не простих фронтових буднів.

– Не говори, синку, на всяк випадок, ні про себе, ні про інших. Троє чоловік знають, але ми забули та й годі. У госпіталі був, і все. А правди шукати не варто, тим більше за цієї влади, – просив його дід, заглядаючи в очі.

Пізніше Тимофій часто думав над тими словами. Тамував свій біль не одну ніч, а правда й образа все одно в душі сиділи, то виринали, то мучили, було, й розум затьмарювала. Він уже не радів, що так багато розуміє. Пригадував і батьків та питав інколи, для чого наділили його такою душею і як жити далі? Гори міг звернути! Тепер і колоду не підняти. Здоров’я покращувалося дуже повільно, а безсонні ночі все частішали.

Не спало село до самої весни – все стерегли та ховали худобу від розбійників. Жінки лякали ними одна одну, навіть дітей, та все надіялися на ту анонімку, за якою повинен був хоч хтось приїхати в село. Коли й насправді діждалися, тітка Параска все ще стояла на своєму, а потім, побоявшись чоловіків у погонах, сказала-таки правду. Ото й раділи люди, що хоч догану вліпили Ігнатовичу, який часто любив повторювати, що він у сорочці народився.

Згодом люди почали забувати про ті події, бо, дорізавши останніх поросят, думали вже про роботу на землі. А ще була така новина, про яку, можливо, й ніколи не забудуть. Усім, хто працював у колгоспі в сорок четвертому та сорок п’ятому році, виплачували гроші, і не якісь копійки, а по сорок рублів – хлібними їх називали. Здогадалися одразу, що це держава платить їм за вирощений хліб для армії. Скрізь тільки про те й говорили, бо скільки існували колгоспи, в цьому селі за роботу ще жодної копійки не отримували.

– От бачите, і про нас не забули, спасибі їм велике. Розбагатіємо скоро, – почути можна було і на базарі, і в церкві, і за двором, де зустрілися сусіди чи родичі.

Розказували про хлібні гроші й Кості з Надею, які приїхали на свято. Вони були тут узимку разів два, але дуже поспішали. Зараз Ольга запросила до себе гостей, і всі по обіді зібралися в її хаті. Дід Сава, зайшовши, голосно промовив: «Христос Воскрес!» Якраз було на Великдень. А всі, навіть Михайло Адамович, весело відповіли: «Воістину Воскрес!» І так Боже постійно перепліталося з людським від самого воскресіння. З віку у вік від батька до сина, від матері до доньки – Христос Воскрес! Воістину Воскрес! Але над тим мало хто задумувався, ставлячи наперед власні справи. Так було і в ці часи. За обідом розповідали про своє та розпитували молодих про студентське життя. Костя розповів багато цікавого – як починали навчатися у вересні, як у розбитих класах не було на що сідати. Часто проводили заняття стоячи, а потім привозили ліс, пиляли на дошки, клали їх на колоди і сідали. Коли багато насяде, ті дошки ламалися, і під тріск всі разом падали. У гуртожитку не було на чому спати, тому самі собі з дерева робили щось схоже на ліжко, а кому вдавалося на розвалинах знайти залізне, вважали, що пощастило. Надя, маючи фронтовий досвід, часто чергувала в госпіталі, то там і поїсти давали, і переночувати можна було. Лекції часом писали поміж рядків у газетах, але студентське життя все одно було веселим – на перервах сміялися і жартували, а в гуртожитку не було того вечора, щоб не чути пісень.

– Чому ж руки такі робочі, всі в мозолях? – цікавилася Мар’яна.

– Якими ж їм бути, коли Київ увесь зруйнований. – Костя й іншим показував свої долоні. – Коли наші відступали, багато будинків підірвали. Місцеві жителі бачили: як перед німецьким наступом якісь люди носили в підвали ящики з вибухівкою, а на дахи – пляшки із запалювальною сумішшю. Нібито збиралися під танки їх кидати, які по Хрещатику їхатимуть. А вийшло зовсім не так – підірвали свої ж будинки ще до того. Пожежа від «коктейлів Молотова» була страшною. Гасили її вже німці, які в місто зайшли, а воду подавали з Дніпра шлангами, бо й водопровідна система була зірвана. Так від Хрещатика залишилися самі руїни. Тепер ті завали розбираємо, вантажимо на машини, і кудись все вивозиться. Наш декан собі за містом дачу будує.

– Отак. Про нове будівництво нехай держава думає, а зі старого матеріалу начальники собі будинки зведуть, – дивувався навіть дід Сава.

– Чого хвилюватися, на них теж управа знайдеться, коли незаконно. Не придивляйтеся, не обговорюйте, навіть ні на що не звертайте увагу, – радила молодим Горпина. – Вам вивчитися треба – ото ваше головне завдання. – Вона знала, що тільки так зараз можна вижити.

– Хороша сім’я вийшла, – сказала Мар’яна вже по дорозі додому. – А коли великими людьми стануть, то й узагалі загордувати можуть, бо вони – інтелігенція, а ми – прості селяни.

– Та ні, то не про них, – заперечила їй Горпина. – Вони простими й надалі будуть, бо хіба ж можна забути все, через що пройти довелося. Правильно кажу, діду?

– Правильно, правильно. Хороша людина поганою стати ніколи не зможе, як би високо вона не злетіла. Хоча, кажуть, буває й навпаки – голова обертом іде, коли у високі кабінети потрапляють, навіть своїх рідних забувають. Думаю, що це не про них, а там хто знає. Усе ж цікаво б і мені заглянути наперед. – Дід загадково примружив очі і замислився. – Надя в білому халаті хворих лікує, а Костю я бачу в партійному кабінеті великим начальником, – приголомшив усіх. – Ольга не в селі, а в їхній квартирі їсти варить та дітей няньчить, бо більшеньке уроки вчить, а маленьке – в люльці агукає. Та ні, стривайте, воно вже здорове, у військовій формі й з мішком грошей, від чого Надя помирає, а Костя плаче.

– А Ольга де, діду? – Здається, приголомшена Мар’яна в те повірила.

– Пішла з торбиною до чужих людей і ніколи туди не повернеться. – Дід і сам розхвилювався, навіть важко зітхнув.

– А Мишко? – схаменулася Горпина, звівши від подиву брови аж на середину лоба.

– Мишко? – Дід зиркнув на небо та знизав плечима. – Не бачу його.

– То звідки ж ти знаєш? – допитувалася вона. – Невже баба Дилайка таке наворожила? – аж посміхнулася, вважаючи, що й сама здогадалася. – Хитра баба стала. Іншим разом за миску супу каже людям те, що їм хочеться чути.

– Ні, то не я таке бачив і не баба наворожила, а наш Лаврентій казав, – зізнався дід. – Проня моя в нього розпитувала. Хіба ж мені грішному таке привидітися могло.

– Ой-йой! Коли Лаврентій, тоді справдиться. – Очі Горпини стали ще круглішими. – А як гарно починалося, – хитала головою, бо тепер і не сумнівалася, що так воно й буде. Виходить, що по мішку грошей усі матимуть? – зробила такий висновок. – А про своїх чому ж не спитали чи про Мар’яниних?

– Побоялися, – нарешті почули голос баби Проні, – бо сказав, що й тоді правди не буде, шукатимуть її до кінця віку. Зброю зроблять ще страшнішу, але воюватимуть не тільки нею.

– А чим? – здивувалися ще більше.

– Сказав, що у святих книгах все написано.

– То невже нашим дітям та онукам судилося до кінця світу дожити? – затремтів Мар’янин голос. – Не доведи, Господи! – перехрестилася навіть.

* * *

Одного дня по обіді, коли в полі на зеленій траві паслася череда, пастух задрімав під скиртою. Поки снився йому солодкий сон, де й узялися два вершники, відбили від череди п’ять корів і погнали до лісу. Тремтів пастух аж до вечора. «Що люди скажуть? А чи повірять? Може, змусять хату за те продавати?» – навіть думав, що доведеться зашморг на шию накинути. А коли зайшов у село, божився на кожній вулиці й обіцяв без ніякої плати пасти корів хоч цілий сезон. Люди лаяли, але зрозуміли, що не він у тому винен, і вже під вечір біля сільської ради зібралося так багато людей, що довелося відмикати клуб. Ці збори не планувалися, але були дуже гамірні, точніше не збори, а велика сварка між селянами та владою.

– Та до яких же пір отаке творитиметься? – запитував у голови Харитон. – У районі й загін озброєний по боротьбі з бандитами є, а вони як гуляли, так і гуляють по наших лісах, уже й серед білого дня від них не сховатися. Чому й досі страждаємо? Ми ж і самі згодні йти, тільки дайте нам підкріплення чи зброю! – все дивився на Ігнатовича. – З голими руками там нічого робити! У них і гранати, і кулемети, після війни такого добра лишилося багацько. Перестріляють нас. Але далі терпіти не можна! – На всі свої питання він не отримав жодної відповіді.

– І скажіть, кому потрібна така влада? – вирвалося з вуст Василя-каліки. Ще ніхто так сміливо не говорив проти неї. – Тимофія давайте оберемо прямо сьогодні, оце зараз! – наполягав він, бо сьогодні і його корова не повернулася додому. – Всю зиму ми голові вибачали, а він усе нам обіцяв, та віз і нині там. Зате кожного вислухає, в кожному засумнівається, бо нетутешній. Не болить йому наше! – У залі стояла неймовірна тиша, лише інколи дехто голосно повторював Василеві слова. – Усі мовчать, бояться, а що мені втрачати? Ногу я вже втратив, руку також, і за що? А я вам скажу – за нашу землю, за краще життя. То коли ж воно на краще поверне? – Усі очі прикуті до нього – сьогодні він справжній герой. – Якщо й заберуть після такого виступу, то будете, люди добрі, згадувати, що був у селі Василь-каліка, який після війни одне важливе діло зробив – на зборах правду сказав! – Він ще щось говорив, але в залі вибухнули такі оплески, за якими нічого не було чути.

Як люди не сердилися на Ігнатовича, але таке сказати йому в очі ніхто ще не насмілився, а Василь зміг. Люди гуртом підтримували, усі кричали, бо так було сміливіше.

– З перевиборами зараз нічого не вийде, бо не козаки ми, братове, – не міг більше відстоюватися Тимофій під стіною. – Це вам не Чорна Рада, коли шапками голосували, навіть гетьмана переобрати могли. У нашій державі свої закони. Але річ у тім, що бандити дошкуляють, і якщо Ігнатович ще може спокійно на все це дивитися, то ні я, ні ви не можемо. Сьогодні в одних корови додому не прийшли, а завтра інші сім’ї без молока залишаться. Тут уже лунали такі пропозиції, і я їх підтримую – написати листа в район, тільки не анонімного. Цього разу всі підпишемося, щоб розумні люди приїхали до нас та й розібралися.

– Я й кажу, що це голова розумна! І про козаків, і про Чорну Раду знає! – знову схопився з місця Василь-каліка та зарипів своїми милицями. – А головою підеш, не відмовиш нам? – наполягав на негайній відповіді.

– Від свого люду ніколи не відмовлюсь, але… – Він так і не сказав, що вони цього не вирішують, в інших селах знову почали обирати тільки тих, кого влада пропонувала. – Чого питати, пригадайте вибори, які ще до війни проводилися. – Тимофій хотів зробити наголос на тому, що нічого не змінилося.

Люди шуміли, а голова перекрикував їх. Намагаючись виправдатися, доводив, що не раз звертався до районної влади, а вона вже все робить, тож знайдуть і без них.

– Давай, давай, ще раз подивимося на тебе! – вигукував хтось із натовпу.

– Не вірте, Тимофія нехай просять, тільки він там усе знає, – чути інший голос.

Після того збори спішно закрили, але люди не хотіли розходитися і стояли великим гуртом тепер під чайною. Там на віру наливала всім кмітлива Маруся, записуючи кожного до списку боржників. Щебетала та дуже раділа, що їй підфартило так добре вторгувати. А коли всі порозходилися, не знайшовши того списку, вискочила на вулицю та скільки було в неї сили кричала з переляку: «Рятуйте, людочки! Рятуйте! Пограбували серед білого дня!»

Мало хто її чув, бо на площі в той час жодної людини не було. Усі поверталися додому великими гуртами, продовжуючи говорити про наболіле.

– На зборах, мабуть, мовчали, бо дуже голосно зараз продовжуєте? – зустрічав їх дід Сава, який уже давно виглядав біля своєї хати.

– Не мовчали, діду, – гордо відповідали чоловіки. – Сьогодні, може, й занадто розійшлися. Як почали з бандитів, то потім мало Тимофія головою не обрали. – Харитон аж задоволено посміхався.

– Хлопці, ви п’яні, чи що? – здивувався дід. – Тепер ждіть біди. У того Ігнатовича своя політика, і ви її не розгадали. Із хитрим теж по-хитрому треба, а ви йому всі свої карти відкрили. Дулю ви тепер отримаєте, а не нового голову. Ще подивитеся, чим воно завтра обернеться. А якщо про колективний лист говорили, треба було й писати одразу, завтра ніхто ж не підпишеться.

– Не такі ми вже й дурні. – Усмішка ще не зійшла з його обличчя. – Ми підписи зібрали, вони у Василя, а саме звернення він завтра напише й надішле, – з задоволенням доповідав про важливу справу.

– Каліку, значить, підставили, у вас по дві руки, та ви не хочете, а він нехай однією пише, – розсердився на них Сава.

– А що, хлопці, правильно дід каже. Йдіть додому, а я зараз до Василя збігаю. – І Тимофій уже розвернувся в інший бік.

– Зачекай, – спинив його Максим. – Давай я сходжу, ти сьогодні й так на себе багато взяв. Раз почали всі, то всі й до кінця будемо йти. – І він швидко пішов у напрямку центру.

– Як влада нічого не вирішить, тоді ми з хлопцями самі підемо, виловимо їх поодинці й пов’яжемо без великого гаму, – планував Тимофій, маючи великий військовий досвід розвідника.

Таке зволікання було для нього болючим, і він більше не міг чекати якихось партійних рішень, які й так дуже запізнювалися.

– Не ходи, братику, – схопила його за рукав Мар’яна. – Тоні скажу, нехай тебе не пускає. Бандити вас перестріляють, бо в них виходу іншого не буде. Не ходи, Христом Богом прошу! – Вона аж заплакала.

– І правда, не слід того робити. Зброю знайдете та ще когось уб’єте. Не роби того, Тимошо, – гасив його запал і дід Сава.

Тимофій відштовхнув Мар’яну і, опустивши голову, мовчки пішов додому.

– Ви теж, хлопці, не гарячкуйте та біди не наробіть на свою голову, – просив дід і їх. – Як влада погодиться на вашу допомогу, то інша справа, а так – дуже не храбріться.

Не так він думав, як говорив, зовсім не так… Від того, як спалахують сьогодні очі його односельчан, як бринять у їхніх голосах нотки протесту, і його душа наповнювалася зовсім іншим повітрям, неначе омріяні воля і свобода врешті надумалися до них хоч наблизитися. Уже вкотре захотілося звільнитися від того зашморгу, який і зараз відчував на своїй шиї, але безвихідь і цього разу спішила ще тугіше затягнути його.

– Так мріяли про нове життя, а воно… – Сава замовк. Ці слова вирвалися з таким болем, що й свого голосу не впізнав. – Не судилося збутися нашим мріям, – якось винувато блимнув очима й опустив їх.

У цю мить звідки і взялися перед очима його давні друзі – шановані люди цього села. Сидять вони у його хаті за великим дубовим столом і сперечаються: чи приєднуватися їм до повстанців, чи не треба?

– Може, хоч чимось допомогти тим відчайдухам-галаківцям, що діють зовсім недалеко, у Городнянському повіті? – чує не лише голос, а й бачить розгублений погляд Юхима Невжинського. – Просять підмоги: коней, фуражу, продовольства, – того дня молодий купець був наполегливий, як ніколи. – Галака знову розіслав своїх гінців, щоб вербували в загін. Кажуть, що їх підтримують війська білоруського Бацьки – генерал-майора Булака-Балаховича.

– Ні, не будемо. – Левенець мотає головою. – Він, як і той Бацька, – душогуб та ізувір, одних на палю садить, інших сім’ями вирізає.

– Так то ж євреїв, які й зробили нам цю революцію, – аж підскочив Ківшар.

– Як не приєднаєтеся до повстанців, то червоні переможуть. – Сава і свій голос почув із того двадцятого року.

Інколи йому здавалося, що ті роки так далеко, а іншим разом – зовсім поряд. І часто те минуле так перепліталося з нинішнім, що й голова обертом ішла. А коли пригадував, як до крові бив кулаками об стіни в’язниці, шкодуючи, що тоді не прийняли правильного рішення, то й зараз серце в зашпори заходиться. Двадцяті… Двадцяті… Як багато він дум передумав про ті часи, повертався і все починав спочатку, обираючи інший шлях. Тепер би він не просто підтримав повстанський рух, а навіть сам був серед них і до останнього подиху бився в їхніх рядах за свою землю, за свою молоду Україну.

– Спасибі, може, хоч вас послухають. – Він почув Мар’янині слова, але після своїх роздумів ніяк не міг зрозуміти, за що вона йому дякує. – Не збори, а самі нерви, – додала, неначе здогадалася про його тимчасову відсутність. – З бандитами нехай влада воює, а мені – були б усі живі та здорові.

Вона піклувалася лише про брата, а дід знову співставляв минуле і нинішнє, бо й тепер не було між ними того єднання, яке має велику силу. І хоча з-під цього режиму, здавалося, не звільнитися, він був упевнений – настане той день, коли їхні нащадки його подолають.

– Будемо всі мирно жити, трудитися, колись обов’язково хатинку тут збудуємо, хоч невеличку. – Їй хотілося і про своє поговорити, коли чоловіки швидко пішли далі. Я вже щоночі вві сні її бачу. – І вона задивилася на свою садибу. – Діти підростуть, розбіжаться, а мені й маленької вистачить, аби своя, – навіть усмішка мостилася на її обличчі.

– Не горюй, Мар’яно, буде літо, буде й хата. Деревина на сонці висохне, глина добре схопиться, а хлопці допоможуть. Он які завзяті з війни поприходили! Будеш і ти наступної зими вже на своїй печі зимувати. – Дід говорив, а сам усе за серце тримався, сьогодні воно його турбувало так, як тоді, коли з партизанами повертався. – Пахне весною, – глибоко вдихав повітря. – Не надихатися, – не хотів виказувати, що йому зле стало. – Клен цвіте, і береза вбралася, як наречена до вінця, – намагався сам себе заспокоїти. – Рай земний, тільки б жити! – яке не було життя, але і йому прощатися з ним не хотілося.

– Хіба ми все це бачимо? Як упряглися в роботу з весни, то й до самісіньких морозів не розгинаючись. – Мар’яна байдуже поглянула довкола. – Отак і життя минає, – вже журилася та зітхала.

Сьогодні вона була зовсім не схожа на молоду жінку. Роки війни й робота зробили свою справу. Але про красу зараз не йшлося, всі думки знову були про те, як вижити.

– Воно згодом попустить, то в тебе настрій такий. – Дід теж мостився на лаву. – А на весіллі в Кості так витанцьовувала з Максимом, що я навіть слідкувати за вами не встигав! – хотілося йому хоч якось перебити її чорні думки. – До речі, чоловік він непоганий, неодружений, жінка померла, сам роботящий і з виду нічого. Будували б одну на двох хату та й жили. Він до тебе придивляється, то й ти до нього придивися.

– Та ви що, діду! Між нами нічого такого не було й бути не може.

– Неправду кажеш, усім жити хочеться, пташка й комашка – і ті пару собі шукають. Йому теж самому не солодко – мати стара і син удома, всім ладу треба дати. Кажуть, що він сам піч топить. Може б, ти коли допомогла по жіночій частині.

– Е, ні, піч топити – це погана прикмета. Про піч узагалі жарти ходять, хоч вони про нашого Ігнатовича, але все одно, я такого робити не стану. А про Максима й думати не варто. – Вона махнула рукою, ніби й думки про нього відігнати хотіла, які все-таки були.

А зрозумівши, що дід не збирається ставити на тому крапку, додала:

– І що з тих думок? Дітей у мене багато, четверо чужих ніхто годувати не схоче, та ще й вдів у селі багато, одна іншої краща. – Мар’яна намагалася говорити жартома.

Поки дід роздумував, що йому далі говорити, вона повільно встала, неначе мішок з картоплею був за плечима. Ще раз кинула оком на свою садибу, потім знову махнула рукою.

– Дурень думкою багатіє. Так і я. – Їй не хотілося виглядати дурепою.

Усе ж, протерши рукою очі, неначе вітер засипав їх піском, коли навколо стояла тиша, вона попрямувала в провулок до Анютиної хати. Лише тепер побачила, що сутінки густішають, згадала й за ще не впорану худобу та голодних дітей. Коли майже стемніло, сиділа з ними у дворі. Вони на небо дивилися, самі казки розповідали, а вона все про своє думала – про Максима та про хату.

* * *

Свіже повітря і довгий день брали своє – всі швидко поснули, лише Мар’яна ворочалася. Через маленьку відкриту кватирку заходило свіже повітря з весняними пахощами, за ними поспішав і сон зі своїм простирадлом, тож згодом і вона незчулася, як він її огорнув. Прокинулася далеко за північ. У хаті було не темно, а на вулиці, яку вони й зараз називали не імені Леніна, а Шляхом, палахкотіло високе полум’я.

– Горить, Анюто, вставай, чиясь хата горить! – трясла її за плече Мар’яна.

Вони швидко одяглися і побігли через городи. Спішили не подивитися, а допомогти погорільцям, по собі знали, що там кожна хвилина дорого коштує.

– Та то ж Олина! – роздивилися ще здалеку. – Чи хоч повискакували, бо ніч глибока яка! От горе, так горе! – бідкалися по дорозі.

Люди тут уже працювали, одні носили воду і лили на хлів, щоб хоч він не зайнявся, інші тягли речі з хати, мішки з комори та виводили худобу. Полум’я було настільки великим, що ось-ось могла впасти стеля, але деякі чоловіки ще наважувалися забігти до хати, аби хоч щось винести, всі інші лише кричали, спиняючи відчайдухів. На ряднині у дворі лежали Олині виткані та вишиті речі, перемазані чорним попелом, бо важку скриню ніхто й з місця не зрушив. Сама Ольга стояла під парканом у нічній сорочці та накинутій на плечі старій куфайці. Вона міцно тримала на руках Мишка, який брудними кулачками тер сонні оченята.

Коли хата повалилася, всі закричали і відступили. Тільки тепер Мар’яна підійшла до Ольги, аби втішити. По собі знала той біль, коли бачила свою догораючу хату.

– Що ж сталося? Чи ви грубку влітку топили? – намагалася взнати причину.

– Хтось розбив шибку і кинув у хату підпалений куль соломи. – Це вже Горпина переказувала. – Та слава Богу, що від того брязкоту Михайло Адамович прокинувся і, чим був укритий, те й накинув на полум’я. Але солом’яна стріха вже палахкотіла. – Вона всі подробиці від фельдшера почула, бо Ольга після переляку тільки-но починала щось пригадувати.

– Ми до дверей, а вони зав’язані з того боку, тоді Михайло Адамович вибив вікно і через нього нас витяг, – нарешті ледь проказала.

– Слава тобі, Господи, розговорилася, а я думала, що вже так і буде. Зараз головне, що всі живі, – втішала Мар’яна. – Колись і я думала, що не переживу пожежі, але, як бачиш, не померла, – обіймала Ольгу. – Все ж цікаво б знати, кому ж то хотілося, щоб не тільки хата згоріла, а ще й ви з неї не вийшли? – міркувала та придивлялася до кожного.

– Сама подумай, хто таке міг задумати? – здається, Горпина знає всі таємниці. – Хлопці казали, що Дем’яна бачили, коли порося бандити вкрали, значить, він у селі не один раз був. Знав, хто в його хаті живе. Доповіли йому й про те, що на Паску свято тут було, діти у дворі та перед двором бігали, гості навіть співали. Ото й вирішив помститися.

– Злий він дуже, як той шакал, – підійшов із такими словами дід Сава. – Нехай би своє добро палив, а то живих людей мало не занапастив. А де ж зараз Михайло Адамович? – роззирався довкола.

– Недавно в медпункт пішов. Склом порізався дуже, сам здоровий, а вікна маленькі. Сказав, що скоро повернеться, – показувала Ольга на дорогу.

– Моя хата всіх приймає, заберу і вас до себе, – підходила й Тоня. – Постелимо на долівці соломи та сіна, укриємо якимсь рядном, та й не замерзнете, це ж не взимку, – заспокоювала і вона Ольгу.

Коли чоловіки загасили останні обгорілі колоди, на сході вже зайнялася зоря. Приїхали на підводі обидва голови – і колгоспу, і сільради. Розпитували, хто що бачив та як усе було. Михайло Адамович, вимазаний зеленкою, показував на тілі опіки і глибокі порізи, які не всі вдалося перев’язати. Здається, повірили, що то діло рук самого Дем’яна, але, нічого не пообіцявши, сіли на воза та й поїхали. Усі дивилися їм услід і лише знизували плечима. Никифорович почав вантажити речі погорільців на свою підводу, щоб відвезти до Тониного двору, коли Михайло Адамович спинив його в останню мить.

– Ану, завертай коня у протилежний бік! – закричав так голосно, що аж люди стрепенулися. – Довго я буду по чужих хатах ходити? – Таким сердитим його ще ніхто не бачив. – Моя стоїть, а мушу жити в чужій. Сам не розумію, чому мовчав до цих пір? Тепер досить! Сідай, Олю, з Мишком на воза, жили у твоїй, тепер поїдемо в мою, – одразу допомагав їм умоститися.

Никифорович з переляку хлиснув коня і щосили погнав по вулиці.

Люди, налякавшись, неначе по команді відскочили під паркан, бо такого від свого фельдшера не очікували.

– А що, він правий, на сто відсотків правий! – почувся голос діда Сави. – Куди йому йти?

– Та й чого ходити, коли свою має, – підтримав і дід Кирило, який також прийшов з кінця села, хоч і встиг лише на розмови. – Він правильно сказав: чому ж мовчав досі?

– Та він же не нахабний, чоловік мав надію, що колись та й віддадуть, а вони й не збираються. – Горпина завжди підхвалювала свого вчителя по медицині, то й тут не змовчала.

– Тоді давайте речі туди нести, бо ще багато чого лишилося, – пропонувала Мар’яна.

І люди, взявши в руки хто що міг, спішили до хати фельдшера. А коли прийшли, Никифорович уже розвантажив свою підводу, поскладав їхні пожитки серед двору, але в бригаду не поспішав. Хотілося і йому побачити – як фельдшер зайде до своєї хати, тим більше що кульмінація мала ось-ось настати.

На цей час дипломатичні слова Михайла Адамовича вже закінчилися і почалися суперечки.

– Викликайте будь-які власті, – звертався він до голови колгоспу та його дружини, – але я звідси нікуди не піду. Раз ви досі не подбали про власне житло, то йдіть на квартиру, є в селі самотні бабусі. Я прийшов з фронту і син мій також, і хата наша ціла, то чому ми мусимо по чужих тинятися? – завжди некрасномовний Михайло Адамович говорив голосно і наполягав на своєму. – Нікуди не піду, буду в сінях із сім’єю спати, аби у своїй.

– І що за сім’я в тебе, розкажи людям? – аж з вулиці почувся голос Ігнатовича. – Дружина твоя десь загинула, а оці хто тобі будуть? – Він ще не зліз з коня, щойно під’їхавши до двору, а вже пересипав свої слова єхидною отрутою.

– На моїх нервах хочете зіграти? – Михайло Адамович, мабуть, уперше так сміливо відповідав владі. – Але я витримаю і битися не буду, тому й посадити мене не вийде. – Завжди трохи згорблений фельдшер сьогодні стояв рівно, мов солдат у шерензі. – Я нікому нічого поганого не зробив. У свою хату прошуся. А сім’ю таку мені війна зробила. – В цю хвилину всі навіть пишалися ним. – Жінка ця добра й розумна і буде зі мною тут жити. Онук мій рідний. – Він був обірваний, крізь білі бинти проступала кров, але такий гордий. Саме таким його будуть згадувати дуже довго.

– І онук, кажуть, невідомо чий, але точно не твій. – Ігнатович продовжував напинати нерви, мов струни на кобзі.

– А ти звідки таке знаєш?! Зі свічкою в ногах стояв, чи що? – Михайло Адамович навіть на «ти» перейшов. – Сказав, що мій, значить, мій. Дивись, на мене й схожий, – високо підняв Мишка і замилувався ним. – Бач, навіть названий на мою честь.

У цю мить не було жодної жінки, яка б не бажала стояти поряд з таким чоловіком. Але дуже вчасно подув холодний вітер, який остудив гарячі голови. Захоплення героєм цього ранку куди й поділося, а острах одразу змінив багато очей. Тепер люди більше дивилися на Ігнатовича, який з батогом у руках сидів на коні й всім нагадував Дем’яна в тридцятих роках. Чи випадково дід Сава став перед Михайлом Адамовичем, ніхто не знав, але всі, хто тут був, почали й собі ставати між ними. Пережили не одну, а навіть декілька напружених хвилин, у які вирішувалася і їхня доля.

– А ви, Віро Іванівно. – По хвилі фельдшер з повагою звернувся до дружини голови колгоспу, – ви розумна, у вас я прошу вибачення. – І він із клунком попрямував до хати.

Начальники не знали, що їм робити – чи хапати його за лахміття, яке залишилося на тілі, чи кричати й не пускати. Люди теж стояли мовчки і тільки спостерігали.

– Давай пакувати свої речі, я давно тобі говорила, що так може статися. – Всі почули голос Віри Іванівни. – Переночуємо в Ігнатовича, а завтра відвеземо дітей до матері, потім, дивись, за літо і свою збудуємо. – Отак швидко вона поклала край усій тій історії, яка більше нагадувала кадри з якогось кіно, ніж випадок із реального життя.

Тихо у дворі було так, як на партійних зборах. Уже дехто запрошував до себе, жінки обіцяли навіть їсти варити, здається, вона навіть роздумувала, куди їй піти. Але, перервавши її роздуми, чоловік звернувся до Никифоровича:

– Вантаж мої речі і вези їх до Ігнатовича. Інші нехай розходяться, нічого їм під ногами плутатися.

Люди й самі почали розходитися, бо сонце було вже високо, а ця справа вважалася завершеною.

Згодом у цій хаті нічого не залишилося від бувших постояльців, зате почали з’являтися речі господаря. Опустів і двір Михайла Адамовича. Заспокоївшись, він сидів на лавці біля столу і протирав мазями свої рани. Ольга роздивлялася та розкладала свої вцілілі речі, а Горпина хазяйнувала біля печі, бо хтось же мав сьогодні зварити в ній перший борщ. І лише малий Мишко, бігаючи по кімнатах, радісно щось вигукував, неначе тут він жив від свого народження. Мар’яна, поглядаючи на всіх, аж сльозу стерла долонею. А вже через декілька годин, коли в хаті все було більш-менш прибрано, а в хліву обзивалася корова та без кінця кукурікали півні, на обличчі Михайла Адамовича з’явилася усмішка. Тепер він був щасливий, як ніколи. Оля ж несміло сіла поряд з ним.

– Ти тут господиня, то й поводь себе так. – Він теж відчував, що настав час поговорити про їхнє спільне життя. – А завтра підемо в сільраду і розпишемося, щоб не питали більше, хто ти тут така.

Приголомшена почутим, Ольга ще більше зіщулилася, вона й досі соромилася його, він їй був більше, ніж постоялець, але й не чоловік. Мар’яна з Горпиною через відкриті двері чули ту розмову, тільки не зрозуміли – чи то було освідчення в коханні, чи просто чоловік знайшов такий вихід із ситуації, що склалася, але те, що Ольгу беруть заміж, вони точно второпали.

– А нас ніхто не розпише, раз Дем’ян мій живий. – Від хвилювання її вуста ледь ворушилися.

– Який він тобі твій, коли живцем спалити хотів? – продовжував далі Михайло Адамович.

Горпина Петрівна аж завмерла, ставлячи на підлогу великий чавун з картоплею для худоби, а Мар’яна, прибираючи в коморі, спинилася, аби не заважати такій важливій розмові.

– Я б про нього взагалі не згадувала, та він сам про себе нагадує, – виправдовувалася Ольга, опустивши голову.

– То завтра й підемо до сільради? Може, розведуть, якщо не розпишуть, і то вже півділа буде зроблено.

– Я не проти, от тільки одягтися нема в що, все прати замочила, – додала, ніяковіючи, від такої наполегливості.

– Підеш у чому є, мені все одно. А той жеребець довго не побігає, скоро впіймають, – мав на увазі Дем’яна. – Тепер вони зобов’язані те зробити. – Він знову пригадав Ігнатовича з батогом.

Коли Михайло Адамович узяв чавунок із теплою водою, яку приготувала йому Горпина, й пішов за хату митися, вони всі неначе прокинулися.

– Олю, ти там жива? – прошепотіла до неї Мар’яна. – То він тебе заміж бере чи нам почулося?

– Мабуть, я й сама не зрозуміла. Може, щоб люди наді мною не насміхалися. Коли й так, то я й за це йому дуже вдячна, бо ви ж знаєте моє життя, – говорила вона, витираючи сльози.

– А плачеш чому? Навпаки, радіти треба, – у Горпини аж очі світилися від радості.

– Таке в душі… ні самій повірити, ні вам передати, – шморгала вона носом. – Невже щастя таке щемке? – її очі були повні сліз.

– І хто б міг подумати, що день так закінчиться! – Горпина, перехрестившись, аж схрестила на грудях руки. – Невже щастя таке щемке. – Вона повторила почуті слова, бо саме такі відчуття були в її душі, коли вона пригадувала свою сім’ю.

Згодом, вирішивши, що вони тут уже зайві, натомлені жінки поспішили додому, до своєї буденної роботи, передумуючи все побачене та почуте. «Дай Боже, щоб у них не лише хата, а й щастя було, – бажала Мар’яна. – На одну щасливу жінку більше в цьому світі стане, і то вже радість яка». «Жінки заздритимуть, ще не скоро заспокояться, – подумала про те й Горпина. – Ще чи дадуть спокійно жити». – У неї були підстави для таких думок – багато років за плечима.

Другого дня ще й сонце не зайшло, як велика новина облетіла все село. У кожному дворі тільки про це й говорили, але по-різному.

– Мар’яно, чому це ти не на весіллі? – підійшла до її двору Ніна-листоноша. – Усе село думає, що ви вже горілку п’єте та закусюєте. Діда Саву спитала, а той промовчав, баба Горпина розсердилася, а Тоня навіть прогнала мене. Ще скажеш, що й ти нічого не чула. Ото пощастило! Високий, серйозний і ще не старий. Невже приворожила? От вам і тиха та спокійна. Баби сьогодні аж казяться, я все село обійшла, і скрізь одні розмови: «Чого ж ми сиділи руки склавши?» От і я в тебе, Мар’яно, питаю: чого ти сиділа? Ти молодша за Олю, а що дітей багато, то от якраз він і заробив би на всіх, а більше ніхто ладу їм не дасть, та й думати про таке навіть не стане. Одним словом, проґавила. Фронтовики наші вже не ті, що були минулої осені. За зиму від’їлися, придивилися до молодиць, то яка тепер любов, коли вони нарозхват. А дружини ревнують та мовчать, дітися їм нікуди.

– Про все ти наговорила, тільки про головне не сказала – у кого ж весілля я сьогодні проґавила, а заодно й жениха неабиякого?

– Михайло Адамович з Ольгою вашою розписався. Чи ти й справді не знала? – Її маленькі очі лукаво посміхалися.

– На полі цілий день була, туди такі новини не дійшли. – Мар’яна відчинила хвіртку корові, яку гнав із череди Василько.

– А хлопці твої молодцюваті, всі при ділі, старший з чоловіками, кажуть, нарівні робить, а менший корів пасе, – хотіла почути правду, щоб потім знову в брехні її не звинувачували.

Ніна була не тільки поштаркою, заодно розносила по селу всі новини. Охочих на такі розмови було багато, особливо серед жінок, тому кожного дня всім було про що поговорити. Ніна про почуте доповідала і в сільській раді, де одразу стала правою рукою Віктора Ігнатовича.

– Я ще не встигла на одне питання відповісти, а ти мені інших настрочила. – Видно було, що Мар’яна незлюбила її з першого дня. – Ніно, ти в селі як та сорока. Дивись, буде тобі горе, поб’ють як не чоловіки, то самі жінки. Виконуй свою справу, як Тамара колись, і всім будеш хороша.

– І ти туди. Усі мені про Тамару нагадують, наче вона з іншого тіста зліплена. Точнісінько така, як усі, – мужика хотілося, то й дитину нагуляла, а коли отямилась, то надумала з горища плигнути, аби від дитини збавитися. Добре, що не з груші, бо й кістки збирати довелося б. Тепер нібито від чоловіка вже пузо носить, та так важно ходить, так важно, неначе золото там лежить. От вам і скромна ваша Тамарочка, – навіть не приховувала своєї неприязні.

– Побійся Бога, ти теж без чоловіка живеш і не знаєш, що завтра з тобою трапиться. То про чуже тільки легко говорити, а про своє – навпаки. А воно, дивись, і до тебе прийде. Бог шельму мітить! – хотілося і Мар’яні її вколоти в болюче місце. – Йди, мабуть, далі, бо мошка дуже кусає, стояти нема сили, та й чого стояти, багато хто тебе повчає, а ти все одно про своє. Так і не зрозуміла нічого, по очах бачу! – Мар’яна вже хотіла зачиняти свою хвіртку, коли побачила перед своїм провулком Максима, який розмовляв з якимись чоловіками. – Ти б краще допомогла розбійників піймати, бо не тільки в нашому селі всім дошкуляють, а й у сусідніх також. Може, хто проговорився б, а може, сама б щось помітила. – Мар’яні здалося, що якраз Ніна може таке знати.

– Ти ж уважаєш мене дурною? – У Ніниних очах з’явилося здивування. – Ти, твої родичі й сусіди, – ви всі розумні, то й піймайте! – повісила на плече торбину та високо підняла голову. Вже й перші кроки зробила, коли надумала докинути: – Рая Квасьчиха, яка на краю села живе, годину тому піч топила і двір мела, каже, що не встигла вранці. І кому то вона борщ варила, на ніч глядячи? Чи не синкові своєму та дружкам його? – закопилила губу, ніби розсердившись. – От і подумайте, коли розумні такі!

Мар’яна взяла дійницю і почала моститися доїти корову, але почуті слова не давали спокою. Вона через хвіртку ще раз виглянула і, побачивши, що чоловіки вже розходяться, поспішила на вулицю.

– Максиме, зажди хвилину! – кричала та махала йому рукою. – Тітко! Затримайте ж ви його! – просила ще не стару Настю.

– Диви, щось у Мар’яни сталося, біжить і тебе кличе. – Тітка кивнула на провулок. – Тепер ти нарозхват. Десь спиняйся, хлопче, а то жінки й додому дійти не дають, – сказала і, лукаво посміхнувшись, завернула до своєї хати.

Максим стояв перед Мар’яниним провулком і дивився на неї якимось незвичним поглядом – забуте тепло починало зігрівати душу. «Бувають такі хвилини, коли один погляд багато чого значить», – пригадалися йому братові слова, сказані перед тим, коли він збирався оженитися. Мар’яна, відчувши його пильний погляд, зніяковіла і почала поправляти свою хустку, потім смикати спідницю, яка на ходу трохи піднімалася від вітру. Максим теж пройшовся своїми руками по гімнастерці та галіфе, неначе збирався запрошувати її до танцю. «Одежа як одежа, багато хто так ходить, а от у чоботях уже й ногам парко. Але не босому ж?» – проскочили і такі думки в його голові.

– Максиме, я так боялася, що ти не почуєш мене.

– Та чого ж, тебе почув би, – починав по-солдатськи, а коли заглянув у її очі, то й свого голосу не пізнав.

– Ти, мабуть, з роботи йдеш? І що там у центрі?

– Нічого, на плотні цілий день трудився, голові вікна на хату робити почав. А чому питаєш? – Сам радів, що є нагода поговорити з нею наодинці.

– Поштарка до мене заходила, казала, що Рая, яка на твоєму кутку живе, піч топила ввечері і двір мела.

– То й що, нехай топить, – не міг зрозуміти, що вона хоче сказати.

– А коли сина чекає? Чи дружків із Дем’яном? – Мар’яна йому тихо, майже по секрету.

– Так, так… – Він задумався. – Від мене до них через городи шапкою докинути. Можна б і прослідкувати. І хлопці там наші теж не проти будуть. Тільки раз були в селі два дні тому, то чого б вони знову сюди пробиралися? – Він аж потилицю чухав. – Хіба що військові за ними в лісі слідкують, – розмірковував над її натяками. – Чи й не тікали нікуди, тут і кружляють поночі? Може, не ліс треба чесати, а село? – аж підняв брови від здивування.

Сам розглядав Мар’янине обличчя, яке підфарбовувало сонце і грало маленькими вогниками в очах.

– Дуже прошу тебе, не бери з собою Тимофія і не говори йому нічого. Він хворий, поробить трохи в колгоспі і лежить, то спина в нього болить, то в животі. Відбили щось йому, мабуть. Ніяк не можемо його на ноги поставити.

– Та він з виду вже й так герой. Якби був здоровий, сам би їх піймав. А ти не хвилюйся, йому говорити не стану. Може, там нікого й не буде, а ми тут усіх сколотимо.

Максим збирався йти, але Мар’янин погляд не відпускав його. Він її давно бачив у селі, ще коли вона заміж збиралася. На той час у нього вже три сини росли, а потім – чи то доля така була, чи радянська влада пройшлася по ньому, як сама захотіла, – після голоду і війни від сім’ї залишилася тільки стара мати та найменший син. «Скільки всього позаду…» – аж мурашки по спині бігти починали, коли минуле зринало.

– То правда, що в тебе сина в армію забирають? – не могла вона витримати його погляд.

– Так, залишусь без помічника, думав, що по осені, а вони весною надумали. Уже з військкомату приїжджали. Стара мати лише на призьбі під хатою сидить, отже, сам я на господарстві залишусь.

– У такий час – і сам. Тітка Настя каже, що жінки тобі проходу не дають, то вибирай та женись. – Вона намагалась усміхнутися, а засоромившись, опустила голову.

– Якби я тебе покликав, ти б пішла? – Він уже давно опанував себе, тепер у голосі відчувалася чоловіча наполегливість.

Густий рум’янець залив Мар’янині щоки. Вона ховала свої натруджені немиті руки, терла їх за спиною одну об другу, не знаючи, що відповісти.

– Про що, Максиме, говоримо? Я наречена з великим приданим. – Знайшовши в собі сили, вона посміхалася. – Повна хата дітей – в одного штани порвалися, в другого черевики дірками світять, дочці до школи щось придбати треба, а там і малому Ванькові. Це ще літом по теплу якось перебігають, а потім… Так що відходила я своє, тепер дітям лад треба дати.

Не сказавши нічого, Максим попрощався і пішов додому. А Мар’яна, глянувши крадькома на нього, відчула, як боляче защеміло її серце.

Ніч була темною і неспокійною. Чомусь не спалося. Колотилося серце в грудях, як у спійманого зайця. Не відходило від очей Максимове обличчя. Завивав інколи собака, а на тополі над дахом кричали сичі. Точніше, не кричали, а моторошно плакали, як малі діти. Мар’яна декілька разів поривалася вийти у двір. Хоча й була не з боязливих, але не насмілилася, і лише далеко за північ, коли на темне небо вийшов старий місяць, відчинила двері. З високого неба блимали мовчазні зірки, а навкруги – неначе все завмерло. Село спало, лише півні сповіщали про наближення ранку.

«Чомусь так тяжко на душі, як у ніч перед війною. – Вона те відчуття ще пам’ятає та й чи коли забуде. – Душа відчуває, тільки не скаже, – думала про щось живе всередині її грудей. – Може, з Уляною чи з Дунею щось погане сталося, а може, Тимофій пішов на бандитів і… Ні, Максим обіцяв не говорити. Невже з дідом Савою щось, чи з бабою Пронею, або Горпиною Петрівною? Ні, нехай живуть ще довго, бо як же без них, ми ж – одна родина не від роду свого, а від життя нашого, – намагалася розгадати причину свого хвилювання. – Захисти всіх і ти, Матінко Божа!» – аж очі на небо підняла, пригадавши видіння перед війною. Коли зайшла до хати, навіть прошепотіла молитву.

Задрімала лише на світанку, та й то ненадовго. Схопившись, вискочила зі свого провулку прямо на вулицю, неначе хто її підганяв. А побачивши там діда Саву, який уже розмовляв із дідом Кирилом, зрозуміла, що все-таки щось трапилося.

– От і Мар’яні не спиться, – почула вона його слова.

– А ви чому так рано вже зійшлися? Щось… – навіть не могла доказати.

– Сталося, Мар’яно! Сталося! – В його голосі були радісні нотки. – Але все вже, здається, позаду. Наші хлопці всю ніч бандитів ловили. Чиста робота! Без жодного пострілу справилися. Усіх п’ятьох упіймали – чотирьох дезертирів і Дем’яна з ними. Ото сором нам який, усім селом виростили, ще й над собою знущатися дозволили. Але нічого, хлопці сьогодні провели завершальну операцію. Війною ще раз запахло – мабуть, востаннє. І тут наш куток на передових позиціях був. Максим з Харитоном – молодці. Щось вони рознюхали ще звечора й Ігнатовичу сказали, а тому взвод військових викликати пощастило, які після півночі вже в селі були. Хлопці на конях, при зброї, і головне – все тихо. Зробили засаду на Максимовому та Кириловому кутках, там трьох голубчиків і схопили. А Дем’ян з Іваном попрямували через усе село Ольгу палити, тільки вже в Михайла Адамовича. Біля самісінької хати їх наздогнали, уже з сірниками в руках були. Не дай Боже було на п’ять хвилин запізнитися, бо й кулемет і гранати при собі мали. Ось так! – поки розказав, він аж сам розхвилювався. – Складна дуже операція вийшла, але й краплина крові не пролилася, – з великим задоволенням потирав дід Сава свої вуса. – А ти, Кириле, чому мовчиш?

– Та хіба за тобою встигнеш? Діло зробили, та й годі! – витер стомлене обличчя картузом.

– От чоловік, Мар’яно, всю ніч на ногах, тільки додому повертається, все бачив на власні очі, а я повинен за нього розказувати. – Дід, як завжди, намагався жартувати.

– Ну, тобі ж я розказав і доволі зрозуміло, чую, що ти тепер правильно переповідаєш, ніби теж там був. А сам же проспав? – забувши про втому, дід Кирило теж кепкував над своїм товаришем.

– Спасибі тобі, ти молодець, а я чи спав би, чи ні, а вам все одно допомогти не зміг би. Про нагороди чого не кажеш, мабуть, і тебе в той список написали чи все одному Віктору Ігнатовичу дістанеться?

– Нагороди то таке. Нехай розвішують кому завгодно, головне, щоб дали селу спокійно жити. Тепер точно можна сказати: наших більше в лісі немає. Дем’ян сам зізнався, що чужі є, а з наших – тільки вони були.

– Дем’ян і отаке сказав? – Дід Сава навіть повірити не міг.

– Скаженів там, аж слина з рота перла як у собаки. А коли служиві дали йому під дихало разів зо два, одразу й розговорився.

– То де ж вони зараз? – цікавилася Мар’яна, переводячи дух після почутого.

– У сільраді пов’язані сидять, чекають автомобіля чи мотоцикла з району. Пани які. Треба було прив’язати до коней та протягти до Чернігівської дороги чи до самого райцентру. А вони панькаються з ними, охорону приставили – двох військових. Нехай ще й тих повбивають, бо це ж не люди, а звірі. – Дід Кирило вбачав у тому якісь поблажки для особливо небезпечних злочинців.

– Он і мій Григорій додому з поїзда йде. На наші новини поспішає. Це його я вийшов так рано зустрічати. – Сава махав синові шапкою.

– Щось давненько не бачили тут твого офіцера! – готував дід Кирило свою руку здоровкатися, витираючи її об штани.

– Ти так його не називай, мало ще часу минуло, і рани не всі зажили, особливо душевні. Працює зараз багато, худий такий став, а може, й нерви здали, але пройде час – і все віддалиться, по собі знаю – як чуже буде.

– Невже і я колись ще до схід сонця на вулиці стоятиму? – з такими словами наближався Григорій до рідного двору.

– Ти спочатку поздоровкайся чемненько, а потім уже й питатимеш. А щодо сонця, то воно вже зійшло і зараз тільки щокою он землі торкається, а ти, мабуть, і не помітив, – кивнув дід Сава на схід.

– Як не помітити, я ж сільська все-таки людина? – Григорій тиснув усім руки, обнімаючи, як рідних. – Зорю з дитинства люблю, сердився колись, що батько спати не давав, а зараз на своїх покрикую.

– Нехай сплять, поки молоді, їхнє ще попереду. – Мар’яна поглядала на Григорія, а сама ніяковіла, хотілося навіть очі сховати, бо й досі не могла зрозуміти, чому ж усе-таки такого воїна із досвідом і нагородами не взяли ні в училище, ні в армію?

– І про що це ви зранку толкуєте, чи ви тут ще з вечора, ніч зараз не така й довга? – Григорій усміхався.

– Та ось Кирило розказує, як він нагороду заробив, а ми слухаємо та дивуємося, – почав дід.

– Нащо мені ті нагороди, і хлопцям вони ні до чого! Он Тонині хлопці носять Тимофієві ордени, а малий Тимошка в піску з ними грається. Чоловік тричі кавалер ордена Слави, а коли таке сталося з ним, то ніхто й не зважив на них. Хоча просто так їх ніхто не давав, потом і кров’ю заробити треба було!

– Правду кажеш, Кириле. Такі ордени на грудях мав, а все одно не повірили… – не хотів дід Сава торкатися воєнних розмов, а обійти не виходило.

– То що все-таки сталося? Ніяк вас не зрозумію. Чи ви ще й досі воюєте? – допитувався Григорій.

– Угадав, воюємо. Наших дезертирів чи як їх правильно назвати – навіть не придумаю, мабуть, бандитів-дезертирів сьогодні вночі піймали. Дем’яна, який у поліцаях учителював, і ще чотирьох, які й від наших усю війну ховалися, і від німців. Після звільнення села усім миром відправили їх на фронт, то вони й звідти втекти змогли. У лісі приєдналися до розбійників і всім селам тут жити не давали.

– Це Тимофій, мабуть, організував? – кивнув Григорій на сусідську хату.

– Та ні, він хворіє. Але буде їм ще від Тимофія. Хоч і хворий, а все одно не вибачить. – Дід Сава поглянув на Кирила. – Головного розвідника не взяли. І кому ж це на думку спало пожаліти його?

– Максим наказав його не турбувати, – пояснив Кирило.

– Так то я Максима просила ще звечора, – зізналася Мар’яна, тепер шкодуючи про своє прохання.

– Невже ти ще вчора щось знала? – спитали в один голос.

– Мені Ніна-поштарка натякала, що Рая на ніч піч топить та у дворі прибирає, – вона вже все зрозуміла і вважала себе винною.

– Так і було, – підтвердив дід Кирило. – І моя баба це бачила. У нас під вечір тільки паски печуть у чистий четвер, а в неї вчора із димаря дим ішов.

– Отож бо! Я Максимові сказала, а він здогадався, що вона гостей на ніч чекає.

– Виходить, це Мар’яну треба першою на нагороду в список написати! – Григорій дивився на двох дідів, які навіть жартувати перестали. – Нічого б не сталося, якби не ти, – перевів свій погляд на Мар’яну. – Жінки в усьому кмітливіші. – Він уже давно зробив такий висновок.

– Виходить, що ти, Мар’яно, врятувала життя Олі, Михайлові Адамовичу і, може, ще багатьом людям? – у діда Кирила брови піднялися аж на середину лоба. – Видно по всьому, що Ольгу Дем’ян ніяк не хотів живою залишити, заодно і Михайла Адамовича на той світ відправити. А хати там густо стоять, ще й вітер під ранок піднявся, не дай Боже пожежі було зайнятися. Однією хатою не обійшлося б, увесь куток згоріти міг. – Дід Кирило так нервував, що знову почав витирати об штани свої руки.

– Годі вам! – Вона аж відступила. – Хіба ж я про те… Думала про свою корову та про дітей. А ви одразу про геройство та про те, хто кому життя врятував.

Усе ж слова діда Кирила дзвеніли в її вухах. «Невже могло загинути так багато людей?» – накручувалося в голові. Поки намагалася все зважити, тіло ніяк не могло побороти страшну колотнечу, яку спричинила та звістка. Може, і встояла б на ногах, адже сільські жінки мають міцні нерви, все ж Григорій взяв її під руку.

– Пізно нервувати, – Сава намагався додати словам жартівливого тону. – Усе минулося. Тепер треба діло довести до кінця. А для наших селян це, мабуть, і буде закінченням війни.

Мар’яна тричі глибко вдихнула повітря і, здається, повністю оговталася. Коли поверталася, знову думала про Ольгу, про Михайла Адамовича та про малого Мишка, життя якого минулої ночі також було на волосині від смерті.

Згодом порозходилися й інші, а дід ще довго стояв біля своєї хати. Він і далі переповідав про нічні пригоди, тільки починав тепер з вечора – з того часу, коли Мар’яна зустрілася з листоношею. Гурт усе збільшувався, бо гнали корів до череди. І вже перед обідом про завершальну військову операцію всі знали.

* * *

Цього ж ранку Мар’яна пішла до церкви, було велике свято – Вознесіння Господнє. На службі молилася, бо щось не було спокою в її душі. Молилася не тільки за себе, а й за всіх родичів, просила Божої благодаті й для всіх односельців. Отець Федот цього дня чомусь не поспішав і правив службу довго, як у давні часи, а в кінці ще й виголосив надзвичайну промову, теж як колись. Розповідав мирянам, як Христос протягом сорока днів не раз з’являвся апостолам, навчав їх тайнам Царства Божого, запевняв, що скоро на них зійдуть дари Духа Святого і вони будуть проповідувати Слово Боже по всьому світу. Стверджував, що перші християни не боялися переслідувань, за віру свідомо йшли на мученицьку смерть.

Чомусь ці останні слова дуже врізалися в її пам’ять і вона їх повторювала всю дорогу, коли поверталася. Збиралася зайти до Ольги, підтримати її після такої страшної ночі, разом з тим взнати про все. Ще біля церкви почула, що не розписав їх Ігнатович, лише пообіцяв після того, як піймають її Дем’яна. Але дійшовши до центру, побачила біля сільради автомобіль і групу людей, серед яких була й Ольга.

– Забирай свого Дем’яна куди хочеш! – кричав на неї Ігнатович. – Нащо він мені здався! Ти з ним жила, тобі й ховати. Викиньте їй у дворі, – наказував військовим, які були біля машини. – Не хоче хоронити, то нехай собаки його тягають! – ніяк не міг вгамуватися.

– Ради Бога, тільки не везіть його у двір до Михайла Адамовича! Він тут до чого? – просила Ольга. – Везіть у двір до спаленої хати, якось поховаю.

– Розвозити я не стану, – заперечив військовий. – Забирайте їх на підводу і розбирайтеся тут самі, – той теж, мабуть, любив командувати.

Люди все підходили до сільради й цікавилися в Ігнатовича, що ж усе-таки сталося?

– А що пояснювати? Собакам – собача смерть. От вона їх і настигла. – Той з радістю розказував. – Коли виїхали за Горвище, наші бандити надумали втекти, вони ж мастаки в цьому ділі. Дем’ян розв’язався і вдарив солдата-охоронця, який на кузові з ними їхав. Розв’язав інших, але втекти їм не дали – перестріляли, як куріпок у полі. Один Іван зостався цілий, бо того розв’язати не встигли.

Люди шуміли, переказуючи новини. Гурт збільшувався. Підходили сюди з різних вулиць.

– А ось і Никифорович під’їхав. Грузіть йому на підводу! – кричав Ігнатович до військових.

– Та не кидайте ж їх як собак, люди все-таки. – Никифоровича теж нерви колотили. – А ви допоможіть, чого стоїте, роти пороззявляли! – Це вже він на березівських роззяв. – Треба ж поховати. На фронті й німців хоронили.

– А то ти багато бачив, що там на фронті було, на печі сидячи, – гримнув на нього Ігнатович. – Правда, я забув, ти ж на печі не сидів, а німцям служив, значить, і ці тобі не чужі! – умів він не лише душу, а й усе нутро вивернути. – Зараз ще зятька твого на машину прихопимо, потім і до тебе доберемося. А поки що вези дружків своїх куди хочеш, хоч одразу на кладовище в одну яму! Чого стоїш як укопаний? Команду виконуй! – В Ігнатовича аж слина з рота летіла, але за доволі сильним вітром не дуже чути було людям, про що це він там.

У цей час машина загуркотіла, люди розступилися, і вона швидко поїхала на Мар’янину вулицю.

– Кажуть, поїхали ще когось забирати, а потім у район повезуть, – перемовлялися чоловіки. – Про кого то він, Ольго? – питали, бо вона неподалік була.

– Сама не знаю, – махнула вона рукою та побігла за возом, на якому повезли Дем’яна.

Розгублена Мар’яна, теж до пуття нічого не зрозумівши, поспішила на свою вулицю за машиною. Бігла бігом по стежці, по піску серед дороги, потім городами навмання, аби тільки швидше, бо серце колотилося все сильніше, а з голови чомусь не виходили слова отця Федота: за віру йшли на мученицьку смерть. Після Ярощуків вулиця була рівною, і вона одразу помітила машину, яка стояла біля Тониного двору. «Коли свідків збирають, то чому до Тимофія, він же нічого не бачив? – промайнуло в голові. – Треба спішити, нехай до Максима заїдуть та до Харитона, і до діда Кирила можна, там усе і взнають. Можливо, й моє слово зайвим не буде», – думала, вже добігаючи.

З двору якраз виходили люди, і чомусь плакала Тоня. Один військовий штовхнув її, щоб не заважала, і вона мало не впала. А Тимофія в наручниках підганяли до автомобіля.

– Мар’яно, прощавай, сестричко! Пробач за все! І за те, що хату тобі не збудував! Прощавай!!! – кричав він уже з кузова. – І ви, діду, не сердьтеся! Мабуть, уже не побачимося! Не покиньте мою Тоню і дітей моїх!

Піднявся страшенний галас, усі голосили. Мар’яна схопила за руку Віктора Ігнатовича і благала пояснити.

– Сам нехай пояснює, не зізнається зараз, але нічого… там усе розкаже, посібник бандитський!

– Відпустіть, він не винен, – заважала йому сісти в кабіну «Студебеккера».

– Пішла геть звідси! – штовхнув і її – ледве встояла на ногах.

– Та не може того бути, ми ж усі його знаємо, у нього нагороди які! – кричали сусіди.

– Знають вони! – скривив свою фізіономію. – Тоді чому прийшов додому, вже коли сніг падав? Про те не розказував? Де був і що робив? Отож воно і є, що поряд живете, а не знаєте з ким! – навмисне надривався, щоб усім було чути.

Заглянувши в кузов, де поряд сиділи Тимофій з Іваном-бандитом та два охоронці, умостився в кабіні й стукнув дверцятами. Машина розвернулася на ріжку біля ще не закиданої глибокої ями від бомби, в якій з весни стояла вода і плавали гуси. Тоня з Мар’яною мало не потрапили під колеса, бо все благали та бігли слідом. Тимофій продовжував клястися, що нічого такого не робив, нікому не пособляв і навіть не збирався.

– Не вірте жодному слову, прошу вас, не вірте! Нехай син мій знає, що його батько до кінця був чесним солдатом.

– Не прощайся, Тимофію! Я всіх твоїх начальників і друзів фронтових знайду, вони допоможуть! – запевняв Григорій. – Усе зроблю! Ти чуєш мене, Ти-мо-фію!!!

Машина загуркотіла, тільки курява піднялася. Коли вона поїхала, всі з’ясовували хто що чув. Люди розходилися, а Мар’яна з Тонею та Горпиною стояли серед дороги і гірко плакали. Баба Проня сиділа під парканом на лавці оббризкана водою, видно, погано їй було. Своїм блідим виглядом вона лякала діда Саву, тому він метушився біля неї, а вона ніяк не могла отямитись.

– Перестаньте, прошу вас, – просив він жінок. – Тут сльозами не допоможеш, треба щось робити. Он Григорій, Максим і Харитон рушають на станцію і доберуться до райцентру, а там підуть в райком, у міліцію. Хлопці ж свідки, їх вислухають, бути по-іншому не може. Відпустять Тимофія, ось подивитесь, – запевняв у гарячці.

Чоловіки одразу вирушили, а жінки сиділи в Тониній хаті та заспокоювали одна одну. Дід Сава то заходив, то виходив, йому й самому було зле, пригадався і його страшний час, коли батогом гнали по рідній вулиці. Усе відновилося в пам’яті, неначе було зовсім недавно.

– Проню, годі тобі, ходімо чи до Тоні, чи додому, замерзла вся на вітрі. Ти ж у мене найсильніша жінка. Усе, що з нами було, пережила, – обняв її і теж горював, хитаючи головою.

Коли в неї потекли сльози і вона не встигала їх витирати, він зрадів:

– От і добре, а то налякала ти мене дуже. Ходімо, дорогенька, чого доброго люди подумають, що ми з тобою цілуватися тут надумали, – навіть у такому стані намагався жартувати.

– Дуже налякалася, дуже. – Вона хлипала та шморгала носом. – Невже й зараз після такої війни ні за що можуть людину забрати? – дивилася на Савине обличчя запалими очима. – Своє згадала, і Тимофія шкода дуже, і Тоню, і Мар’яну, а діток… – додала, не дочекавшись і слова.

– Ну, досить тобі, – лише по хвилі обізвався дід Сава. – Хлопці в райцентрі правду знайдуть, а ні – то Грицько буде якихось знайомих Тимошиних шукати. – Дід проказав лише згодом.

– А коли дуже заступатиметься, ще і його можуть посадити. Як же ми тоді без нашого Гриця? – знову заголосила.

– От завела! Сама надумала, сама й заплакала. – Аж розсердився він на свою бабу, хоча й сам чого тільки не передумав за ці хвилини.

Не сиділося Мар’яні, не знала куди себе подіти і до кого податися за допомогою. Ввечері вирішила піти до голови сільської ради, надіючись, що той уже повернувся і щось розкаже. Зайшовши у двір, постукала у вікно. Надворі темніло, і в хаті вже горів не каганець, а яскрава лампа. Коли двері відчинила його дружина, вона аж зраділа.

– Що вам тут треба? – почула неприязний її голос.

– Мені з Віктором Ігнатовичем поговорити б. Він удома? – У той час неначе хтось підказував – від цієї розуміння не дочекаєшся.

– Диви: і ця до нього! Баби бігають за моїм Віктором одна поперед одної. Сорому в них немає! – крутила вона головою, розповідаючи іншій, яка теж виглянула з хати.

– Я по сьогоднішній справі, а не по тій, на яку ви натякаєте, – випалила Мар’яна.

– Спить він уже, і будити його я не стану. Завтра в сільраду прийдете, а не додому. – Вона прямо перед Мар’яною стукнула дверима.

Серце рвалося від болю, від образи, але вона згодна була і не таке стерпіти, аби тільки зробити щось для Тимофія. «Може, до Афанасія податися, чимось і він допоможе, – згадала про старшого брата, з яким після перемоги бачилася всього раз. – Але він далеко, та й помічник ніякий – після контузії». Тисячу думок перебрала до ранку. Багато людей благала про допомогу, сто поклонів відбила подумки, аби тільки повернуло на краще.

Вранці спішила в сільраду. Віктор Ігнатович сидів за столом і підпирав голову руками.

– А… прийшла коза до воза! – проказав, коли вона тільки-но переступила поріг його кабінету. – Говорив колись тобі, що сама прийдеш, а ти не вірила. – Тонкі губи аж розтяглися в посмішці, але вона вийшла якоюсь кривою.

Сам далі розглядав Мар’яну. Здається, його тішило її змучене обличчя. А на руки, які й зараз тремтіли, дивився навіть з насолодою. Потім вирівнявся за своїм довгим столом, застеленим червоною скатертиною, поглянув на прапор з серпом і молотом і застиг, неначе перед художником, який збирався малювати з нього портрет. Вона теж мовчала. Втупивши погляд у важку чорнильницю, вже уявляла, як вона розбивається об його голову. Навіть бачила, як Ігнатович падає на підлогу і не підводиться. Але повертається машина з Тимохою, і він сердито говорить: «Для чого ти це зробила? Ти ж дітей посиротила». Мар’яна вмить витерла холодний піт з чола і була рада, що такого не сталося.

– А я думав, що ти схопиш чорнильницю і вдариш мене з усієї сили, – дивно, але Ігнатович, неначе прочитав думки, і здогадався про її наміри. Навіть у голосі з’явилися боязливі нотки. – Чи то мені здалося? – з якимось острахом дивився на неї.

Мар’яна помітила, що він знову сидів, зігнувшись над столом, і дивився на неї спідлоба.

– Здалося, не стану ж я з-за якогось начальника дітей своїх сиротити, – відповіла впевнено, радіючи, що хоч налякала такого пройдисвіта.

Знову тиша в кабінеті командувати стала – стулила їхні вуста і не дає їм розгулятися. А клубок злості в обох накручується далі, поглядами б’ються, немов шаблями.

– То це ваших рук діло? – не витримала вона тієї боротьби. – Тимофія всі поважали, і ви вирішили від нього збавитися? – тепер вона з його голови думки витягала.

– Ти що кажеш? Говори, та не заговорюйся! Тут тобі не вулиця і я тобі не сусід! Іч, що надумала! Іван і всі інші вказали на нього, і не мені, а представникам органів, – задріботів він словами, як під гармошку ногами.

– То наклеп, бандити спеціально так зробили, вони на всіх злі, а на Тимоху тим паче, бо він погрожував сам їх поодинці переловити. Вам усе це відомо, тож взяли та й скористалися ситуацією.

– Що хочеш? Давай до пуття, справ у мене багато, і ніколи тут теревені з тобою розводити, – зиркав спідлоба, бажаючи покласти край.

– Що ж то за справи такі, коли невинного чоловіка забрали, а самі навіть сказати не можете за що? Знову за старе взялися? Наговорити, донести, посадити. – Вона заплакала.

– Вам що плакати, що сцяти. – Він знову намагався вирівняти свою спину.

Намагався і цього разу утримати ту позу, як для портрета на дошку пошани, але йому не вдалося. Усе ж, здається, був задоволений, що може зверхньо дивитися на неї.

– А забрали по ділу, і я тут ні до чого. Коли не винний, то відпустять. На те вони й органи, щоб розібратися.

– Ой-йой-йой! Коли це таке було, щоб відпускали? Років через десять хіба. Уже було – ми тих розбійників на війну відправляли, а їм захотілося ще раз нам насолити. От і звели наклеп на Тимоху. Тут і без тітки Лисавети не обійшлося. А при чому ж тут Тимофій? Заздрість душить, що його поважають. Але не тільки їх, вона і вас душить.

– Не вигороджуй. Він один знав, де в лісі зброя залишилася, де які просіки заміновані. Без нього там ніяк не обійшлося. Не раз, мабуть, розказував їм вечорами. Ще й у в’язниці сидів у Хабаровську. Інформацію таку дарма органи не отримали б. По чужій території тинявся неспроста.

– Ви ж військовий чоловік, невже зрозуміти не можете, що й таке могло статися. Але люди знайшлися, які виручили його.

– Нічого не хочу знати, – стукнув він рукою по столу. – Ще раз тобі кажу, є органи, вони й розберуться. Дивись, бо ще й тебе допитувати будуть, може, й ти борщі бандитам варила. Мені не захотіла, а з тих, може, і пригріла кого.

– Прости вас Господи за такі слова! Бог є на світі, і вам перед ним відповідати доведеться.

Не те вона говорила, що їй хотілося, зовсім не те, але здавалося, що Тимофій стоїть позаду і не дозволяє їй далі продовжувати той двобій.

– Не лякай, я давно ляканий! Попа вашого сьогодні зранку теж забрали. Додумався – представники з органів у селі, а він тут служить коли хоче, у дзвони дзвонить, після обіду ще й на кладовищі над бандитами молитви читав. Тепер читатиме в іншому місці. Сказали йому – до сьомої ранку, ото треба було і слухатися.

– Отця Федота? Так і знала – це ви в селі таке виробляєте!

– Помиляєшся, Мар’яно, це ви самі.

– Страшний ви чоловік… Правду люди казали, що свій такого б не зробив, бо йому тут жити і його дітям також.

– Йди з моїх очей, поки ціла, та язичка прикуси.

Не дуже голосно гримав Ігнатович, видно було, що дуже боліла в нього голова і, судячи із запаху в кабінеті, боліла з похмілля, а не від їхньої розмови чи подій у селі.

«Щоб ти проклятий був! Щоб з горілки здох! Щоб у пеклі згорів!» – вирвалися прокльони вже на вулиці. А так хотілося їх сказати прямо йому в лице. Ще й плюнути, аби на душі легше стало. Ніколи такого не відчувала, а зараз кипів усередині страшенний гнів і ніяк було його вгамувати.

Наступного дня повернулися додому Максим, Харитон і Грицько, але хороших новин не привезли. До начальства ніхто їх не пустив. Походивши по тих кабінетах та по начальниках, які нічого не вирішують, переночували в Харитонових родичів та й знову пішли по тому самому колу. Потрапили до заступника начальника міліції, який повідомив, що Тимофія рано-вранці вже відправили в область, там точно розберуться, і коли не винний, то ніхто за ґратами його не триматиме.

І побігли один за одним дні в чеканні. Уже і Трійця минула, але ні Тимофія, ні повідомлень з органів не було. Церква була на замку, а про отця Федота Ігнатович радив людям забути.

– Казав Лаврентій, що правдоньку до кінця світу люди шукатимуть, то так, мабуть, і буде, – про те ще не раз нагадуватиме всім Горпина.

Не минуло й тижня, коли баба Проня помітила, що Мар’яна дуже схудла, навіть декілька днів на роботу не вийшла – лежала. Інколи починала говорити щось не те – то Федора проводжати на поїзд, то Костю видивлятися під поликом, то знову за машиною бігти збиралася, на якій у наручниках повезли Тимофія. Прошепотіла якось, що вбити Ігнатовича надумала, коли місяць буде повний. Потім знову ставала сама собою, але все більш мовчазною. Тому Проня все частіше почала придивлятися до неї. А коли одного вечора, вже зачиняючи свій хлів на ніч, виглянула на дорогу і побачила її у вишитій сорочці з Ваньком на руках, побігла слідом. У той час уже нікого не було, навіть собака не зустрівся. Лише повний місяць то швидко ховався за хмару, неначе й сам поспішав у своїх справах, то знову придивлявся до жінки з дитиною на руках. Інша жіноча постать у темному майже не траплялася на його очі. Навіть не шукав її, коли вона відхекувалася в тіні високих дерев, і не помічав, коли швидко перебігала по видній місцині. Чому не наздоганяє? Чому не намагається спинити? Його й це не цікавило, а вона б не відповіла, ніби й хвилини не мала, щоб подумати. Могла б і назад повернутися – нехай собі йде, куди надумала. Але вишита довга сорочка, в якій вона ніколи її не бачила, неначе вела за собою. «Мар’яно, спинися!» – тільки хотіла крикнути перед центром, як хтось присвітив їй прямо в очі. Вона аж за паркан схопилася, а коли протерла їх, зрозуміла, що випустила її з виду. Тепер бігла до самої сільради вже не криючись, пригадавши Мар’янині чорні думки про вбивство Ігнатовича. «Не треба. Тільки себе занапастиш. Не треба. Я вже тут», – шепотіла по дорозі. Перед темними вікнами сільради спинилася, але скрізь було тихо. Уже взялася рукою за хвіртку, як почула хлюпіт води. Метнулася в бік річки, до якої було зовсім недалеко. Коли злякано заверещав Ванько, вона й зовсім мало не впала.

І ось вона вже на березі під розлогою старою вербою. Тримаючи на руках Мар’яну, прямо на неї йде чоловік. Проня сховалася за широкий стовбур, сама аж тремтить від побаченого. Впевнена, що її ніхто не бачить, тому знову підглядає. Її цікавить малий Ванько. «Невже втопилася дитина?» – аж моторошно їй стало. Якраз зовсім недалеко вийшов із води чоловік, перехилив через коліно Мар’яну, видавив із неї воду і знову взяв на руки. Побачила і Ванька, який висів на його спині, міцно обхопивши за шию. Тільки баба зібралася вийти на допомогу, як почула: «Прости мене, прости. Я ж тебе кохаю». Вона знову сховалася за дерево, але й очей не зводила з Мар’яни. «Злазь, підеш попереду ногами, бо я й сам упаду», – в тому зверненні до Ванька вона розпізнала голос Ігнатовича. Тепер їй зовсім не можна було виказувати себе, розуміючи, що такому начальнику ніякий свідок не потрібний. Поки далі вагалася, він звернув на стежку, яка городами навмання вела майже до їхніх хат. Залишаючись і надалі непоміченою, пішла дорогою, час від часу придивляючись на городи, а відшукавши очима темну постать чоловіка, перед яким інколи блискало яскраве світло, знову продовжувала поспішати. «Наскрізь мокрі, хоч би не застудилися», – думала спиняючись час від часу.

Присіла за тином баби Насті, знаючи, що в неї немає у дворі собаки, там і чекала на Ігнатовича. Бачила, як у провулок завернув Ванько і відчинив хвіртку, як за ним зайшов чоловік з Мар’яною на руках. Довго там не затримався, а коли вийшов, стомлено переступаючи ногами, пішов не озираючись.

Зайшовши у двір, почула, як рипнули двері у клуню. «Мар’яно, ти тут?» – потихеньку стукала, але звідти ніхто не озивався. Коли взялася за клямку, двері враз відчинилися. Від яскравого місяця в клуні було видно. Наблизившись до розкиданого на долівці сіна, почула, як сопуть діти, а на краю під периною лежала Мар’яна.

– Господи! Ти жива? – аж завмерла баба Проня над нею. Вона ще по дорозі надумала, що він приніс мертву. – Для чого тільки самого найменшого сина з собою взяла? Скажи ж хоч слово, – відкинула перину і знову обімліла – вона лежала гола і зовсім холодна.

– Татко казав, що вона дихає, – за нею цокотів зубами Ванько.

– Що ж ти на річці робив і чого верещав? – Баба Проня вкривала і його по саму шию.

– Пішли з татком зустрітися, бо він же мене не бачив жодного разу, – шепотіла дитина, щоб інших не розбудити. – Треба було річку перейти, так мама сказала, а сама зайшла на глибину і впала. Перед тим мене до берега кинула, добре, що татко одразу зловив, бо плавати я так і не навчився, – ледь розповідала налякана дитина. – Тільки він мені не сподобався, вуса відростив, на фотокартці зовсім не такий. Уже тут я хотів його обняти, а він мене штовхнув, щоб швидше знімав мокрий одяг. Маму він більше любить, роздягнув і гладив, і цілував, – чути було, як дитина хлипає. – Мені обіцяв ліхтарика подарувати, але забрав. Більше я не піду на зустріч із ним.

Баба Проня, все зрозумівши, тільки тепер спохопилася. Побігла до Тоні й послала її за фельдшером. Сама повернулася з Горпиною Петрівною. До самого світанку натирали Мар’яну горілкою та поїли ліками, поки до тої не повернулася свідомість.

– Для чого ти хотіла позбавити себе життя, ще й Ванька забрати з собою? – спитала Проня, коли через декілька днів уже разом йшли на роботу.

– Федір мене кликав, просив і Ванька з собою взяти, аби хоч раз побачити. Він попереду йшов, а ми все його наздоганяли, – сказавши, враз опустила очі, бо розуміла, що то їй здавалося. – Не розказуйте нікому, – просила бабу Проню. – Мене вважатимуть ненормальною, ще дітей заберуть. А про Ігнатовича й зовсім згадувати не варто, який не є, а все-таки врятував.

– Це я повинна була тебе одразу спинити, тільки чомусь не зробила того. Прости мене. – Вона аж руки на грудях хрестом склала. – Бережи себе, як би воно не повернулося. Нічогісінько не пам’ятати… Сам до того довів і сам спас. – Навіть вона не могла зрозуміти того Ігнатовича. – Тепер і про це ми мусимо мовчати…

Розділ 3

1

«Ходи, ходи, дощику, зваримо тобі борщику, зваримо й галушок та виллємо на пісок. Хлюп, хлюп». – Цього літа діти часто просили дощу, бо від весни й жоден не пройшов. Уже серед літа стояли чорні, вигорілі від спекотного сонця поля й городи. Земля порепалася і закам’яніла.

– Схоже, що в зиму ввійдемо з голодом. – Такими словами зустрів Мар’яну дід Сава, вийшовши зі свого двору. Він дедалі частіше почав повторювати такі слова, пригадуючи минуле. – У тридцять другому все осінню забрали, а зараз і забирати буде нічого – ні зернини, ні картоплини, ні собі, ні худобі. – Його аж струсонуло.

– Не доведи Господи! – Мар’яна боялася навіть думати про таке. – Якби оце зараз линув, то ще б спаслися. – Вона шукала на небі провісників дощу – перисті хмари, а не знайшовши, опустила очі. – Правда, висока трава все одно вже не виросте. – Її погляд сумно блукав довкола, шукаючи зеленого острівка. – Виходить, що ні хліба, ні молока в нас не буде, – ледь проказала, бо перед очима знову зринала мовчазна вулиця з мертвими людьми попід парканами. – Кажуть, щоб колгоспні корови не пропали, їх завтра до лісу гнатимуть. – Сама зарані знала – якщо вони й не здохнуть, то людям все одно нічого не дадуть.

– То ти Василя свого пускаєш? – Дід аж зрадів, що будуть про інше говорити.

– Нехай іде. Він же в мене пастух із досвідом, уже друге літо корів пасе. При ділі буде, і поїсти хоч щось дадуть. Уже з колгоспу пшона торішнього трохи виділили та гречки, тож будуть кашу варити. А доярки з бідонами щодня їздитимуть корів доїти, то, може, й молока перепаде. Василько вже торбину складає та аж наспівує, а Павло заздрить, бо і йому хочеться, – поки договорила, вже про інше надумала. – А від Григорія нічого не чути? – Її цікавили новини про Тимофія, і хоча не було втішних, усе ж надіялася на диво.

– Написав по всіх адресах, може, хто допоможе чи того хорошого майора знайде. Але відповіді поки що жодної немає. – Дід Сава багато бачив у своєму житті, але щоб кинути за ґрати зовсім невинну людину – вже вкотре не міг повірити і теж надіявся на диво. Зараз м’яв у руках свого старого картуза, а Мар’яна чекала ще якихось слів. – Нема чого додати, дорогенька. Каже Григорій, що не відповідають ті офіцери та майори. А от у міліції Гришка зустрічав одного чоловіка, той перепитував про Дем’яна, вони до війни разом десь працювали. Дуже дивувався, що той у поліцаї пішов, а про банду й зовсім не повірив. Каже, що тоді добре свою справу робив – такої він думки про нього. Ти зрозуміла, Мар’яно?

– Та що тут розуміти – що в міліції, що в поліції для Дем’яна одна й та ж робота. Пригадуєте, коли розкуркулювали, він теж в активістах бігав, аби забрати та приховати? Отже, змолоду такий, а той міліціонер думав, що він радянській владі такий відданий.

– Про Дем’яна мені й розповідати не треба. – При згадці аж обличчя дідове змінилося. – Ми з ним зустрілися ще на зорі радянської влади, – пригадав свою дорогу з Чернігова, ніч у Горпининому дворі й Дем’яна з шаблею, якому так хотілося позбавити його життя. – Хіба таке забудеш! Він і вирішив мою долю. З того часу я в думках та у снах і ловив його, і бив, і за петельки тягнув здавати. Тепер я серед своїх доживаю як людина, а його з мішком гріхів відправили на той світ. Прости мене, Господи, але радію, що земля очистилася від такої погані, – уже не вперше він за одну хвилину встиг багато чого наговорити.

– Не лише вам, багатьом зла наробив. Настя Бойчиха його й зараз кляне. Піймав колись її на дорозі із десятьма хлібинами, вона якраз з поїзда додому поверталася. У тридцять четвертому, мабуть, це було, але й тоді, хто живий зостався, не наїдалися вволю. За те, що в Гомелі двадцять кілограмів соняшника зі свого городу продала, а на ті гроші десять буханок хліба дітям купила, десять років дали бідній тітці. При обшуку матерію в неї шукали та змушували зізнатися, що займалася спекуляцією. Хоч і не знайшли нічого, все одно по тій статті засудили. Люди розуміли, що то неправда, але на відкритому суді ніхто не встав і не захистив: чи побоялися, чи думали, що й так минеться.

– Це та Настя, яка у війну лиса з Херсона пішки прийшла? – пригадував дід Сава.

– Вона. Німці з в’язниці таких повипускали. Ще про зерно розказувала, як наші з пароплава все у море викинули, щоб ворогові не дісталося.

– Про зерно чув. Наше теж спішили кудись відправити, а людей напризволяще кинули – як хочете, так і виживайте. У містах теж було – або помирай, або на німців іди працювати. Тепер що виробляють?! Чула, що Костя про Київ розказував? Хто в часи окупації пішов на фабрику чи завод працювати, всіх викликають, справу заводять, вважаючи їх німецькими посібниками. Про пайок німецький нагадують, заради якого і йшли туди. Виходить, що попав наш люд в такі жорна між двома монстрами – Сталіним і Гітлером, звідки ніяк вискочити було. На фронті чоловіків місили, а нам теж дісталося, в окупації люди були, як у полоні.

– Воно то так, але хочеться якомога швидше все забути. Нових проблем через край. – Мар’яна скрушно хитала головою та поглядала на дорогу, чекаючи на своїх подруг по ланці, бо час було йти на роботу.

– А як там Тоня наша, скажи? Щось не видно її останнім часом. – Дід Сава спинив свій погляд на її хаті.

– Стара хвороба повернулася, знову не їсть нічого, знову плаче. Цього разу і ліки приймає, але нічого не допомагає.

– Так… Так… Перевели сім’ю. Все було для щасливого життя: і любов, і дітки, і до роботи не ледачі, і розумом Бог не обідив. Головне – ні владі, ні людям не вороги. Але й такі чомусь не потрібні. Моя баба Проня теж ледь оклигала після того, як Тимофія забрали. Тепер наче ненормальна стала, все за Григорієм тремтить, як за малою дитиною.

– А він кімнату ще одну в комуналці отримав? – Мар’яна пригадала про його плани.

– Де там! ЖЕК одразу туди цілу сім’ю поселив. А їм в одній кімнаті ще тісніше стало, бо із Вовчиком п’ять душ тепер, – дід зітхнув важко. – Таке враження, що продовжують виводити наш рід, на рідній землі місця нам немає, – нічого нового не сказав, а очі й цього разу здивовані. – Тепер, Мар’яно, лиш дай Бог зиму пережити! – його думки поверталися до тієї біди, яка знову насувалася. Але й цього разу не хотілося вірити, що ніхто їм не надасть ніякої допомоги.

На ранок Мар’яна відправила Василька разом із пастухами, а за ним побіг і Павло, упросився все-таки, бо через посуху в полі нічого було робити. Пасли вони майже місяць, а вона раділа, що хлопці там зміцніють і підростуть.

– Уже й скучила за ними, хоч до лісу йди провідувати. – Одного дня завела розмову з бригадиром, коли вибирали низенький від посухи льон.

– Не хотів я тобі настрій псувати, але хлопці твої вже вдома, – здивував її такою відповіддю.

– А корови ж як? – Чомусь аж холод у душі розлився.

– Я Максима й Харитона послав на допомогу, бо твої та ще троє воювати в лісі почали.

– Як воювати? Про що це ти говориш, Юхиме? – Тепер вона зрозуміла, чого її серце так колотилося останнім часом.

– Стріляли бойовими, та де там стріляли – палили. Навіть гранати дві жбурнули. Відтоді корів до лісу не загнати, бояться, і квит.

– А де ж узяли? Невже на боєприпаси натрапили? – почала здогадуватися.

– Так і було. Але нікому не сказали, самі переклали все, порахували й почали пробувати. Два дні воювали, поки доярки передали сюди таку новину. А сьогодні з району військові приїхали та всі боєприпаси вивезли.

– Де ж хлопці мої? – Вона аж завмерла від таких новин.

– Поки стріляли, то хоробрі були, а потім налякалися та додому драпонули, – Юхим аж засміявся.

– От Господи! – Їй зовсім було не до сміху. – Так і влізуть у якусь халепу. Там же Павло був, він же слухняний, – пригадала, як довго наказувала йому, а після надіялася.

– Слухняний у тебе під рукою, а там, кажуть, комбатом його називали, тож командував.

– І що ж тепер буде? Ігнатович нам цього не простить, він нашу сім’ю й без того «любить». Радий буде покарати на всю котушку, – вже ввижалося їй, як Павла забирає міліція.

– Думаю, що полають хлопців та й забудуть. Скільки разів казали Ігнатовичу про зброю в лісі, а він, мабуть, розбійників боявся. Чекав, поки військові самі шукатимуть, та ще не хотів, щоб Тимофій поперед нього там ходив, помітили б його, то, можливо, й найстрашнішого не сталося б.

– А Митрофана – головного пастуха, там, мабуть, лають? – хотілося Мар’яні знати всі подробиці.

– Налякався він, коли стрілянина піднялася, та давай корів до гурту зганяти. На хутір хотів їх, щоб від лісу подалі. Коли це Василько твій з лісу вискочив та давай кричати: «Не бійтеся, дядьку, то не розбійники, то наші стріляють! Бандитів давно вже виловили, а зброї тут ще й зараз багато лишилося». Пастух пішов подивитися, та й сам спробував чи, може, хлопців підправляв, як бувалий солдат. Лаяти і не збирався, доки доярки галас не зчинили.

– Могли ж і загинути? – тільки тепер вона налякалася. – Невже не обійдеться? – шукала в Юхимових очах підтримки. – Я ж на тебе жодного разу не донесла, – нагадала йому про минуле.

Бригадир поїхав, так нічого й не сказавши, а вона, працюючи далі, все на село поглядала. Додому ввечері бігом бігла. Її хлопці не ховалися, а сиділи за столом мовчки і чекали розмови. Мар’яна розійшлася так, що й себе не пам’ятала. Відлупила лозиною обох, навіть Любочці та Ванькові дісталося, щоб не заступалися за братів. Василько одразу втік, а Павло стояв як укопаний. Лише згодом вихопив лозину з її рук і зламав.

– Годі, ми й так більше не будемо. Подумаєш, постріляли трохи.

Вона вийшла у двір, сіла на лавку і заплакала. Знову, як інколи було, лаяла свого Федора за те, що він кинув її напризволяще, померши на війні. А потім жалілася, що без батька важко синів ростити. А коли побачила, що діти боязко підходять до неї, одразу її гнів на жалість змінився.

– Мамо, не плачте, – хлипала Любочка.

– Нічого не буде, жодна ж корова не постраждала, – Василько і зараз не хотів погодитися, що вони у чомусь винні.

– Самі не знаємо, як воно вийшло. – Павло не любив хитрувати. – Так нам цікаво було, так сподобалося стріляти! – у нього аж очі блищали.

– А якби руку чи ногу відірвало та каліками на все життя зосталися? – Мар’яна бачила, що тепер і вони налякалися. – Ще подивимося, що влада на це скаже. З дядьком Тимофієм он як вийшло, так він зовсім ні в чому не винний, а ви самі свої голови в петлю сунете. Що робитимемо, коли завтра за вами приїдуть? – мало не голосила.

– Ми в той погріб, що в коморі під дошками, сховаємося, – заговорили хлопці в один голос.

– Знайдуть і там, – махнула вона рукою.

– Тітка Анюта від німців у ньому ховалася і Митя з Катею, – тепер Василько нервував і аж на місці встояти не міг.

– То німці не знайшли, а свої знайдуть, – аж стогнала Мар’яна. – Краще просіться і кляніться одразу, то, може, й обійдеться.

– Мамо, а ми й патронів цілу торбину з собою прихопили, – вже й Павло гоноритися перестав. – То куди їх подіти? – його круглі очі вже благали про допомогу.

– Додумалися патрони додому принести, щоб і чужа хата зірвалася? А де ж вони зараз?

– На горищі лежать. – Розгублений Павло тільки тепер зрозумів, що накоїв.

У Мар’яни знову потяглася рука за лозиною, якою не били, а просто лякали дітей, щоб вони не шкодили. Тепер стримала себе, бо зрозуміла, що вже вона не допоможе.

– Як стемніє, закопаємо їх у канаві біля кладовища, де ніхто не ходить, а потім дядько Юхим скаже голові сільради, що сам знайшов. – Вона знову пригадала, як він у дощ змушував їх копати картоплю, а потім і батоги над вухом засвистіли.

«Нехай відробляє за те, що простили, – це вона вже про себе. – Він дійсно в сорочці народився», – пригадала ще багато чого з того важкого часу – окупації.

Після того випадку хлопці ще довго сиділи вдома, по черзі на вулиці чергували, щоб устигнути сховатися, коли за ними приїдуть. А Мар’яна, повертаючись з поля, часто боялася і до двору підходити, аби не почути найгіршого. Ігнатович час від часу натякав, що покарання не оминути, але інтуїція їй підказувала – все обійдеться, бо за неврожай і сам готується до того.

Ще ніколи такого не було, щоб зернові виросли такими малими, тому не косили цього літа, а просто збивали колоски косами, а інші згрібали граблями, від чого зерно одразу висипалося на землю. Більшим і меншим начальникам погрожували в’язницею, тому вони й змушували жінок та дітей збирати зламані колоски, аби хоч щось здати державі. У селі переказували один одному, що голова колгоспу уже отримав повістку до суду, а Ігнатович давно тримає торбину з сухарями біля ліжка. Іншим разом багато хто порадів би з того приводу, тільки не цього літа, тож ходили мовчки по полю, то нагиналися, то розгиналися, аби покласти в торбину зібрані колоски. І чим би їх не лякали, вони все одно намагалися хоч трохи приховати для себе, бо вже настав той час, коли хліб у селі майже ніхто не випікав. Саме тому з поля нікого не випускали, поки не огляне бригадир або навіть сам голова колгоспу.

– Радійте, бабоньки, вам пощастило. – Дід Кирило вже давно затягнув свій ремінь, щоби штани не спадали. – В іншій бригаді сам Ігнатович перевірки робить, лапає кожну жінку, навіть спідниці задирає, – про себе думав: якби не жартував, уже б давно упав на полі, як часто з жінками та підлітками траплялося. – Не вірите? Їй-богу. – Він перехрестився. – Якщо ви про щось інше подумали, то даремно, він колоски шукає. А недавно поночі Тетяну Василя-каліки та ще трьох жінок спіймав, коли ті прийшли за своїми прихованими торбинами. Цілу ніч просиділи бідолашні в тій кімнаті, куди ще німці в’язнів кидали, а вранці в район машиною їх забрали. Тоді вся ланка, кажуть, на коліна ставала перед Ігнатовичем, просила звільнити подруг. Обіцяли, що помруть, а й зернини більше не візьмуть, тільки б матері до дітей повернулися, адже сиріт після війни й так по селу багато бігає. А як усі раділи, коли через декілька днів жінки пішки прийшли з району.

– Знову живцем у могилу заганяють, – скаржився Кирило діду Саві наступного дня, поглядаючи на всі боки. – У мене сім’я мала – ми з бабою та син, і то я не знаю, як зимуватимемо. Може, хіба хто допоможе? – Йому, як і іншим, хотілося в те вірити.

– На кого розраховувати, друже? – Сава вже давно все передумав. – Кому ми потрібні? Здавалося б, таку війну виграли, то нас за людей повинні вважати, а воно ще гірше стало. Не буде нам ніякої допомоги, тільки чи виживемо цього разу, хтозна. Голод ці люди вже бачили, страшно про нього навіть згадувати, а щоб заново пережити… – що б не казав, а сам не міг такого припустити. – Ще недавно жінки клялися, що й зернини на полі не візьмуть, тепер усі знову збирають. А хто колоски знайде, то це – вважай пощастило.

– Усе так і є. Об’їждчики стали гірші від поліцаїв, навіть дітей батогами б’ють, – додав і Кирило. – Мар’яниним хлопцям теж учора дісталося, особливо Павлові. Усі повтікали, а він щось доводити став, сьогодні, мабуть, весь запухлий, – журився, поглядаючи на її подвір’я.

– Образився бідолашний, ще б пак – уже котрий рік працює. Тільки село звільнили від німців, так підліткам норму трудоднів і встановили. Якби ж хоч дякували, а вони навпаки – підганяють та лають, а цього літа ще й побої додалися. – Дід Сава аж сам скривився. – Ні на одежину, ні на кусок хліба не заробили, тримаються, як усі – лише на власному господарстві, – шкода йому було Павла, що він уже почав пізнавати закони цього рабовласницького ладу. – Дивися, і Мар’яна зі свого городу виходить, – показував на неї своєю палкою. – Невже для грубки в’язку приготувала?! – Дід знав, що вже нема на чому й суп зварити. – Кажуть, що біля річки очерет серпами жнуть, то й нам треба не запізнитися, хоч по в’язці принесемо. Звісно, що не натопиш таким у холод, але теплий дух по хаті все ж розійдеться.

Сьогодні він все поглядав на одну-єдину березу, яка росла біля його двору. Вона завжди захищала його від жаркого сонця, тому й шкода було її спилювати. Усе ж вирішив, що доведеться, більше нема на що розраховувати.

– Раз жарке літо було, то холодна зима настане. Так каже Кіндрат, а він найстаріший на нашому кутку. – Сава й сам усі прикмети вже давно вивчив, але інколи у того діда все ж перепитує.

– Скоро почнеться, – відповіла Мар’яна, не піднімаючи голови. – Топити нема чим, їсти нема чого, погріб порожній, хлів також. Кури й гуси пропали, бо з весни зеленої трави не їли. Тепер лишилося…

– Павло там як? – перебив її дід, він і так знав, що вона хоче сказати – скласти руки на животі й чекати смерті. Останнім часом він це часто чув, тому такі слова його все більше дратували. – Хлопцеві травма така, – він знову про Павла. – Це ми вже до всього звикли, а йому ще багато чого зрозуміти доведеться. Провідати його можна? Зі мною він буде розмовляти?

– Приходьте. З вами, думаю, буде, а так… навіть зі мною не хоче. Усе в собі тримає, а воно ж важко. Кинулася вранці, а в нього подушка вся мокра, плакав, мабуть.

Про те, що й сама не спала цілу ніч, декілька разів підходила до нього, намагалася заспокоїти, навіть по голові погладити, як маленького, вона й дідові не розповіла. Лежала мовчки та зітхала важко, а думки до ранку не могли вгомонитися. «Чоловіка забрали, тепер за дітей взялися», – крутилося безліч разів. Та так боляче в грудях ставало, що навіть губи кусала, аби не вирвався крик та не налякав нікого.

– Навіть мені від того боляче, а йому й поготів, він же парубок молодий. – Дід Сава неначе читав її думки. – А Василько? – перепитав і про нього.

– Той хитріший, одразу тікає, тому менше й дісталося. Наносив і колосків, і зерна більш за всіх, але теж образився. Каже: якби гвинтівку десь узяв, таку, як у лісі були, то застрелив би обох – і об’їждчика, і Ігнатовича.

– Тоді йди, Саво, бо їй самій там не управити. – Кирило збирався додому. – Хлопці ростуть, чоловіча розмова потрібна. Але не тільки з поля ганяють, а й до лісу не пускають. Усе, як і тоді. – Він знову згадав про тридцяті.

– Як з осені не привезуть хоч хворостиння, то потім ні на чому буде їхати – коні і воли заслабнуть, а згодом і їх поїдять. Це теж уже було. Як казав наш отець Федот: «Нехай обійде стороною нас чаша сія». – Мар’яна страх як боялася того голоду.

– Може, якось виживемо. Після такої війни не хотілося б помирати навіть мені. – Дід Сава аж зігнувся, ховаючись від холодного вітру за невеликим комірцем старенької куфайчини.

Над головами якраз зграями кружляли ворони та голосно каркали. Раніше ніхто б не звернув на них уваги, а зараз здавалося, що й вони проти людей.

– Нема спасіння і від них, кожної хвилини шкодять. І що б його придумати? – міркував Сава. – Де б на якийсь суп зібрали, то вони подоїдають, – щоби клопотатися за просипане зерно, такого давно не було.

– Мамо, а Василько знову з торбиною на поле подався, – ще не добігши, повідомляв малий Ванько. – Каже, що ходитиме, поки не вб’ють, то ми з Любою плакали і не пускали, а він усе одно не послухав, – жалілася дитина, хлипаючи.

– Бачите, діду, кинув мене Федір напризволяще. Мабуть, я не доживу до того часу, коли виростуть мої хлопці та порозумнішають, – витирала вона хусткою свої і без того натерті очі.

– Заспокойся, хлопці в тебе хороші, роботящі. Це я винен, засидівся вдома, ніяк не відійду після того, що з Тимофієм сталося і з Грицьком моїм. Попереду зима, то ж буду частіше з хлопцями розмовляти, думаю, що все поправимо, – шукав він хоч якісь слова, аби її втішити.

Згодом за вікном уже гудів сильний холодний вітер, ламаючи голі дерева. Холодно було і в хаті. Картоплиння в грубці догоріло так швидко, що на плиті ледь суп із потовченого в ступі ячменю устиг доваритися. Кипів і чай з липою. Дід Сава сидів біля Павла, якого вже вдруге побили, і розмовляв із ним про життя. Василько тим часом знову вихвалявся не порожньою своєю торбиною, а Любочка, як доросла господиня, готувала миски. Уже давно Ванько зайняв місце за столом, навіть вкотре облизував ложку, а суп ще був не готовий. Анюта, прийшовши від корови, мила руки, маючи надію, що й до її рота щось потрапить, а Горпина, змазавши червоні рубці на Павловій спині, також поспішала до столу, аби й собі не проґавити.

– Сідайте і ви з нами, діду, – запрошувала Мар’яна. – У чужій хаті та в гурті все смачніше, ніж вдома, – посміхалася до нього.

– Я й не проти, якщо хлопці не проженуть, бо вони за такий суп дорого заплатили. – Дід з усмішкою поглянув на Павла.

– Нічого, ми ж не діти, чого не буває, – відповів той, обережно сідаючи й собі на лавку.

– Ти, Павлушо, у нашій родині тепер найстарший, то прошу тебе дуже, дивись за своїми меншими та за Тониних хлопців не забувай. Ті теж цілими днями десь вештаються. Завтра кинемося, а воно вже пізно буде, – просила Горпина. – І до тебе, Саво, прохання є – частіше до нас ходи, нічого вдома засиджуватися, не старий іще. Слово скажеш, і то добре. Бач, як вони тебе слухаються. – Вона завжди дивувалася його вмінню знаходити спільну мову. Вже давно надумала сказати йому таке. А про те, що й вони без нього просто не переживуть цю зиму, так і не наважилася.

– Раз ти мене молодим вважаєш, тоді ходитиму, – посміхнувся дід, розгладжуючи вуса.

Усі повеселішали чи то від минулої напруги, чи від гарячого супу та трохи теплої грубки.

– Прорвемося, хлопці! Я ще на вашому весіллі погуляти збираюся! – Здавалося, і помирати буде дід, то жартуватиме. – Може, з бабою Горпиною ще гопака вріжемо, якщо ноги не підведуть. Та й Любочці жениха найкращого знайдемо. Правда? – штовхав Горпину ліктем під бік. – Чого притихла, чи ти об’їлася? То ми ще чай не пили. – Хотілося йому, щоб і вона хоч трохи повеселішала.

– Як доживемо, то обов’язково танцюватимемо! А ви, хлопці, учіться, незважаючи ні на що. Все минеться, буде ще й хороше життя. Обов’язково буде, – поспішала і вона поради свої роздавати.

Сьогодні вже не вперше на чомусь робила наголос, неначе перед довгою розлукою. Робила навмисно, пам’ятаючи, як у тридцять третьому голод і розуму позбавляв.

«Учіться! Учіться! Учіться!» – Так ті слова засіли в Мар’яниній голові, що вона й сама їх повторювала, поки прибирала зі столу. В той час діти вкладалися спати і весело розмовляли. На душі було тепло й радісно. Ще зовсім недавно здавалося – так закам’яніла вона, що вже ніколи не відійде. А воно не так. Лише трохи їй тепла, всього кілька слів хороших – і вже ожила.

– Мамо, а ворони годяться для борщу чи супу? – Довго збираючись, Василько все ж наважився спитати. – Сьогодні хлопці багато їх забили з рогатки. – Він кліпав очима, а всі інші чекали відповіді. – Воно ж теж м’ясо?

– Не знаю, ніколи не пробувала. Може, зимою ще й доведеться. Хто знає? – Мар’яна спинилася посеред хати. Намагалася розгадати: і чого це таке йому на думку спало?

– То давайте попробуємо, може, воно й нічого. З вигляду м’ясо, як у курки, синювате, правда, – продовжував Василько.

– Ви що, ворон серед поля патрали? – думала, що здогадалася.

– Та ні, не серед поля, а за хлівом із Любою спробували на одну голу глянути. А вона нічого. – Він уже давно навчився хитрувати, за що вона його лаяла.

– То ти теж ворон бив? Їх з рогатки не вб’єш, говори правду! – Вона часто ту правду виводила, але не завжди й сама могла до кінця довести.

– Боїться, що бити будете, – пробасив, посміхаючись, Павло.

– Бити нікого більше не буду, тільки правду матері говоріть та не лізьте, куди не просять. Говори вже: де та ворона?

– У коморі лежить, Люба навіть всередині все випатрала, хоч завтра в борщ можна класти, тільки не одну, а цілих п’ять. Ми їх сіллю притрусили, щоб не зіпсувалися.

– І придумали таке! Останню сіль на ворон перевели? – Тепер вона вже дійсно розсердилася, але тримала себе в руках.

– Та ми не свою, Люба в тітки Олі попросила, в неї ще багато, – аж рукою махнув Василько.

Павло сміявся і пирхав на полику, а Люба лежала за ним і вдавала, що спить.

– Ну що, Павле, робити будемо з такими артистами і з воронами також? Раніше я мало з тобою радилася, тепер давай удвох рішати, так і мені легше буде.

– Раз усе готово, то чому б не спробувати? Михайло Адамович каже, що треба в кислому їх відварити, то Василько і барбарису на кладовищі вже нарвав. Давно м’яса не їли – схудли он як. – Він навіть помацав свої ребра.

– Воронами я своїх дітей не годуватиму і сама того не їстиму, вони ж не тільки зерном харчуються, а й дохлятину дзьобають. І після того їх варити?

– Невже? І де вони зараз ту дохлятину знайти можуть? – Павло здивовано на неї дивився. – Ходять собі по полю та зерно збирають. То що – не можна? – знову не зводив з Мар’яни очей. – А так м’яса хочеться, – аж високо піднялися його худі груди та зітхнули важко. – Василько думає, що вони як голуби. Тільки не лайте їх, мамо, вони ж весь час про їжу думають.

Мар’яна, взявшись за голову, сиділа за столом і дивилася на дітей, а ті далі продовжували гратися на полику. Василько вже показував, як стріляли з рогатки, як добивали палицями, а Любочка теж не спала та розказувала, як патрати їх не хотіла. Анюта з них сміялася, а Мар’яна думала, що вона все-таки зварить, бо не тільки дітям, а й дорослим їжа увижається.

Незабаром східний вітер, який всю осінь піднімав куряву, змінившись на західний, приніс хурделицю. Вона крутила снігом над дорогами, хатами і навіть піднімалася вище – до самого неба. Розгулявшись ще більше, вітер висвистував сумні протяжні пісні, носився поміж похмурими оселями, залишаючи за собою довгий слід зі снігу та мерзлого почорнілого листя. Заглядав у вікна та бряжчав шибками, лякаючи не лише малих дітей.

Та навіть у таку погоду не завжди протоплювали в хаті – не було чим. Хліб пекли все рідше, тому, коли мати в невеликій діжечці починала щось місити, діти зарані сідали за стіл і могли сидіти в чеканні не одну годину. Цього ранку вони проспали, пригрівшись під периною. Тому, коли в печі паляниці почали підніматися і пахнути, вони кружляли біля матері, ковтаючи слину. А коли той дух розійшовся по всій хаті, навіть у сінях його чути було, сиділи мовчки і не зводили з неї очей.

Щоб хлібини були м’які та блискучі, Мар’яна змочила їх холодною водою, поставила на грубку і прикрила полотняним рушником.

– Ну що, мамо, вже дасте? – вкотре питав Ванько. – Терпіти більше не можу, живіт дуже розболівся, – майже плакало хлоп’я.

– А ти не дивися та слини менше ковтай, – порадила Любочка, яка весь час відводила свої сумні голодні очі.

– Зачекайте ще хвилину, нехай пара з нього зійде, бо зараз він не поріжеться, а тільки зімнеться. Якби це з жита чи пшениці – інша річ, а то чого тільки немає в цьому хлібові.

– Усе одно добре пахне, аж у животі все зводить. – Павло теж не в силі був дочекатися.

Мар’яна налила в миску затірку, в якій, окрім розведеного водою борошна, більше нічого не було. Потім терла мовчки стіл ганчіркою, аби ще хоч декілька хвилин минуло. А далі, взявши гострий ніж, почала надрізати край однієї паляниці. Першого окрайця подала Павлові, але не встигла й повернутися, як діти в одну мить розірвали окрайця на шматки. Павло швидко вкинув до рота свого шматочка і здивовано дивився на руки. У хаті стояла тиша, яку порушувала лише Марія, – вона сиділа на полику і, як завжди, щось шепотіла. Далі тягти вже не було куди, і Мар’яна, відрізавши дітям ще по шматку, поклала на стіл ложки для звареної бовтанки.

– Їжте не поспішаючи, бо живіт ще більше болітиме, – наказувала дітям.

У цей час рипнули сінешні двері, потім хатні, і на порозі з’явився Максим.

– Доброго вам здоров’я у вашій хаті! – проказав, знімаючи шапку. – Я вам великі санчата дров привіз. Не вітер, а вітрюган третій тиждень безперестанку свище, все повидував, то я й подумав, що ви в холоді сидите.

– А ти ж як? Тобі вони теж не зайві, – хоч і говорила Мар’яна серйозно, все ж була дуже рада.

– Я інколи стружку з плотні приношу, то ми з матір’ю грубку топимо. – Сам теж на хліб поглядав.

– Дякую тобі, Максиме, ти нас уже вкотре виручаєш. – У її холодній душі ворухнулося щось тепле. – Для нас це велика допомога, час-бо який. – Вона то піднімала на нього очі, то опускала. – Ще й до Різдва не дожили, а все уже охололо, – поглядала на вікно та хитала головою. – Крім цього, як кажуть, усі закутки пусті, навіть миші не водяться, – зустріла його погляд, і те тепло вмить розлилося у грудях. – Сідай до нас снідати, мабуть, і ти голодний бігаєш, – показала на стіл, неначе там стояв борщ з м’ясом чи вареники зі сметаною.

Максим вже, було, зняв з голови шапку, але, поглянувши на дітей, які зиркали на нього спідлоба, знову натягнув її на голову.

– Спасибі, я перекусив удома. До вечора дотягну. – По шиї видно було, що він ковтає слину.

– То давай я з собою хліба дам, не робити ж на пустий живіт. – Вона вже взялася за хлібину.

Максим стояв мовчки і не заперечував, а Мар’яна, відрізавши майже півхлібини, простягла йому:

– Половину з’їси, а половину – на завтра залиш, додому далеко, то обідати, мабуть, не ходиш.

– Не хвилюйся, я не пропаду, людям інколи підробляю, то кусок хліба не завжди, але перепадає. – Він м’явся, але простягнув руку.

Подякувавши, швидко сховав його у свою торбину з інструментами. У цей час діти, доївши синювату юшку, облизували ложки, а оченятами так і слідкували за руками дядька Максима. Малий Ванько аж шию витягнув, потім не стримався і заплакав.

– Ти чого нюні за столом розпускаєш? – гримнув на нього Павло.

– Нам мати по скибці дала, а йому аж півхлібини, а я ще вчора хліба ждав, лишень дві картоплини за день з’їв, – жалібно хлипав.

– Тихо, діти, тихо. Розпустила вас, то ви соромити матір зібралися, – гримала на них і Мар’яна.

– Не лай їх, вони ж не винні, що звичайнісінький голод настав. – Ніяковіючи, Максим дістав той чималий шмат запашного хліба.

Він уже смакував його своїми очима, коли ховав до торбини. Збирався з’їсти весь, як тільки вийде з хати, але, потримавши недовго в руках, поклав на стіл і швидко вийшов. Мар’яна мовчки порізала і той на шматочки та підсунула ближче до дітей.

– Їжте, сьогодні вам вибачаю, а хто ще так зробить, буде покараний. Чоловік вам дрова привіз, щоб ви не замерзли, а ви йому хліба пожаліли.

Діти ніби й не чули, схиливши голови, усі мовчки доїдали, лише у малого Ванька сльози капали прямо на хліб, який він тримав біля рота обома рученятами. Мар’яна ще долила в миску юшки:

– По дві ложки на кожного, щоб не подавилися. Іншим разом чекатимете, поки вичахне. – Видно було, що вона стримує себе від гніву.

Перед її очима все ще стояв Максим з куснем хліба в руці, який він не одразу поклав на стіл. Здається, й вологі очі блиснули, коли повертався до дверей.

– Совісно мені все-таки. Віднеси, Павле, у плотню хоч трохи, я зараз менше йому відріжу. – І Мар’яна стала шукати ножа.

– Не понесу, він з голоду не помре, сам казав, що йому перепадає. І дрова його нам не дуже потрібні. Як вітер ущухне, ми з Василем ще більше з лісу притягнемо. Чим про нього думати, краще самі з’їжте, і Марія з тіткою Анютою голодні, – кивнув на полик, де вони сиділи поряд.

Мар’яна ще раз переконалася – від дитинства в її старшого сина вже геть нічого не залишилося.

– Чому ти його так не злюбив? – спинилася навпроти. – Він допомогти нам хоче, а ти все косуєш. Був би батько живий, дав би тобі по потилиці.

– Якби наш тато був живий, то його і духу б тут не було, – Павло вперше наважився так сказати. – Чув, як він вас до себе жити запрошував, коли минулого разу заходив. Я в його хату не піду, і він до нас нехай не ходить. Проживемо якось, – хоч і говорив твердо, але в очі матері дивитися не наважувався.

– А тітка Лисавета біля колодязя говорила, що насміється над нами і кине, – несміло сказала Любочка тоненьким голоском. – А насміється – це як, мамо? – звела на неї свої оченята, дійсно, не розуміючи.

– А ніяк, він сам по собі, а ми самі по собі. – Мар’яна не одразу знайшла, що сказати. – У чужу хату і я ні до кого йти не збираюся, – навіть почала виправдовуватися. – Раніше він із дядьком Тимофієм приятелював, тепер із жалю нам допомагає, а таким людям, як тітка Лисавета, аби язиком молоти, – аж зраділа, що подолала розгубленість.

– Не треба нас жаліти, таких, як ми, в селі багато. До інших чомусь не ходить. – Відчувалося, що й Василько десь щось чув. Він усе ще надіявся, що батько таки повернеться.

– Ну, годі вам, поїли, марш до школи. – Мар’яна не хотіла продовжувати розмову, бо й сама не знала, що говорити далі.

Павло, пересівши на табуретку, намотав на ногу онучу і взув уже одного чобота.

– Постав, вони ще здорові на тебе, – ховав другого Василько. – Ще подивимося, в кого нога швидше виросте.

– Ану, тихо! Ви чого сьогодні завелися? Чоботи знову ділитимете? Взувайся в старі, – наказала суворо, бачачи, що хлопці вже й між собою не миряться.

– Мені старі давлять, а ці вже якраз. – Павло, взувши й другого, роздивлявся їх на ногах. – А він нехай у моїх походить, чи й не парубок, – кинув декілька косяків на Василька. – Свої Любі віддасть, її ровесниці вже в школу ходять, і їй час, бо наступного року тітка здорова буде серед малих, сміятимуться з неї, як зараз із мене.

Мар’яна мовчки провела їх до дверей, потім ще трохи постояла серед двору, дивлячись, чи не штовхаються вони по дорозі. А коли й Ванько з Любочкою вискочили з хати, зав’язала їхні хустки на голові тугіше й вивела за хвіртку. Повернувшись, теж сіла до столу. Кусень хліба і їй здавався таким смачним, що навіть крихти згрібала рукою і кидали до рота.

Прибравши в хаті, пішли з Анютою пиляти Максимові дрова. Але побачивши у своєму провулку Віктора Ігнатовича, спинилися і завмерли, очікуючи нових поганих вістей.

– Була б тобі дитина, якби не я, – бурчав він, ведучи до двору Ванька. – Така віхола закрутила, що його, мов пір’їну, підняла, ледь за ноги спіймав, як того бусла. Чи ти його зовсім не годуєш? – відчитував її немов дружину. – Мабуть, і пуду не важить разом з одежею, – підняв його за комір старенького ще Павлового пальтечка і поставив на місце.

– Та воно ж ущухло, я й пустила пробігтися – старших у школу провести, – виправдовувалася, а сама чекала, що ж далі буде. – Топити в нас нічим, і з їжею вже давно погано, тому й діти мов пташенята поставали, – хвалилася своєю бідою, а сама приготувалася щось про Тимофія почути, бо з тих пір, як забрали брата, вони з Ігнатовичем жодного разу не розмовляли. – Може, до Різдва якось і дотягнемо, а потім один Бог знає, що робитимемо, – смикала ґудзики на своїй старій куфайчині.

– Якби так було скрутно, чоловіки б тут стежку не топтали, – кивнув на провулок. – Бач, не забувають, вранці дрова возять, а ввечері, цікаво б знати, з чим приходять? – колов її знайомим поглядом. – Можливо, і в мене таке є? – додав не соромлячись.

– Не про гостей зараз мова, а про їжу, про паливо та про сіно, бо й корові давати нічого, – все ж їй було незручно. – Нічим не допоможете? Нас із цієї хати троє на полі працювали, а нічогісінько не отримали, – надіялася хоч на якусь допомогу.

– А що давати? У колгоспі так, як у вас, – нічого не виросло, і теж корів годувати нема чим.

– Може, худобу яку різати будете, то хоч кістку для борщу… – так було боляче у грудях, що вона й доказати не змогла. – Правду вам кажу, діти голодні, – клялася, а по холодних щоках текли сльози. Витираючи їх, знову заглядала в його очі – благала.

– Якщо дорізатимуть якусь худобину, то, може, тоді… – здається, він відчув її тривогу. – Скажеш Никифоровичу на всякий випадок, – затримав на ній свій погляд, – нехай кіл три тобі приховає. – Сам зиркнув по боках, аби переконатися, що його ніхто не чує. – І дров нехай хоч трохи завезе, коли до лісу поїдуть, – помітив, що в неї аж очі зблиснули від радості. – Бач, яку стежку залицяльники протоптали, ширша, ніж дорога на вулиці, – знову, поглянувши на слід від санчат, намагався її вколоти.

Мар’яна стояла мовчки. Навіть не мала надії, що вона щось отримає. Але від того, що їй обіцяли, на душі стало легше.

– Наговорив бозна-чого й подався далі, – подала свій голос Анюта, вийшовши з пилкою із хліва. – Добре, що не сперечалася, ладком з ним треба. Може, й справді м’яса нам перепаде? – хотілося і їй вірити в обіцяне. – Ми б місяць від’їдалися на трьох кілограмах, – уже й пах їй той наваристий борщ із кісткою. – Чого довго чекати, я зараз же збігаю до Никифоровича, щоб про нас не забув, коли щось різатимуть. – Відчувалося, що в ній спалахнула радість.

– То пусті балачки. На фермі все перелічено, зовсім недавно з району комісія була, тож за кожну голову відповідатимуть. Даремно надіємося, що нам щось перепаде, навіть якщо зляжемо. – Вона знову аналізувала все з холодною головою. – Зараз Ігнатович з усіма такий хороший, до людей розмовляє, у двори заходить, усім доводить, що кращого голови й бути не може. Кого залякав, кого посадив після тих зборів, тепер проти нього ніхто й слова не скаже. Василя та Харитона органи попередили на перший раз, але справу не закрили, одне слово – і поїдуть на Соловки. Ігнатович у район доповів, що тут ненадійний люд був, а він зумів порядок навести. – Вона вже сумно дивилася на його сліди, які швидко занесло снігом. – Дід Сава вважає, що демократія скінчилася, хоча й тривала зовсім недовго – всього один місяць після війни. Знову нема кому за нас заступитися, – навіть на небо поглянула, бо й там, здається, ніхто не збирався.

Страшною була зима сорок сьомого – сорок восьмого років. Похмурі голодні люди не говорили часто про голод, бо рідко на вулицю виходили, а під весну село взагалі ніби вимерло, точнісінько як у тридцять третьому. Наставали такі часи, коли на день варили по одній картоплині та видоювали з голодної корови, яка сама вже не стояла на ногах, склянку молока. Діти все частіше не ходили до школи, там майже щодня хтось непритомнів. У кожній хаті були лежачі. Слідом за знесиленням йшли хвороби.

Злягла й Мар’яна. Уже два тижні, як вона зовсім не піднімалася. Справлялися по дому тепер тітка Анюта та Павло, та й роботи було не так багато, бо і комора, і погріб, і хлів були порожні.

– Піди завтра до тітки Олі, а я сходжу до Максима на плотню, – звернулася до нього, – просити треба про допомогу, поки ще не пізно. – Тітка Анюта аж руки схрестила перед Павлом. – Може, хоч чимось та й допоможуть. Матір підняти треба, та й самі вже ледь ноги волочимо. Он Ванько біля матері все частіше моститься, – кивнула на полик.

– Робіть своє, сходжу і до дядька Максима. Раніше нізащо не пішов би, а зараз… Боюся, що мати не встане. Що тоді мені робити? Я ж найстарший. – Він не знав, чи вона спить, чи просто не при пам’яті, але від учора ні слова від неї не чув.

– Правильно кажеш, треба матір рятувати, кажуть, що в селі знову тиф розгулявся. Якщо зайде у нашу хату, то звідси нікому не вийти, всі дуже знесилені. – Тітка Анюта поглянула на свої пухлі ноги.

Павлові навіть хотілося заплакати, так стисло у грудях, але він стримався, бо мати якраз відкрила очі і пильно на нього дивилась. Одягнувши її куфайку та взувши німецькі чоботи, пішов з хати. По дорозі не зустрів жодної людини, навіть у дворах не видно було. «Як тільки підтане, підемо з Василем у поле за мерзлою картоплею та за яглицею до річки. – Навіть підліток у той час планував як дорослий. – Швидше б морози минали».

– Тьотю Олю! – гукнув її ще з вулиці, побачивши у відчинених сінях. – А я до вас.

– Що сталося? Кажи швидше. – Вона спішила до нього.

– Мати хворіє, два тижні не встає. У нас зовсім голодно. Навіть суп зварити нема з чого. Може…

– Чому ж ти раніше не прийшов? – збиралася вже й лаяти його. – Сам он який худий став, не те, що блідий, а як із хреста знятий. Багато і в мене нема, але й останнім поділюся. Сьогодні навіть хліб спекла, не справжній, але їсти можна. І картоплю в чавунці варила, мілка як горох, то ми її з лушпинням їмо. Візьмеш таку?

– Звичайно. – Павло відчув, як сльози знову навертаються на очі. – Тільки в плотню до дядька Максима збігаю. Може, хоч стружки якої для грубки дасть.

– Гаразд, а я поки що складу хоч щось тобі в кошика.

Павло швидко пішов далі, ковтав гіркі сльози, а витерши їх рукавом, радів, що не повернеться додому з порожніми руками.

– Добрий день, – привітався, переступивши поріг.

Побачивши гостя, дядько Максим спинився, поклав рубанок і поставив дошку під стіну, де стояли готові невеликі вікна, в яких уже навіть скло виблискувало.

– Проходь, не бійся. Ти до мене по якійсь конкретній справі чи просто так зайшов? – спитав, переводячи дух від роботи.

Він теж був худий, на обличчі з’явилися глибокі зморшки, які ще й пилом припали, від чого він здавався не дядьком, а справжнім дідом.

– Ви на мене не сердитесь? Я все-таки не правий був. – Йому й зараз не хотілося вибачатися, але материні очі… Вони й тут дивилися на нього.

– Та ні, з чого ти взяв? – Максим намагався навіть усміхнутися. – Я й сам хотів зайти та вибачитись, але все не наважувався. – Він у всьому звинувачував себе.

– Нема за що, – махнув Павло рукою.

– А ти подорослішав, хоч і худий дуже. Один ніс та вуха.

Навіть по погляду Павло зрозумів, що дядько радий його бачити.

– Та й на вас жиру щось не видно. – Він теж намагався жартувати, аби виглядати дорослішим.

– Як там у вас вдома? – далі придивлявся до підлітка.

– Мати хворіє, не встає зовсім. Тому й пішов сьогодні жебракувати, до тітки Олі зайшов, обіцяла що-небудь дати, а ви, може, для грубки щось знайдете, бо й топити нема чим.

– От так справи! Чом же раніше не прийшов? Хоч зараз заробітків майже ніяких немає, все одно щось придумали б.

Він навіть розгубився, але по хвилі почав накладати стружку та невеличкі обрізки дерева в мішок.

– Через днів два навідайся, може, ще трохи назбираю. Коли буде бажання, приходь учитися з деревом працювати, – кивнув на новенькі вікна. – Усього навчу, тільки я не кожного дня тут буваю, теж захляв, навіть лежу інколи. Раніше бігом бігав, тепер до плотні довго йду, – розказував про своє. – А матір провідати можна? – несміло спитав.

– Заходьте. – Павло ніби й запрошував, а сам відвів очі в бік, бо й зараз не хотів бачити його біля матері. – Ну, тоді я пішов, натоплю одразу, а тітка Оля готового хліба обіцяла, тож буде чим матір порадувати.

– Зачекай хвилинку. Корова жива ще? Може, її зарізати, поки не здохла? Гляди, до весни і дотягли б.

– Мати не погоджується. Каже, що м’яса на ній все одно немає, самі кістки та шкіра. А якщо до весни доживе, то на траві швидко поправиться і буде давати молоко.

– І то так. У тридцять третьому люди масово якраз по весні вимирали. – Максим раніше ніколи не говорив про ті роки вголос, а зараз так і крутилися ті думки в голові. – Корові б сіна хоч трохи десь роздобути, – вже думав, де його взяти, бо вдома і в самого нічого не було.

– Раніше ми привозили від баби Одарки з хутора, але то давно було. – Павло натякав, але далі не доказував.

– Правильно ти кажеш. Треба й мені на хутір до своїх сходити. Дивись, і не повернуся порожняком. Тільки трохи пізніше, коли потепліє. – А сам згадував смачний суп та кашу, після такої їжі і через декілька днів можна було б у дорогу збиратися.

– Кажуть, що все переметено. – Павло теж розумів, що вони не дійдуть – до неї аж десять кілометрів. – Трохи зачекаємо, не хочеться ж вовкам на обід потрапити, – повторив слова дорослих.

– Добре. Нехай зайду і про все домовимось. А зараз спіши додому.

І дядько Максим, зваливши хлопцеві на худі плечі майже повний мішок з обрізками та стружкою, провів до середини колгоспного подвір’я.

– Не важко тобі? А то залиш половину, я потім принесу, – помітив, що хлопець аж хитається.

– Не маленький, донесу сам, – не хотілося Павлу так просто здаватися.

Зігнувшись, він попрямував вулицею. Тільки поставив мішок у тітки Олі під парканом, а вона вже й вибігла з невеликим плетеним кошиком.

– Вкинь у рота, – сунула йому невеличкого окрайця, – а то ще впадеш серед дороги. Цілу паляничку не чіпай, навіть не дивися на неї, бо незчуєшся, як і з’їси. – Мацала мішок зі стружкою. Так і не спитавши, поклала на його спину.

Вона ще щось говорила, але він уже не чув. Жував той окраєць, який повністю помістився у його роті, й переставляв важкі чоботи. Йдучи додому, поспішав, щоби не впасти. А зайшовши до хати, струсив сніг з куфайки і голосно сказав:

– Сідайте, мамо, хліб готовий тітка Оля передала. Їсти будете.

Його слова пролунали неначе молитва в пустій церкві, яку цієї зими рідко відмикали. Мар’яні здалося, що й хор на кліросі заспівав хірувімської.

Заворушилися одразу всі і на полику, і на печі. Мовчки злазила Любочка, шукаючи свої діряві валянки, за нею на холодну долівку ступав босими ногами Ванько, протирав запухлі очі й Василько. Анюта з Марією подавали свої голоси з печі, а мати почала ворушити руками.

– Мамо, беріть кусок, я вам першій відрізав, – Павло намагався розігнути її пальці, а сам відводив у бік очі, бо й зараз не вистачало витримки дивитися на нього.

Діти вже стояли біля столу і чекали на свою порцію. Навіть тітка Анюта сіла на лавку біля них, не наважуючись щось сказати.

– Усім відріж, але й на завтра залиш, – ледь промовила Мар’яна, намагаючись сісти. – Якщо я встану, то новий спечу, раз тітка Оля і борошна трохи передала, – здавалося, вона ледь ворочає язиком у роті, але вони її зрозуміли.

– Ви, мамо, їжте та поправляйтеся, – приказував Павло, підносячи до її губ воду. – А хліб ми з тіткою Анютою й самі спечемо. – То, може, весь можна сьогодні з’їсти? – жалібно дивився на невеликий кусень, що лежав посеред столу.

– Мар’яно, дозволь, – просила й Анюта. – Що ж той шматок, коли у них аж руки тремтять.

– Діли, Павле. – Мар’яна повернулася на бік і зустрілася з голодними поглядами своїх дітей. – Теплою водою з печі запивайте, щоб ніхто не вдавився, – уже й говорити краще у неї виходило.

Усі їли хліб, добре пережовували його, аби довше в роті затримати, смачно запивали водою й одразу веселішали.

– А картоплю коли їсти будемо? – нарешті почули голос Василька, який раніше ніколи не замовкав.

– На вечір нехай. Грубку протопимо, а на ній картоплю нагріємо, – пропонував Павло, поглядаючи на матір, яка у відповідь ледь помітно усміхалася. – Тітка Оля навіть декілька огірків солоних поклала. Ото вечеря буде! – дивлячись на менших, він і сам облизувався.

– Я завтра до родичів на Шлях піду, може, й вони щось дадуть, – повеселішав Василько.

– Ні, не можна, – намагалася заперечити Мар’яна.

Вона допила свою воду, але й після того не могла сказати, що останнє забирати не годиться, зараз у всіх однаково.

– А я подивлюся на димарі, хто піч топить, до того і зайду, – кмітливий Василько швидко оживав.

– Не смій, матір слухати треба, а то й від мене потиличника отримаєш! – гримав на нього старший брат.

Тепла усмішка ніби осяяла лице Мар’яни. Вона вкрилася периною, бо давно вже не могла зігрітися в цій хаті. – Топи грубку, – нарешті прошепотіла розбірливо, – до тридцять третього вже не дійде, – навіть зітхнула полегшено.

Про що вона думала і як таке відчула, не знала й сама. Відчинивши двері, Павло у сінях побачив торбинку з вівсом. Довго її розглядав, поки заніс і показав матері.

– Звідки взялася? – не переставав дивуватися. – Коли я заходив, її точно не було, – пішов дивитися сліди у провулку. – Мабуть, дядько Максим, – міркував, повернувшись.

– Ні, то Ігнатович приніс. – І Мар’янин здивований погляд спинився на іконі Спасителя.

– Стовчемо сьогодні й супу наваримо! – кричав Василько.

– Це ж той Ігнатович, який нашого дядька Тимофія арештував, – перебив його Павло.

– То невже не варитимемо? – заплакала Любочка.

– Будемо. – Мати повільно зав’язала торбину і поклала біля себе. Сама лише поглянула на Павла, ніби й збиралася щось сказати, але, стуливши аж синюваті губи, мовчала.

Через декілька днів відправила обох хлопців із дядьком Максимом на хутір, звідки вони привезли декілька в’язок сіна та невелику передачу від тітки Одарки, де навіть м’яса дикого кабана кіл зо три було. А ще через місяць колгоспу виділили зерно для сівби і по мішку на двір дали людям. Закрутився після того млин, а люди потоком йшли вулицями села із борошном. Запахло в хатах хлібом. Тільки й розмов було про хорошого голову колгоспу та голову сільради, які порятували їх від голоду. Старші просто раділи, а діти на все життя запам’ятали, як колгосп урятував їх від неминучої і страшної смерті.

* * *

Потекли струмки з веселими піснями, гріючись під весняним сонцем, а в небі вітали людей перші птахи. У повітрі запахло талою водою і знайомою свіжістю. Яка то була у всіх радість!

– З Благовіщеням вас, дорогі мої! Дожили до весни, слава Богу. Ще тижнів зо три – і корови на траву вийдуть. Тоді можна буде сказати, що з голоду померло зовсім мало людей. Навіть гарби тієї, в яку складали одне на одного у тридцять третьому, ніхто на вулицях не бачив, – радісно посміхався дід Сава, зайшовши до Мар’яни.

– Для чого це ви, діду, вуса поголили? – помітила вона одразу.

– Колись бабі Проні пообіцяв: як до весни не помремо, то я вуса збрию, бо вони їй давно не подобаються. Тепер доводиться слово тримати. – Дід ховав усмішку та за звичкою розгладжував рукою не вуса, а голені щоки.

– Якщо без жартів, то для чого? – знову питала, бо з худим зморшкуватим обличчям дід Сава був схожий на жалюгідного жебрака.

– Був у мене такий час цієї зими, коли вже насправді до Бога готувався, – зізнався він по правді. – Як уявив, що лежатиму в труні такий маленький, худий, самі вуса стирчатимуть у різні боки, то взяв і поголив, щоб ніхто наді мною не сміявся.

– Усе жартуєте. Де ж правда, діду? – Мар’яна розгребла у грубці жар і прикрила дверцята.

– Самі й вибирайте правду, яка вам більше сподобалася. А в мене все так і було – і баба Проня пиляла за вуса, і думки дурні в голову лізли. Якби не Григорій, то не знаю, чим би воно закінчилося. Він нам то хлібину привезе, то ще чого-небудь, а ми іншим разом ще й лаяли його, бо і в них нічого зайвого не було. Але раділи та хвилювалися, щоб не перестали ті пайки їм давати. Тепер буду ждати літа. Ягоди підуть, вітамінів наїмся, потім знову вуса відрощу, бо по ваших обличчях я зрозумів, що в селі таким мене не вгадають.

Вони раділи, що знову бачать того діда Саву, який вистоїть у будь-якій ситуації. А від його жартівливих слів завжди прибувала якась життєстверджуюча енергія.

– Ми сьогодні борщ зелений зварили, хлопці на березі біля річки щавлику молоденького нащипали та яглиці. Ой, і добре пахне! – примовляла Мар’яна, дістаючи горщика з печі. – То давайте пообідаємо разом на Благовіщення.

– Пропозиція непогана, але там Горпина з Тонею до себе запрошують – Тимофій листа надіслав, – останні слова сказав повільно і тихо, ніби й зараз це була велика таємниця.

Мар’яна від несподіванки випустила кочергу з рук і мало не перевернула в печі горщика з готовим борщем, від чого діти злякано сахнулися.

– Живий, значить! – глянула на святий куток і наклала на себе хрест. – Усю зиму за нього Богу молилася! – полегшено зітхнула.

– Та хіба тільки ти. – Сава тер рукою не тільки неголені щоки, а й свої глибоко запалі очі.

– А пише що? – Мар’яна, схрестивши на грудях руки, ще й досі вдивлялася в очі Спасителя та дякувала.

– У тайзі, тільки не в тих краях, де я був, а набагато далі. Звісно, конкретного нічого, боїться. Просять місцевих жителів переправити листа до поїзда, а ті далі передають, хтось із добрих людей і в поштову скриньку вкине, – він точно знав, що з тих часів у тому ділі нічогісінько не змінилося. – Повідомляє, що писав двом своїм знайомим, аби вони добилися перегляду справи. Надіється, бідолаха, але чи вийде, – додав, знизавши плечима. – Хто захоче біду на себе накликати?

– Слава Богу, що вісточку дав. Нам аби знати, що живий наш Тимофій, – защебетала вона. – Ходімо скоріше, і мені почитати листа не терпиться. І яка все-таки весна хороша прийшла – тільки гарні новини. Тьху, тьху, тьху, щоб не наврочити, – поплювала через ліве плече. – Тітка Одарка нам хату сусідську пропонує, людина померла, а родичів немає. То Максим пообіцяв розібрати її і сюди перевезти. Скоро поїдуть із моїм Павлом, а там, може, і Никифорович із ними. Мені тільки б з Юхимом про коней домовитися, бо на всю бригаду після такої зими всього двоє робочих залишилось. Коли все буде у дворі лежати, то складуть. Дай тільки Боже, щоб усе так і вийшло.

– А що ж Ігнатович, так тобі на хату нічого й не дав? Восени двісті кубометрів лісу по рознарядці привезли. – Вона про те давно знала, але він далі розказував: – Виділявся для вдів, а ті його так і не побачили, бо голові хату збудували та міліціонеру. – І це було всім відомо. – От що роблять і ніякого гріха не бояться. – Йому так хотілося сказати про це, що він аж повторив декілька разів.

– Нехай собі жирують, діду, аби нас не чіпали. – Мар’яна навіть посміхнулася. – Попереду весна, а за нею – літо, зараз, дай Боже, всім на ноги стати та до нового врожаю дожити. Може, це вже останній голод був?! Скільки ж можна нас ним морити? – І навіть думка про останній голод була для неї радісною, бо вона цього разу нікого з близьких не поховала.

2

Скоро від снігу і згадки не лишилося. Щодня все більше зеленіла трава, і Мар’яна нарешті вивела з хліва свою корову, яка, опустившись на зігнуті передні ноги, жадібно скубла невисоку травичку. Згодом вона паслася вже на своїх чотирьох. Веселішали люди в селі й починали братися за роботу. За дідовою хатою, де стежка городами тягнулася на Шлях, діти гралися у вибивного. Здавалося, що малеча позбігалася сюди з усіх вулиць, такий тут гамір стояв.

– Нехай покричать, – махнув рукою дід Сава. – Головне, що село оживає. Он і сусіди виглядають, ніхто не лається, а навпаки – радіють, бо забули, як діти сміються. – Сам знову прислухався до їхнього галасу, так він його тішив. – А ти, Мар’яно, їсти наварила, хлопці з колодами скоро приїдуть? – нагадував про головне.

– Голодні не залишаться, навіть каша пшоняна з молоком на них чекає. З минулої весни такої смакоти ще не їли, – її обличчя аж сяяло від радості. – Слава Богу, корова на ноги стала, літрів по три молока давати вже почала. – Сама все поглядала на дорогу.

– Ти так сьогодні хвилюєшся, наче перед весіллям. – Дід любив сказати щось таке, після чого ще й очі примружити.

– Ваша правда. Мабуть, і перед весіллям так не хвилювалася. Бога прошу щодня, аби усе задумане збулося, – а в очах то блиск з’являвся, то тривога. – Коли увійду в свою хату, тільки тоді заспокоїться моя душечка, – сказала те, що Сава й так знав.

Виглядала вона ще зранку, а лише під вечір на вулиці з’явилися коні та велика гарба з колодами. Ще здалеку помітила, що в Никифоровича вже й ноги заплітаються, але він ішов попереду, час від часу схоплювався рукою за голоблю, а потім знову покрикував на коней. Максим же з хлопцями пхали гарбу ззаду, боялися, що коні її не дотягнуть. Ще зимою уявляла, як вона відчинятиме їм свої ворота, тепер же і відчиняти нічого було – все за зиму спалено. Навіть від плетеного тину нічого не залишилося. Але їй не шкода було, головне, що все уже минулося.

– Заїжджайте, хлопці! – крикнула голосно, як тільки вони наблизилися. – Бог нам у поміч, – поспіхом перехрестилася.

А побачивши сусідів, які збіглися на невелику толоку, не могла повірити, що вона нарешті дочекалася. Що б не робила, час від часу її погляд шукав Максима, могла й залюбуватися на мить, як він вправно складає помічені ним колоди.

– Ось тобі й перша поїздка, – згодом доповів Мар’яні. – Завтра і післязавтра привезуть із хутора інше. Хуторянам потрібна моя допомога – тому хату підремонтувати, тому хлів скласти, то ж привезуть самі, бо наші коні заслабі, ледь дійшли цього разу.

– Виходить, за стару хату ти їм ще ціле літо відроблятимеш? – здивувалася вона.

– Не я сам, ми з Павлом разом, ще й твою до осені складемо, – заглядав у її очі та посміхався.

Мар’яна дивилася на нього, затамувавши подих, як колись на перших бійців, що з фронту поверталися, і її серце приємно щеміло. Хтось ніби шепотів на вухо: тепер вона не сама зі своїми бідами, є кому піклуватися про неї. Це було таке відчуття, про яке вона вже забула, тому й прислухалася до того приємного тепла, яке розливалося в грудях. І їй здалося, що вона вперше після багатьох років поневірянь була щасливою.

– Мар’яно, у тебе не жар часом? – Дід Сава помітив, як вона дивилася на Максима. – Людей годувати час, стомилися так, що з ніг падають. – Він здогадався про її почуття і не хотів, щоб інші це помітили. – Коли нема чим, то веди до мене. У моєї баби і вода тепла помитися знайдеться, і повечеряти буде що.

– Та ні, у мене все готове, – ніби прокинулася від його слів.

І вона разом з ними рушила до Анютиного двору. Вже й розказала, що їстимуть, аби вони швидше переступали ногами, і про свою тітку Одарку все розпитала, а вони ледь плелися. Максим теж був страшенно стомлений, але щасливий.

– Що значить – молоді! – обізвався Никифорович, – показуючи на Василька та Павла. – І робили хлопці добре і бігом побігли, а я, грішним ділом, думав, що не дійду. На половині шляху було хоч лягай, – скаржився на втому, але й він сьогодні був задоволений, вважаючи, що діло зрушилося.

– Я така рада і така всім вдячна. – Мар’яна аж руки до серця прикладала. – І знайте – дякуватиму до самої смерті. Може, комусь і здадуться смішними мої слова, але тільки не вам. Ви ж розумієте, як це одній матері з чотирма дітьми жити по чужих кутках? Дай Боже нікому того не знати. – Здавалося, що від великої радості їй потрібно виговоритися.

Коли, обмившись теплою водою посеред двору, чоловіки з апетитом вечеряли, вона тільки встигала доливати в миску борщу із великого горщика та докладати в іншу миску каші. Любувалася і своїми синами, яких сьогодні було не впізнати – незважаючи на порожні шлунки, вони їли не поспіхом і говорили про роботу як дорослі. Раділа Мар’яна за них, і чомусь спало на думку – шкода, що Федір їх такими не бачить. Навіть на небо підняла очі. Звідти вже світили яскраві зорі, а коли проводжала чоловіків – то й місяць серед них умостився.

– Ви їдьте, Никифоровичу, а я пішки піду, треба ще до Харитона зайти, – вигадав таке Максим.

І Никифорович, сідаючи на воза, посміхнувся в рукав та вйокнув на коней:

– Но, мої дорогенькі! За вас теж тут не забули – і водичкою напоїли, і травою нагодували, ще трохи й ви відпочиватимете.

– Їхав би й ти. – Мар’яна пропонувала Максимові якось невпевнено. – Теж стомився.

Коли на людях, то інша справа, а наодинці не знала, про що й говорити. Слова плуталися, думки також, а серце аж вискакувало з грудей.

– Я вже відпочив. – Він не зводив з неї очей.

Знову той погляд, якого вона не може витримати. А в голосі так багато тепла і ніжності, що аж душа терпне.

– Вечір який гарний, і місячно так давно не було, – говорили його вуста вже зовсім близько. – Та і йти від тебе не хочеться. – Він вагався, бо вона ще не сказала жодного слова. – Ти теж так думаєш, тільки не наважуєшся, – таке не складно було прочитати на її обличчі. – Виходить, що ми з тобою у своєму віці схожі більше на дітей, ніж на дорослих.

Здавалося, що його слова пестили не лише слух, вони гладили волосся, лоскотали шию, роздмухували довкола запах бузку і прикладали до грудей шматочки гарячого сонця. А коли його руки обняли її за плечі, потім за талію, – вона й сама стала пташкою. Якби й хотіла його відштовхнути, то не знайшла б у собі сили. Здавалося, що й землі під нею не було, коли він її цілував. Навіть не припускала, що колись зможе відчути себе молодою, а цього вечора так і сталося. Її закам’яніле серце тануло, немов лід на сонці.

– Максиме, пусти мене, – здається, отямилась. – Видно як удень, ще побачить хто, – не когось вона налякалася, а себе, зімлівши в його обіймах.

– Годі боятися. Я не можу так більше. Щодня виглядаю тебе. – Тепер його мова здалася зовсім земною. – Дружини в мене немає, а твій чоловік не Бог – не воскресне, ти й сама це розумієш. То чому б нам із тобою не зійтися? – Він уперше був таким наполегливим.

І Максим знову обнімав її худі плечі та цілував вуста – тільки кудись поділася та трепетна невидима мить, яка підняла її до неба й опустила на землю.

– Діти можуть вийти у двір, а може, й так здогадуються, чому я тебе так довго проводжаю. Вони ж уже дорослі, мені соромно буде перед ними, – говорила щось не те, але спинити себе не могла.

– А далі як жити збираєшся? Ти ж мене і відпустити не хочеш, і любити боїшся. Із синами твоїми я б і сам якось домовився, певен, що зрозуміли б. Але ти сама повинна вирішити – житимеш зі мною чи… – іншого він навіть не хотів припускати. – Скажи мені хоч раз відверто – чи думаєш про мене?

– Думаю, Максиме, щодня думаю, – така відвертість аж саму її струсонула. – Коли ти дивишся на мене, тоді аж ноги терпнуть, – опустила очі, наче молода дівка. – Перед сном щодня розмовляю з тобою, обнімаю, а поряд сплять четверо дітей, – зізналася тихо, не піднімаючи очей. – І соромно мені, Максиме, і страшно стає, і як далі жити – не знаю, – вмить з її очей покотилися сльози. – А я жива жінка, я хочу любити, хочу, щоб ти цілував мене, і хочу лягати спати у твоїх обіймах. – Вона терла рукою обличчя і не шкодувала, що відкрила йому свою душу.

Від її слів, від її солоних губ і його серце стискалося до болю.

– То як же нам бути? – прихилив до неї свою трохи посивілу голову. – Ходімо до мене, а рано-вранці прийдеш додому.

– Ні, я вже зарані бачу, як твоя мати гляне на мене, а там сусіди здогадаються. Ні, я так не зможу. Ніколи так не зроблю, – у неї аж руки тремтіли.

– Мар’яно, я тебе не розумію. Ходімо в сільраду та розпишемося, щоб ти була законною дружиною. То як, підеш за мене?

– Піду, тільки коли хата в мене буде. Скажуть: ще хліба не наїлися, а вона вже до чоловіка спати прийшла. Недовго чекати залишилося, доживемо і до наших днів. – Вона була схожа на наполохану пташку.

– Не хочеш, значить. Хату я тобі й так складу, раз обіцяв. А інша на твоєму місці пішла б прямо сьогодні й ні про що не думала б, – навіть образився.

– Я так вихована і по-іншому не зроблю. А ти чоловік вільний, коли подобається Феня, то можеш женитися. Ніколи на дорозі не стану. Чуєш? – У ній заговорила якась образа на життя, чого вона й сама не могла зрозуміти. – Дітей у неї немає, і тобі легше житиметься, – хотіла його обнімати, але шепотіла щось не те.

– Не віриш моїм словам, – сказав розчаровано. – А мені не двадцять і не тридцять, – додав, зітхнувши.

Здавалося, що та нова жінка, яка в ній прокинулася, сьогодні не хотіла чути про його вік, лише про любов. Вона намагалася всіх викинути з його серця, навіть тих, які туди колись випадково потрапили, і господарювати самій. Мабуть, тому й чекала, що він скаже ті головні слова саме в цю мить, яка здалася їй вирішальною.

– Не сердься, Максиме, я і правда не знаю, що кажу. Це, мабуть, від ревнощів. – Сама не розуміла, для чого розірвала те солодке простирадло, яке вже було її огорнуло. Тепер, заглядаючи в його очі, шукала в них той хвилюючий погляд, але замість нього бачила лише чоловіче бажання.

Йому були невідомі тонкощі жіночої душі, тому він ще сильніше притис її до себе. Цього вечора лише місяць був свідком їхнього поцілунку, такого палкого і гіркого водночас, бо вони обоє так хотіли любити.

Ще ніколи так не раділи люди, збираючи врожай. А коли нарешті наїлися хліба, дуже швидко почали забувати про минулу голодну зиму.

Після жнив Мар’яна зібрала всіх на толоку мазати хату. Чоловікам теж роботи вистачило. Вони вставляли вікна, навішували двері, закінчували крити соломою дах. Два дні кипіла робота, приходили й родичі з краю села, і навіть з Горвища. А в неділю всі зібралися по обіді, як на весілля – пили, їли, танцювали аж до самісінького вечора. Ніхто не пам’ятав, щоб на цьому подвір’ї так співали пісні, які аж на півсела лунали. Першим стомився дід Кирило, в якого за півдня руки заболіли від гармошки, але розходитися ніхто не збирався. Закінчилося все веселими частівками бідової Катерини.

– Виходить, що ви, діду Кириле, тепер мені родич, раз ваш син живе з моєю Катериною? – сміялася Мар’яна. – От що значить кохання, діждалася вона свого.

– Хоч і троє дітей, але багато женихів було, красива все-таки холера, – пританцьовував і дід Сава під Катеринині частівки. – Навіть полковник приїздив той, що першим Березівку нашу звільняв. А вона ні в яку, тільки за Трохима і все. Чекала, аж поки він від концтабору відійшов. Та яким би не було лікування, кохання все ж краще. Правду кажу, Кириле? Як гадаєш?

– Я був такий радий, що син видужує, то проти й слова не сказав. А вона так його закрутила, що він і досі не второпає – чи то кохання, чи то баба така. Отаманша одним словом! – по його обличчю можна було здогадатися – він теж щасливий. – То ж нехай живуть, – махнув рукою, неначе він усе-таки давав на те згоду.

– Так вони в тебе і спитали! Минули часи, коли цим ділом батьки командували. – Дід Сава теж сьогодні радісно посміхався. – А у твого Трохима, мабуть, справжнє кохання, глянь, як він на неї дивиться – як кіт на сало. І пара з них гарна – мов артисти, а не сільські люди. – Він і сам ними милувався. – Дасть Бог ще й дідом станеш, буде кому гармошку передати, а то руки в тебе щось заслабли. – І цього разу жартував.

– Та вже вагітна Катерина наша, хоча танцює, як дівка, – посміхався на ті жарти й дід Кирило. – А ти, Мар’яно, все одно не родичка, бо хто тобі зараз Катерина? А ніхто. От коли за Максима вийдеш, тоді й породичаємося.

Засоромившись, Мар’яна хотіла втекти від них, але вони її не пустили.

– Е, ні, з нами так не вийде. Ми люди давні й серйозні, тому скажи по правді – чи родичами моїми не погребуєш? – наполягав дід Кирило. – Чи, може, вважаєш, що ваш рід кращий? Не знаю, як там Максим у тебе питає, що ти його за носа водиш, а ми із Савою питаємо прямо і ти нам одним словом відповідай – так чи ні.

– Так. Буду вашою родичкою. Буду, – сміялася вона, від чого ще більше розчервонілася. – І рід ваш хороший, і Максим також. Тільки…

– Ніяких заперечень, ану, Максиме, йди-но до нас на бюро, – махнув йому рукою. – Ти Мар’яну коли в сільраду ведеш? Чи ти переріс і тобі допомога потрібна? – напустивши на себе серйозного вигляду, вони стояли мов два індики на подвір’ї. – Кажи зараз, бо в тебе час ще є, а в нас хтозна – прокинувся вранці, і слава Богу. А нам із Савою хочеться, щоб усім було добре і всі були щасливі. Такі от ми вродилися. То що? Відповідай правдиво.

– Завтра зранку. – Максим не зводив очей із Мар’яни, придивлявся, чи вона не заперечує.

– Оце інша справа, а то моя Катерина скоро онука народить, а ви все у провулку цілуватиметесь, місце там вам подобається, чи що, – так і виказав Кирило, що й він усе знає. Максим мовчав, а Мар’яна червоніла та опускала очі, мов незаймана у свої тридцять сім років. – Май на увазі: ми це питання на контроль узяли, а ти час від часу будеш звітувати, – наказував Максимові, все ще тримаючи серйозний вигляд, лише примружені очі аж сміялися. – У цій хаті, щоб усе з любові починалося, – він починав як голова колгоспу, а закінчив, як отець Федот, який умів після вінчання побажати молодим так, що й старі плакали. – От і все, – поглянув на Саву. – Тепер я додому пішов. У мого Льоньки медова пора ще не скінчилася, а моя бабця сама не впорається. Як розумієте, Кирило на два двори начальник, тільки силочка вже не та, що колись була. Зовсім не та…

– Та не спіши, поглянь-но, хто їде! Це ж наші хлопці: Іван, Микола і Митрофан – ті, що на Західну Україну подалися ще три місяці тому коней роздобути. – Сава схопив його за руку, аби він не рушив. – Голова сільради, кажуть, їх послав, – показував на дорогу.

– То про яких хлопців ти кажеш? Щось не розумію, – придивлявся й собі дід Кирило.

– Сп’янів ти, чи що? – аж сердився Сава. – Сам мені казав весною, що коней у бригадах зовсім мало, у нашій двоє, у другій – троє, а в інших взагалі по одному. Які самі подохли, бо годувати минулої зими не було чим, а яких дорізали, – ото й послали хлопців на Західну Україну.

– Та вже згадав, тільки не роздобути, а в хазяїв украсти, бо людей у колгоспи позаганяли, а деякі хазяї в них ще лишилися. Ти б тільки не кричав так голосно, бо то секрет був великий.

– Який секрет, Кириле, коли хлопці вже вдома і не порожняком їдуть! – Він аж на місці встояти не міг. – Ти хоч уявляєш, скільки це їхати довелося? – Його вказівний палець піднімався усе вище й вище. – Тисячу кілометрів в один бік, – опустив свої руки та знову дивився на дорогу. – Тепер кумекай, з одного боку воно нібито й не добре діло, а з іншого – герої все-таки! – жестикулював руками, показував і на захід, і на схід, поки сховав їх у кишені. – Вони… вже точно бачу, що вони, – сьогодні аж блищали його вицвілі від років очі. – Здається, аж п’ятеро коней прив’язано до воза, – топтався на місці, з нетерпінням готуючись до цікавої розмови. – Хлопці, ви, мабуть, ще від Житомира гадали, коли додому під’їхати, щоб на чарку не запізнитися? – знайшов, що сказати замість привітання. – Злазьте з воза, у нас не тільки випити, а й закусити залишилось, – уже скомандував, щоб люди розступилися, кивнув і Мар’яні, аби запрошувала. – То чого соваєтеся та роздумуєте? – бачив, що ті вагаються. – Невже ноги так дуже потерпли? – прислухався до їхньої тихої відповіді. – Соромитеся встати? Он воно що! – нарешті здогадався. – А ти, Мар’яно, не стій, а сюди по чарці хлопцям неси, бо горе у них за три місяці сталося – штани за дорогу на возі протерлися та не десь там, а на соромних місцях! – голосно оголосив під загальний регіт. – От бачите, не спитали мене, скільки штанів у дорогу брати треба, а я торгувати їздив не тільки поїздом, часто, було, і підводою, то бачив і таких телепнів, як оце ви, які по базарах голим задом блискали! – Сава задоволено посміхався та далі розпитував, бо багато доріг знав, і не тільки по Україні, і все йому було цікаво.

Налили хлопцям по одній, потім і по другій чарці, після чого вони й розповіли, як на Західній Україні у хазяїв коней від табунів відбивали. Де одразу виходило, а де й тікати доводилося дуже швидко. Виїхали з десятьма, а привели тільки п’ятеро, інших і в них по дорозі вкрали. А вже після третьої чарки і вони сміялися над своїми пригодами та протерті на возі штани показували. Навіть набитими мозолями хвалилися. Жінки підперезали їхні соромні місця своїми фартухами, аби змогли вони перед сільрадою встати, бо якось же треба доповідати голові про виконану роботу.

– Що ж це виходить? – знову почули голос діда Сави. – Жеребців привели, а кобилиць – то нема? – Він уже вкотре оглядав той невеликий табун. – Хлопці, і чим ви там думали? Треба ж було кобилиць брати, коня і одного вистачило б, а так ці здохнуть, і знову ми без нічого, – розводив руками.

– Наступного разу ми вас із собою візьмемо, будемо коней від табуна відбивати, а ви під хвіст заглядати, – кричав Іван Бохан, збираючись їхати далі.

– Ви, хлопці, як маленькі, та не під хвоста ж треба було дивитися, а під пузо, так простіше! – Дід із серйозним виглядом то піднімав плечі, то опускав їх від здивування. – Послали, а вони не можуть кобилу від коня відрізнити! – іще підкидав, аби всі сміялися, а вже коли й сльози витирали, неначе меду напився.

Додому почали розходитися, коли череду побачили в кінці вулиці.

– Та зачекай, Кириле, я ще одну новину забув тобі сказати, – наздоганяв його дід Сава. – У Кудленків знову яма у дворі здоровенна. Знову хтось закиданий той погріб копав – золото шукав. Це ж вкотре?! Ти чув про таке?

– Чув, – сміявся дід Кирило. – Цього разу то вже свої хлопці, які з війни додому прийшли. Усі вже шукали, то ж і фронтовики вирішили знайти під своїм порогом. З чим чорт не шуткує! Якби не вони, то когось би лаяли, а так усе тихо.

– А я тобі скажу, що те діло серйозне і розкопки ще на цьому не закінчаться, ось подивишся. За золотом їздили на край світу, а тут, може, воно у дворі лежить. Уже навіть у мене руки чухаються. А раптом знайшов би? – від такої думки аж очі під кудлатими бровами зблиснули.

Здавалося, ніхто не вірив у те золото, але не минало й тижня, як знову цікавилися – чи ніхто не копав? Коли зійдуться на весілля, вип’ють, так і починають про панський глечик згадувати, бо він так і сидить у кожного на думці. Мар’яна теж інколи мріяла потримати в руках хоч одну монету і все перепитувала в діда Сави: скільки платтів можна на неї купити, бо те, що ховалося в найпотаємніших куточках душі кожної жінки, іноді просиналося і в неї. А насолодивши душу хоч розмовами, знову ховалося глибоко. І не дивно, адже їхні мрії від реальності були так далеко, як зірки від землі.

Коли Мар’янин двір опустів і встановилася тиша, вона вперше заводила корову в хлів, забувши про який її Муська опиралася і не хотіла.

– Почекай, Мар’яно, – бігла через дорогу баба Проня. – Зараз їй пійла смачненького дамо, я ж залишила, коли миски після гулянки мили, – і, схопивши відро у дворі, дала корові попробувати. – Ось так, звісно, що добре, – знову піднесла руку до її мордочки. – Йди за мною, це твій, тут ти була хазяйкою, будеш і надалі. Він теплий, глиною помазаний. – Примовляючи, вона завела туди корову і прив’язала. Потім побризкала на неї йорданською святою водою, заодно по всіх кутках, щоб ніяке бісеня тут не приховалося та не лякало худобу. – Завтра теж її пригости. Віднині у своїй хаті ночуй, залишати порожньою не бажано, бо й вікна, і двері – все на місці стоїть. А я тобі перину на новосілля приготувала, не говорила при всіх, щоб зайвих розмов не було. – Баба перейшла на шепіт. – Антоніна та її мати своє старе пір’я дістали, а матерію Григорій наш привіз. – Вона подала знак дідові, і той за хвилину з’явився з новенькою периною, а потім розстелив її на полику, який ще пахнув свіжим деревом. – А Максим ліжко з дерева зробив, бо не поміститесь усі разом. – Вона загадково посміхнулась. – Він хіба нічого тобі не говорив? – злегка смикнулися її брови від здивування.

– Може, чоловік теж подарунок готував, а ти все зіпсувала. – Дід кидав косяки на свою бабу. – Ходімо додому, Мар’яні ж час поратися на новому місці. Бачиш, їй ще й досі не віриться, що стоїть у своїй хаті. – Посміхнувшись, він полегшено зітхнув.

Через декілька днів уся сім’я і все господарство звикли до нового місця. Звикали діти й до Максима, хоча інколи Мар’яна ловила їхні колючі погляди, особливо старших, але сподівалася, що згодом усе минеться.

Цієї осені вона провела з дому свого Павла, який поїхав у сусідній район учитися на тракториста.

– От і вилетів перший птах із твого гнізда. Не встигнеш оглянутися, як і Василько двері за собою зачинить, там і Любочка заміж вискочить. – Сава неначе бачив усе наперед, читаючи першого листа від Павла. – Молодець хлопець, на моїх очах виріс, тому й люблю його як свого рідного. А ви з Максимом усе-таки розписалися чи знову не вийшло?

Мар’яні зовсім не хотілося говорити на цю тему, тому вона опустила очі й мовчки смикала спідницю.

– Поганий знак, мабуть, – сказала по хвилі. – Учора третій раз ходили до сільради, а Ігнатовича знову не було, поїхав у район. Максим щоразу домовляється, а коли прийдемо, то… – Нервуючи, вона колупала землю своїм черевиком. – То він звіт якийсь пише, то на ферму поїхав, учора – в район на нараду подався. Де правда, а де ні – невідомо, тільки якось не по-людськи виходить. – Її сині очі в цю мить здавалися сірими, а погляд стурбованим. – Тепер сама поговорити хочу, нехай на такий день призначить, щоб більше не ходити, бо люди вже з нас сміються.

– Та ти не хвилюйся, все буде нормально. То Ігнатовича лукавий крутить, простити не може, що не по його вийшло, але куди він дінеться. Головне, щоб між вами любов була, – так йому хотілося втішити свою сусідку.

Мар’яна нічого не відповіла, поспішила до підводи, на яку вже сідали чоловіки й жінки, щоб їхати в поле – хто на льон, а хто на картоплю.

Невдовзі пішла до сільради, сподіваючись, що коли не там, то, можливо, десь по дорозі зустріне голову. Коли застала в кабінеті, навіть зраділа.

– Здрастуйте! Як добре, що ви на місці! – одразу йому з порога. – Розмова до вас є, – сама повітря хапає, неначе не йшла, а бігом усю дорогу бігла.

– То й що, а в мене часу немає, приходь іншим разом, – буркнув до неї Ігнатович, навіть не привітавшись.

– Я лише на хвилину, два слова скажу й піду, – поспішала вона, щоб зовсім не прогнав. – Розписатися мені треба з Максимом, ви йому обіцяли, а воно все не виходить, то призначте нам день, ми тоді й прийдемо.

– Хочеш писаною бути, щоб усе законно, а сама вже живеш і сорому не боїшся? – свердлив її своїми очима. – Раніше всього боялася, чому ж тепер так осміліла? – Його обличчя було сердите, а на ньому аж вуса смикалися.

– Я нічого поганого не зробила, він без дружини, а я без чоловіка, то чому б нам і не жити разом. – Усе ще стояла біля порога, щоб голова не вийшов з кімнати.

– Живіть, як кажуть, любов вам та згода, а от розписатися не вийде, – тарабанив пальцями по столу та далі кидав на неї косяки. – Говорили колись, що бачили твого Федора з розбійниками разом, то, поки це питання до кінця не з’ясується, я права не маю.

– То неправда, – ледь проказала, неначе він вилив на неї відро крижаної води. – Навіть бандити, яких піймали, такого не сказали, і старшого сина район відправив учитися як сина загиблого на війні. – Вона так розгубилася, що говорити стало важко. – То, може, мені в район іти правди добиватися? – ніби не вона крикнула, а той, хто колотив її душу. – Що ж це таке робиться в нас! – аж руками розвела.

– А ти сходи та розворуши все. – Від злості він аж скреготав зубами. – Брат у тебе сидить, про чоловіка різні розмови ходять, тепер ще й сама на язики потрапила. Тут за дітьми дивитися треба, а їй заміж припекло, – аж встав і міряв кроками свій кабінет. – Отак там і розкажи, то вони одразу твою сім’ю на контроль візьмуть, – видно, зарані надумав, чим погрожуватиме. – Діждешся, ще й сини тобі спасибі скажуть. Так, може, хлопці хоч на трактористів вивчаться, а то за вила – та в бригаду, – мов ножем різав її душу. – Йди геть, бо просилася на два слова, а затримала вже на цілих півгодини, – спинився та показав на двері. Завтра он знову в район поїду, для людей все клопочуся, навіть попа вам пообіцяли дати. Будете в церкву ходити та гріхи замолювати.

Зачиняючи двері, Мар’яна заплакала. Вона розуміла, що ніде нічого не доб’ється, скрізь повірять йому, а не їй, а вона – просто раба, без прав, без документів, є тільки обов’язок – працювати, працювати і працювати… І так до останнього подиху.

Довгою була дорога додому. Лізли в голову тяжкі роки голоду, який їй довелося вже тричі пережити, війна також не давала забути за себе… У такі хвилини нічого радісного позаду знайти не могла, навіть хороші люди кудись поділися, все Дем’ян та Ігнатович неподалік крутяться.

– І що тобі там сказали? – спитав Максим, тільки-но вона зайшла до двору. – Голову бачила? – по її вигляду вже здогадався – радісної відповіді не почує.

Мар’яна, витираючи сльози, повторила йому все, про що говорили.

– Більше я до нього не піду і тобі не раджу. – Таких слів від неї не очікував. – Поживемо, а там побачимо, – так вона вирішила, повертаючись.

– І що з тієї печатки? Хіба від неї щастя залежати може? – Він уже не вперше так гарно говорив, але цього разу вона навіть повірила в те.

– Мабуть, ти правий. Я така щаслива, що ми разом, – прихилила до нього свою голову. – У мене зовсім інше життя настало. Хоча, якби була законною дружиною, ще краще було б. А так жінки до тебе чіплятимуться, а я від ревнощів біситимусь, – сьогодні вона без емоцій говорила про те, що її вже давно мучило.

– Крім тебе ніхто мені не потрібний, і ти про це знаєш. – Максим утішав її й цілував, поки дітей не було вдома. – Наступної неділі удвох підемо на весілля до моїх родичів, нехай усі бачать, що ми разом, що ми чоловік і дружина. – В цю мить йому здавалося, що вони будуть щасливими все життя. – Ший собі нове плаття з тієї тканини, що Ольга тобі подарувала, і будеш найкрасивішою, тільки дивись, щоб мені ревнувати не довелося. – Він давно здогадувався про кохання Ігнатовича до Мар’яни, але нічого вдіяти не міг.

Так вони дожили до весни – то сперечалися, то любилися. Деякі жінки не давали йому проходу – запрошували до себе, чоловіки ж інколи заздрили: вільний козак – куди захотів, туди й пішов. На Максима скрізь чекали – тому вікна переробити, тому хату, тому просто порадити. Скрізь пригощали і скрізь наливали, тому все частіше він став приходити додому напідпитку. Було й так, що за чужою роботою на свою часу не вистачало. Почуття, яке переповнювало Мар’янину душу ще не так давно, потихеньку розбавлялося чимось гірким і болісним. Їй усе частіше хотілося його лаяти, але вона стримувала себе, потім шкодувала, що не довела діло з тою печаткою, яка чим далі, тим більшої ваги набувала. Декілька разів він узагалі не прийшов ночувати, пізніше зізнався, що не хотів у такому вигляді показуватися їй на очі.

Одного разу, поки вона порала ввечері худобу, Василько не стримався і завівся з дядьком Максимом:

– Не взувайте таткові чоботи, раз він сам не зносив, то нехай Павлові будуть, бо ви нам усе одно нічого не придбаєте, самим доведеться про все думати. Кажуть, що ваш приятель Мирон свої чоботи на горілку проміняв. – На тих словах він вихопив з дядькових рук німецькі чоботи, які й досі вважав своїми. Знову загорнув їх у стару ганчірку і засунув під полика аж до самої стіни.

– Молодий ще так зі мною розмовляти! – обурився Максим. – Скільки для вас не роби, а ви все одно спідлоба дивитеся. – Він уперше говорив таким тоном.

– Може, хотіли, щоб ми вас татком звали? – Василеве бліде обличчя аж розчервонілося. – То в нас татко кращий був! – Так хотів бути дорослішим, що аж вигнув колесом свої худі груди.

Він дивився прямо в очі, й таким холодом від нього повіяло, що Максим аж стрепенувся. Рука щосили стислася в кулак і вже смикнулася ударити хлопця по обличчю. Але, витерши холодний піт, який густо висіявся на лобі, спокійно сказав:

– Та ти ж його і не пам’ятаєш, малий ще був, – сам знов уставився на обличчя неприємного хлопчиська. – Тепер здоровий та дурний, ще й на язик гострий, – злість, яка вже накрутилася, не давала спинитися. – А ви чого поставали та мовчите? – гримнув на Любочку та Ванька. – Вам я теж поганий? – Навіть полегшення отримав від того, що діти, налякавшись його грізного вигляду, забилися аж на покуття. – Все для вас робив, годував цілу зиму і поганий? – Так хотілося йому довести своє.

– Може, не такий і поганий, але без вас було краще. – Нарешті від усіх Василько сказав найголовніше.

– Коли так, то й піду. Я не пропаду, а от що ви робитимете без мене? – В цю мить він ще вагався, бо стояв на місці.

– Раніше не пропали, то зараз і поготів, – договорив голосно Василько, подаючи йому куфайку.

Коли Мар’яна йшла від хліва, подоївши корову, Максим босоніж вискочив із хати. Не глянувши на неї, відчинив хвіртку і попрямував по вулиці. Вона все зрозуміла і побігла слідом.

– Зачекай, давай поговоримо! – кидала очима на всі боки, страх як не хотілося, щоб їх хтось бачив. – Максиме, отямся, вони ж діти! – намагалася спинити його такими словами, але він і не обернувся.

Ледь плелася назад, а зайшовши до хати, спитала:

– Це ви йому щось наговорили? Не такий він і п’яний був, – у напівтемряві шукала дитячі очі та все зважувала.

– То я винен, – зізнався Василько. – Не хотів, а воно само якось так вийшло, – тепер і сам дивувався. – Мабуть, від того, що вас, мамо, шкода, – вже й голос затремтів. – Усе виглядаєте його, а він тиняється до півночі. – Сам аж скривився, ось-ось покотяться сльози. – От і подумав, що нам без нього буде краще, – нарешті вискочила й правда. – Заробимо і на їжу, і на чоботи, – намагався запевнити, що без Максима не пропадуть. Сам все придивлявся до неї, боявся щоб знову не стала такою блідою, як позаминулої зими, коли лежала на полику. Не забув, як він налякався, коли тітка Анюта сказала, що вона помирає. – Павло влітку вже на тракторі працюватиме і мене навчить. – Вона й без того знала, що до роботи він хвацький не по роках. – Удвох ми з ним більше роботи зробимо, ніж дядько Максим. – Так йому не хотілося, щоб той повернувся.

– Важко без чоловіка в хаті. Ми цю зиму з дровами були і хліба вволю їли, а замість подяки ви його вигнали, – журилася вона. – Я ж надіялася, що назвете його… – Вона навіть не договорила, побачивши, як Василь і на неї дивиться спідлоба.

– Ніякий він нам не батько, дядько, та й усе, – проказав твердо. – А батьком ми й не збиралися його називати. – Він враз став рішучим, вважаючи, що вже не маленький. – Хлопці розповідали, що він у тітки Фені ночує. – Хоч і розумів, що це не його справа, але сказати ще тиждень тому збирався. – Наш татко не побіг би по хатах, – повторював чужі слова, але хвилювався, навіть його худі й довгі руки трохи тремтіли.

Мар’яна ще на початку була готова до цього, неначе ще тоді все бачила наперед. Зараз їй легше було провалитися крізь землю, ніж чути таке від своїх дітей. Тому, не витримавши їхніх поглядів, опустила очі й мовчала. Раніше по інших, тепер і по своїх помітила – діти війни зовсім не мають нічого дитячого. Усе їхнє дитинство забрала війна.

– Мабуть, правильно, бо раз пішов, значить, уже збирався, – здається, навіть заспокоїлася. – Ну що ж, як Бог дасть, так і буде, – на тих словах витерла фартухом своє заплакане обличчя і налила дітям у кухлики свіжого молока.

Вони мовчки їли хліб, запивали молоком, а потім весело обнімали матір, цілували її й мостилися всі разом на полику спати. Любочка оповідала Ванькові казку, а Василько намагався вставити туди якісь страшні вигадані історії. Мар’яна вже давно не бачила їх такими радісними. Дарма надіялася, що колись усе ж назвуть Максима батьком, а він полюбить їх, як своїх рідних. Але не вийшло…

– То правда, що твій Максим живе у Фені? – всього через декілька днів спитали в неї жінки в бригаді.

– Раз живе у Фені, то вже не мій, – готова була будь-що почути, але все одно почервоніла. – Вона самотня, а в мене дітей багато. От чоловік і пішов туди, де йому легше житиметься, – і таку відповідь приготувала. – Поганого нічого не скажу, і не чекайте. Хату збудував, зиму я за ним і горя не знала, а коли так вирішив, то скатертиною дорога.

Вона знала, що всі слова передадуть Максимові й тій Фені, яка весь час заманювала його до себе, тому й вибрала правду. Дивно, але й ревнощів не відчувала, лише щось пекуче намагалося перевести її душу на попіл.

– Не побивайся так, коли Бог не дав, то що вдієш, – втішала її баба Проня однієї неділі. – Кажуть люди, що вона його напоїла чимось. Я в це не вірю, а інші доводять, що він дуже змінився. Золотий же чоловік був, то чому ж розпився? – переповідала почуте.

– А що, природа своє бере. – Горпина, ще не дійшовши, здогадалася, про що тут говорять. – Одні без чоловіків залишилися, інші повиростали, а заміж нема за кого виходити. Я он уже другу дитинку прийняла без батька. Раніше таким жінкам було б хоч топись у річці, тепер і сама судити їх не можу. Жити якось треба, коли чоловіка немає, то хоч дитину матиме, буде про кого піклуватися, а на старості води хтось подасть. Що за життя, коли одна жінка в усьому світі. – Вона говорила не лише про тих самотніх жінок, а й про себе також. – Бог простить. Думаю, що це не найтяжчий гріх. – Сама топталася на місці, хотілося і їй з Мар’яною поговорити.

– Ти йди, Саво, он до тебе вже гість поспішає, – кивнула на Кирила, – а ми Антоніну провідаємо, поки час сьогодні є, бо за роботою давно не збиралися. Колись у неділю зранку, було, й піч витопиш, і в церкву встигнеш, а після відпочити час знайдеш, ще й на лавочці під вечір посидиш та побрехеньки послухаєш, тепер, мабуть, день малий став чи ми постаріли. – Взявши під руку Мар’яну, яка завжди горнулася до неї, як до рідної матері, повела до лавочки під Тониним парканом. Сама знову повторила, що прийняла дитину без батька, але у відповідь знову нічого не почула.

– Ти про щось своє думаєш? – Помітила її розгублене обличчя і очі, які бігали туди-сюди.

– А що казати, коли, мабуть, і в мене таке приймете, – нагнула свою голову, таке мовивши. – Про що раніше думала? Навіть не знаю, – знизала плечима. – Такі почуття були прокинулися, за якими навіть забула, що після того діти народжуються, – тепер і сама дивувалася. – Ось так закінчилося моє запізніле кохання. – Вона важко зітхнула, ніби зарані знала, що розбитий глек уже не склеїш. – Пройшло воно, мов бабине літо, як льодяна бурулька на сонці розтанула душечка та й знову замерзла. – Натрудженими руками вона терла очі.

– А Максим про це знає? – мабуть, і Горпина того не очікувала.

– Ні, тільки зібралася йому сказати, а він уже кращу знайшов.

– Не говори так, Мар’яно, бо то неправда. – Вона вже давно готувалася до цієї розмови, бо не було такого випадку, щоб дізналася останньою. – У всьому Ігнатович винуватий, це він усе зробив, аби вас не розписати. І що та печатка кажуть? Воно ніби й нічого, але все одно чоловік себе вільним вважає, а ти весь час думаєш, хто як поглянув та що подумав, бо так не по-божому. Там люди, а вдома діти – все одне до одного. Але, кажуть, і Феня гріх на душу взяла – все ж напоїла його чимось. Довго бігала то до баби Палажки, то до Лисавети, а чим вони займаються, люди знають.

– Усе, мабуть, простіше – набридли йому чужі діти, і я також, – не хотіла Мар’яна вірити ні в які чари.

– Не те говориш, не те… Напоїла гадюка. Було, Максим три дні на роботу не ходив, так його мотало в саду, мало кишки не виплюнув. Казали сусіди, що навіть кущі смородини від того засохли, – виклала все, що чула. – До того п’яним його ніхто не бачив, а після – мало не щодня. Лисавета й сама заманювала та пригощала – то двері в неї перекосилися, то погріб обвалився, бо твоє щастя її вдень і вночі мучило.

– Он мій батько ще не забув, як її мати щось таке говорила вранці перед своєю клунею, – приєдналася й Антоніна, вийшовши на вулицю, – що потім звідти пацюки та миші виходили, як ті гуси – одне за одним, по стежці городом так і йшли до берега. – Доказавши, вона навіть не посміхнулася, бо в те вірила. – Кажуть, що чорну книгу читала, то й Лисавету навчила. Думаю, що то вона мого Івана зі світу зжила, – пригадала й зовсім давні часи, аби Мар’яну заспокоїти.

– Я знаю своє – Максим сам винен. – Їй не хотілося вестися ні на які забобони, хоча й сама різне думала. – Тільки як же тепер мені бути? – шукала поради в Горпининих очах. – Дійсно, хоч із кладки та у воду. Ніби й років небагато, а так нажилася, що й ворогу не побажала б.

Одне говорити, а інше – думати. Про те, що її з Ваньком знову запрошував Федір до річки, змовчала. І про те, що й самій втопитися хочеться, вирішила взагалі не говорити. Про лукавого, який уже й серед білого дня не дає їй спокою, намагалася сказати, але й рота не змогла відкрити. Почала вже й вона думати, що і їй Лисавета щось наворожила, бо й дня не минало, щоб знову та думка не крутилася в голові. Останнім часом нова з’явилася – піти до Феськи Драної, нехай збавить її від тієї дитини. Учора вже й до її хати підійшла, довго вагалася, поки поріг переступила. Але, коли в хаті побачила закривавлені ганчірки і якусь бліду жінку на полику, одразу втекла. Усю ніч не спала, вранці знову неначе хто її штовхнув. «Не потрібна тобі та дитина. Не потрібна». Аж хололо все всередині від того голосу. Мар’яні навіть здалося, що вона не встоїть під таким потужним натиском. «Хай буде, що буде», – стала повторювати про себе, неначе вже дала згоду на те, щоб убити свою дитину.

– Ще додумайся дітей посиротити. – Здається, Горпина здогадалася про її внутрішню боротьбу. – Як візьмеш у голову, то сатана може й не відступиться, – налякала її такими словами. – А як тільки Феська по кусках витягне з тебе дитинку, повік мучитися будеш. А він знову змушуватиме тебе накласти на себе руки.

– То як же мені бути? – Розгублена Мар’яна мало не знепритомніла. – Ще місяць-другий – і люди заговорять, його ж не сховаєш. – Вона помацала руками свій живіт, неначе намагалася пересвідчитися, чи насправді там є нове життя. – А мені як пережити такий сором – і від людей, і від дітей своїх? Що ж я наробила! – Вона плакала над своєю долею гіркою, і ніякі слова не могли її втішити.

– У церкву йди, помолися, причастися та службу замов, – радила Горпина, – воно й попустить. А потім якось буде, – гримала, бачачи її розгубленість.

– Мені, ти думаєш, краще? – І Тоні не сподобався такий її настрій. – Мені теж важко самій, але я дочекаюсь свого Тимофія, хоч на старості, а повернеться, – цього разу її рішення було твердим.

Намагалися говорити про се та про те, аби тільки відволікти Мар’яну від поганих думок. А воно новин веселих і не було.

– Чоловіки цієї весни досадили ліс, вийшло, як і планували – п’ятдесят гектарів, – Горпина перейшла на іншу тему, думаючи, що вона веселішою буде. – Назвали його «Бельків», на честь Белька Антона Архиповича – нового голови колгоспу. Він нібито й не хотів, щоб та назва прижилася, але всі наполягали, бо все-таки це його ідея, – продовжувала далі.

А згадавши більш веселі новини, почала зовсім іншим голосом:

– І звідки, ви думаєте, я прийшла? – Її очі виказували – буде велика таємниця. – Ходила до Соні Іваненкової, її паралізувало, а Михайло Адамович якраз у район поїхав. У бідної ні рука не піднімається, ні нога не ворушиться, навіть рота покривило. Бач, що нерви наробити можуть. А чого? – більш за все хотіла довести, що тепер у селі різного вистачає, то ж і Мар’янині новини не будуть якимись шокуючими. – Дочка матір довела, – продовжувала далі. – Зв’язалася її Люба з нашим міліціонером і як здуріла – отак влюбилася. А йому що, він і раніше не проти був погуляти, а тут і ночувати почав у неї. Тоді дружина й не витримала, прийшла до них додому. Поговорити з Любою не вдалося, її якраз не було, а мати у дворі щось робила. Зоя Кирилівна давай у неї питати: чому так погано дочку виховала? Згодом розійшлася та ну на неї кричати. – Горпина розказувала складно, тільки ніхто не зрозумів, на чиєму вона боці. – Що робити Соні? Вона й сховалася в хату, ще й двері защіпнула. А міліціонерша по вікнах палицею давай бити та по шибках, забула навіть, що вона вчителька. Від переляку мати знепритомніла, а та додому втекла. І хто, скажіть, у кого вибачення повинен просити? – намагалася розплутати той клубок. – Усе б минулося, але тепер Соня калікою може залишитися.

– Що б не говорили, а дружина в нього і красива, і розумна, і діти в школі її люблять, бо вчителька від Бога. Він теж непоганий – високий, статний і не дуже вредний, от тільки гуляка великий. І як з таким можна жити? – приєдналася до розмови й Мар’яна.

– Отак і живе, троє діток, куди їй подітися… – хитала головою Горпина.

– Мало не забула ще про одну новину – тим хлопцям, які на Західну Україну за кіньми їздили, по пошті гроші прийшли, – пригадала й Антоніна. – Усім мали виплатити, а отримав один Іван з нашої вулиці. Усі інші гроші начальник пошти собі забрав. Невже думає, що його за те не посадять? Це Харитон десь почув, а коли додому повертався, то й мені розказав. Ніхто тільки не зрозумів, хто ж їх прислав?

– Мабуть, район, бо він їх і посилав, після того Івана в районну міліцію на роботу взяли. А недавно його і ще чотирьох міліціонерів знову на Західну за кіньми відправили, тільки вже поїздом, – таке Мар’яна чула від діда Сави.

– То старі новини, бо вони вже повернулися. – Горпина махнула рукою. – Іванова дружина по секрету сказала, що їздили не у формі, а в домашній одежі, і привезли товарняком аж двадцять коней. – Вона говорила тихо, а потім високо підняла брови – дивувалася й сама. – Повернувшись, Іван слово дав, що більше не поїде, бо цього разу міг без голови залишитися, – після цих слів її брови були аж під хустиною. – І це не все – новин багато привезли, – ще загадковіше поглянула. – Ночували в одній хаті, а там хазяїн розповів, що в тридцять третьому році, почувши про голод на Україні, вони назбирали нам цілий товарняк зерна. Бач, де про нього знали! – Тепер вона аж сльозу витерла. – Але тільки той поїзд наблизився до нашого кордону, як його завернули назад і сказали, що ніякого голоду в нас нема. Хазяїн машиністом був на тому потязі. – Замовкнувши, Горпина перехрестилася, а Тоня та Мар’яна від подиву аж вклякли на лаві. – Який гріх, Матінко Божа! І це коли в нас попід парканами люди лежали?! – Вона дивилася на святий куток і далі хрестилася. – Воно й у війну загинуло не менше. Село велике, та ще два разом, людей колись було – не перерахувати! Цікаво б знати, скільки ж зараз? Перепис зробили, і знову ніхто не говорить. Я колись сама рахувала, то вийшло, що кожен третій чоловік у війну загинув.

– Може, й половина не прийшла з фронту, а скільки партизанів у лісах залишилося лежати, та й селян часто у війну хоронили і після обстрілів, і після розправ німецьких. Тамара-листоноша про це знала, але й вона мовчала. – Мар’яна й собі міркувала.

– І не скажуть. Пригадуєте, перед війною чутки ходили, що після голоду тридцять третього результати перепису поклали Сталіну на стіл, а вони, мабуть, його дуже вразили, бо він наказав усіх, хто брав участь, розстріляти. А може, все-таки, щоб ніхто про те не дізнався? – Їй ніхто про те не говорив, вона сама до того додумалася. – Тоді дві вчительки і в нас пропали, які по дворах ходили, – нагадувала Мар’яні та Тоні.

– А я чула, що то все Берія робив, усі про нього тишком говорили. – Мар’яна теж інколи щось своє додавала, показуючи, що вона вже менше про своє думає. – Точно він.

– Якраз. У нас що – анархія! – Попри все Горпині хотілося заперечувати. – Один винен, один – Сталін. – Його ім’я вона прошепотіла, бо й зараз боялася назвати голосно.

Обмінювалися новинами недовго, бо роботи навіть у вихідний вистачало. Коли почали розходитися, дід Кирило від свого товариша Сави вийшов.

– Чи ви чули, дівчата, що жінка Антона Губенка сьогодні мало свого чоловіка не застрелила з пістолета? – Той теж новину по дорозі розносив. – А все через голову колгоспу.

– Як же це могло статися? Вона що, здуріла зовсім? – Тоня ще щось хотіла додати, але лише розвела руками.

– Не здуріла, а влюбилася. Та так він у голову їй уліз, що надумала від чоловіка збавитися, щоб потім вільною бути та головихою стати. Попросила у свого коханого пістолет, а він дав їй, ще й показав, як стріляти. То ж прокинувшись ще вдосвіта, вона й натиснула на той гачок. Якби пістолет був заряджений, поминали б ми зараз нашого Антона. Чоловік як чоловік, і чого їй тільки треба? – Розказавши все, питав дід Кирило.

– Не такий уже він і герой, як ти про нього кажеш. Усі воювали, а він тут переховувався і від чужих, і від своїх, поганого нічого не зробив, але й хорошого також. Ну відрубав собі пальці на нозі, а потім від гангрени мало не помер. А голова на війні був, груди в орденах, і собою непоганий, мабуть, тому й сподобався. Але виходить, що насміявся з неї, пістолета дав, а сам розрядив спеціально, – зауважила Горпина.

– І я про це думав. Лякають і зараз інколи, а чи є у них патрони, невідомо. – Дід Кирило зовсім про інше подумав. – Може, й спеціально розрядив, бачачи, що вона серйозно налаштувалася. Виходить – сам себе потішив, – все ж видно було – йому така новина сподобалася.

– І як же тепер з такою жінкою жити? – Горпина скрушно хитнула головою. – Засне, а вона знову щось вигадає.

– Нехай як хоче. Звідки нам знати, як вони там живуть і чому вона в гульки вдарилася? Розберися в чужій сім’ї, коли он баба Явдоха, сусідка моя, ревнує свого діда Антипа. Із центру йду, а він мене вже виглядає, новини взнати хоче, а вона тут як тут. Каже: приховуєте від мене щось, значить, привіти котрась уже передавала. От Явдоха, так Явдоха! Йому вже, мабуть, років вісімдесят шість, дід, коли йде, то ледь ногами клишає, а вона й такого ревнувати не перестає. – Хоч цією вигадкою Кирило їх розвеселив. – Смієтеся. А колись про таке навіть мови не велося, бо розпусти такої не було. Усі про роботу думали та про шматок хліба, чоловіків своїх любили, а не чужих. А що зараз твориться? Війну пережили, не дуже ще й від’їлися після третього голоду, а все по-іншому стало! Це все жінки виробляють! – так хотілося, щоб його правда останньою була.

– Чому жінки, це чоловіки винні! – уже кричали вони в один голос.

– Сучка не схоче – кобель не скоче! – Кирило навіть тупнув ногою. – Під магазином баби сьогодні мало не побилися за хустку, привезли тільки дві, а їх п’ятеро всю ніч там стояли. Хустка їм дуже треба! З цього все і починається.

– Хустка тут ні до чого, всі ми любимо гарно виглядати, а воно ні товарів, ні грошей як не було, так і досі немає. – Горпина й не думала уступати. – А твій Антон нехай менше горілки п’є, тоді й дружина вдома сидітиме. Хто раніше пив? За роботою ніколи пити було. – Вона теж багато чого пам’ятала з відносин свого часу.

– Тепер чоловіки не роблять, скажеш? – аж розсердився дід Кирило, захищаючи свою стать.

– Не кричи, роблять чоловіки роботу, але й горілку жлуктять, неначе перед кінцем світу. Може, і війна в цьому винна, і влада також, але свою голову треба мати. А щодо роботи, то вона у всіх різна – одні добре діло роблять, інші податки збирають. – Вона так швидко говорила, що не давала нікому навіть слово вставити. – От ти на сьогодні все сплатив? Не все. І ми не все, і Мар’яна, й інші, бо після минулого голоду ще господарство не дуже розвелося, а вони ніби не знають цього – віддай, і квит. Половину вирощеної пшениці забрали, молока нам здавати п’ятсот літрів. А де його взяти, коли теличка-первістка мало дає? Питають у нас: де корова ваша? І в хлів заглядають. Тоня не витримала та давай на них кричати: «Чи ви, хлопці, не з цього села, чи зовсім здуріли, корова ще позаторік у голод здохла, а ви її в хліву шукаєте!» Мар’яні поставили триста літрів молока, а чим дітей годувати? Вони кажуть, що нараховано все по-чесному. Яєць усім по сто штук і картоплі багато. Її, може, й накопаємо, бо дощі пройшли, а по сорок кілограмів м’яса в цьому році точно не здамо. Так от, чоловіки наші, яких ми з війни виглядали та Богу за них молилися, тепер як ті поліцаї поставали. Здай їм податки, і все, бо вони на такій роботі, гроші таким чином заробляють. А коли не можуть план свій виконати, уповноваженого з району із собою возять. Той усе покрикує, а коли баби лаятися починають, одразу на свою кобуру з пістолетом руку кладе. Часто до тієї бригади приєднується і голова сільради. От тобі й робота. Кому потрібні така робота і такі порядки? Хіба за це воювали? – аж розчервонілася Горпина.

– Той голова, може, й сам від себе їздить по хатах, адже нічим від поліцая не відрізняється. – Антоніна згадала, як у їхній хаті часто покрикував. – Місяць тому нашого конюха навіть побити хотів. Хтось заявив, що дядько Павло овес у торбині щодня з конюшні носить, тому й приїхали до нього з обшуком. Вівса не знайшли, а невеличку торбину з салом, підвішену до стелі, помітили. Голова сільради одразу закричав: «Хто дозволяв шкіру не здавати?» Дядько клянеться, що поросятко було невеличке і шкірка тонка, зовсім не знімалася. Що й було б, якби міліціонер не виручив, каже: хіба то порося, там того сала кіл три всього. А Ігнатович уже замахувався на дядька. І що ти йому зробиш? Здачі даси, то посадить.

– І мені зі шкірочкою сала хочеться, а чоботи із чогось шити треба ж, все, що було, зносилося. Ото вони для того й шкіру забирають. На моїй вулиці теж дехто у погребах свиней смалить, так самі ж люди і доносять. Сусіди ніби й дружні, ніби й хороші, а донесуть одразу, – говорив уже не так голосно дід Кирило, поглядаючи по боках.

– Про податки це ще не все. Ти, Кириле, чув, що до нового року треба викупити облігації? Змушують взяти їх аж на п’ятсот рублів, у Мар’яни сім’я більша, то їй – тільки на триста, а тобі також – на п’ятсот, і діду Саві на таку ж суму. Це я своїми вухами чула, – розмахувала руками Горпина, адже та сума була непомірною, і таких грошей вони ніколи і в руках не тримали.

– Коли не візьму облігації, то що? Де ж мені гроші такі взяти? – дивувався й собі Кирило.

– У Горвищі один кричав, що не здасть, то його забрали і назад не повернувся, – пригадала Горпина. – Так що, Кириле, чоловіки наші роботу роблять, але зараз вона в кожного різна. А щодо податків, то щоб ти знав – усе залишилося в тих кількостях, які німці встановили, хоч би на якийсь кілограм менше поставили. Буває, як задумаєшся, аж моторошно стає. А ти кричиш тут про хустку та про жінок, що вони не такі стали. Забудь дурниці, про які говорив, мабуть, не судилося нам розбагатіти, як і не судилося до нормального життя дожити. Бачу, болить і тобі, що в селі коїться, якими онуки виростуть, як житимуть. Плакатимемо й ми на тому світі, коли вони тут бідуватимуть, а коли розбагатіють та миритися не стануть, від чого ще більші війни підуть, тоді й нам разом із ними горіти в пеклі, бо то наші діти. До сьомого коліна відповідаємо! Ось так! А ти думаєш, сам пожив та й годі? Молодшими й ми цього не розуміли, тепер якраз би час підказати, то хто ж слухатиме. Мабуть, і раніше так було чи, може, й завжди? – спинившись, вона лише знизала плечима.

– Ти, Горпино, неначе думки мої читаєш. Наостанок ще хочеться дізнатися, чому Мар’яна наша мовчазна стала? – Дід Кирило перевів не неї погляд.

Їй і зараз не хотілося говорити, вона розуміла своє – ще довго будуть у неї питати про справи, про здоров’я, а при цьому про інше думати. «І як усе витримати?» – крутилося на думці.

– Шкода, що так вийшло. Ми всі тебе підштовхували до союзу з Максимом, а розплачуватися тепер тобі одній. Він там нічого хорошого не знайде, але чи ти приймеш його назад? – Кирило завжди був на її боці, і цього разу також.

– Ніколи. Останній кусок хліба їстиму, а не прощу. – Цієї миті вона вже була рішучою. – Не від жиру бісилася, – хотілося якось виправдатися. – Голод був, а він на допомогу прийшов. – Вона опустила голову, не наважуючись дивитися діду Кирилу в очі. – Хотілося як краще, а вийшло – гірше нікуди, – зробила такий висновок.

– Чи й не горе! Голод минув, хлопці ростуть, дах над головою є, а він, коли хоче, нехай гуляє. Правду Горпина каже, що подуріли, мабуть, від горілки. Ти ж чула, що виробляють?

Дід Кирило пішов на свою вулицю, а жінки ще постояли на теплому сонці та й собі розійшлися.

Коли Мар’яна зайшла до свого двору, вже ніби іншими очима оглядала його. Любочка з Ваньком гралися тут із собакою, біля невеликої лавки розцвітала півонія, в кутку біля паркана вже пахнув бузок, у тіні під липою кублилися кури, а за хатою, як і колись, покрився білосніжним цвітом великий кущ калини. Ноги самі несли її до того куща, який тут був єдиним свідком її сімейного життя. Часто біля нього бачила свого Федора, потім знову не вірила, але сьогодні він тут знову стояв. «Прости мене, Федю, ти завжди добрим був, тож зрозумієш мене й цього разу. Прости, що зрадила наше кохання, забула навіть про нашу калину, але вона й сама виросла. Тепер тут усе цвіте, все росте, навіть хата стоїть непогана, лише тієї радості, яка була в нашій із тобою, тут немає. Сумують часто діти без тебе, затріпали твою фотокартку, вісім років дивлячись на неї. Найменшому нашому Ванькові, якого ти не бачив, зробили помітку на лутці по твоєму зросту, він усе міряється біля неї і мріє вирости таким, як татко. Квіточка твоя – Любочка, як ти її колись називав, його виняньчила і зараз помічницею хорошою стала. Павло наш зовсім дорослий, такий високий, русявий, у ваш рід удався. Я вже не можу розмовляти із ним як з дитиною, іноді й зовсім слів не знаходжу. Непосидющий наш Василько покійного брата Мирона нагадує, а характером весь у Тимофія. Робить усе підряд, важку роботу робить, але такий неспокійний. Тяжко мені з ними, ой як тяжко! Якби ти був живий, ти б зумів поладити з ними і всього навчити. Іншого батька вони не хочуть, ото й живемо так – хто добре слово скаже, хто в роботі допоможе, і на тому спасибі. – Вона знову виглянула з-за калини – стоїть. – Приходь, Федю, сюди, про мої біди й радощі послухаєш, дивись, і мені легше стане, бо попереду життя, мабуть, солодшим не буде». – Вона не хотіла говорити далі про себе, то ж стояла мовчки, але заспокійливі слова Федора чула добре. «Не плач. Я з тобою», – знову ті самі, як при отриманні похоронки.

Стрепенулася лише від сильного пориву вітру, який розвіяв її думи. Потихеньку побрела у двір відчиняти хвіртку, бо йшла череда по вулиці і Василько гнав додому корову.

– Мар’яно! Он твій тракторист із навчання повертається, зустрічати поспішай! – кричав через дорогу дід Сава, виходячи й собі назустріч. – А я думаю: і чого зранку права рука так свербить, а воно он що! Ще підріс, тягнеться, як соняшник до сонця! – одразу знайшов, що сказати, неначе всі приказки лежали у дідовій кишені – яку захотів, ту й витяг. – Ану, давай твою руку! – Коли дід Сава здоровкався й обнімав Павла, було видно, що він радіє, як при зустрічі своїх рідних. – Усе гаразд, Мар’яно, руки у твого сина працьовиті, а я думав, що зніжаться без нашої роботи.

– Не було часу ніжити їх, ми ж не тільки вчилися, а й працювали, – хвалився той, пригортаючись до матері.

– То ти мені скажи одне – якщо зараз сядеш на трактор, то зможеш поле зорати чи перетопчеш та перемісиш? Техніка – це діло непросте, але й вона без людських рук не працює, – допитувався дід Сава. Колись він умів добре землю обробляти, тепер до техніки тільки придивлявся.

– Задніх не пас, більше за всіх орав цієї весни. І оцінки в мене за практику відмінні, – хвалився дідові.

– От так молодець хлопець! Залишилося тільки на власні очі побачити його роботу. Трактора отримали, але одного, а вас аж п’ять приїде з дипломами, – повідомляв стурбовано. – Можливо, зважать на твої відмінні оцінки. Ти як сам думаєш?

Павло стояв мовчки, крутив у руках мотузки від пошитої матір’ю сумки і не наважувався говорити.

– Чого мовчиш, синку? Якщо не тут, то, може, на районну машинно-тракторну станцію візьмуть. Головне, що спеціальність отримав, тепер з вилами у бригаду вже не підеш. – Вона не могла приховати свою радість. – Кажи що-небудь, Павлушо, чого мовчки стоїш? – Материне серце враз відчуло щось недобре.

– Ви, мабуть, лаяти будете і плакати, але я по путівці на Урал поїду, – здається, такого ніхто не очікував. – Нас багато їде, усім роботу дадуть і місце в гуртожитку, а мене одразу на нового трактора посадять.

– Синку, ти про що говориш? – ледь встояла Мар’яна від такої новини. – Для чого тобі туди їхати, роботи й землі тут на всіх вистачить. – Вона перелякано заглядала йому в очі і перепитувала заново, думаючи, що щось не так зрозуміла.

– Завербувався він, чув я про таке, і в газетах пишуть, – пояснив дід. – Ще після війни з руїн не вилізли і половину заводів не відбудували, а вони молодь світ за очі вербують. Не раджу тобі, Павле, того робити. Було б красиво сказано – робота, гуртожиток. Ти ж сам розумієш, що на тракторі в місті робити нічого, вся робота в полі. А які там гуртожитки, це я тобі точно розкажу – бараки, може, нові, а може, ще ті, в яких я жив, коли строку свого за тим же Уралом відбував. Улітку комарі жити не дають, а взимку мороз страшенний. Умови, одним словом, гірші, ніж у тебе вдома. Коли ще далі пошлють, там влітку земля відтає і ти по коліна в багнюці, як у болоті. Людей туди на каторгу засилали, а ти сам добровільно їдеш.

– Я путівку підписав і через тиждень маю їхати, – стояв той на своєму. – У нас бригада весела, всі молоді, навіть дівчата є, достроково прийняли всіх у комсомол і урочисто вручили путівки.

– Грицько мій у партію вступив, а ти в комсомол, дивись, хлопче, бо йому від тої партії нічого не прибавилося, аби в тебе з тим комсомолом так не вийшло. – Дід намагався довести йому своє.

– Синку, а я думала, що ти в мене помічником будеш, копійку якусь заробиш, і нам легше жити стане, – умовляла його Мар’яна вже в хаті, дістаючи борщ із печі.

– Поїду, і все. На техніці робитиму, ми всі молоді, там буде весело, соціалістичне змагання між бригадами. Мамо, то зовсім інше життя! – У нього аж очі світилися.

Соромлячись діда Саву, на вулиці не про все говорив, а зараз – із таким запалом, що Мар’яні стало ясно – не передумає. Вона впала перед ним на коліна і знову благала не їхати в той далекий край. Навіть не про гроші була мова, їй страшно було відпустити сина від себе в невідоме життя.

– Усе одно не передумаю. – Павло знову повторив твердо. – Тут я вже наробився, крім мозолів ні на штани, ні на сорочку не заробив, а там одразу одежу видадуть – і літню, і зимову, добре платити обіцяють. Не плачте, мамо, не пропаду. Скільки ж мені біля вас сидіти, я хочу іншого життя.

– Значить, від нашої великої сім’ї тікаєш. Я тут буду на шматок хліба заробляти, а ти хочеш іншого життя. Хто ж це тебе з пантелику так збив, скажи мені правду?

– Я сам так вирішив, вас багато, і один на всіх я не зароблю. – Павло не хотів того сказати, але воно весь час сиділо на язиці, тож взяло і злетіло.

– Он воно що! Спасибі тобі за такі слова, – сказала тихо Мар’яна, встаючи з долівки. – Діждалася і я подяки від дітей. – Вона намацала рукою лаву під стіною і хотіла сісти, але перед очима все враз потемніло і вона знепритомніла.

Переляканий Павло, вискочивши з хати, став кликати на допомогу. З городу прибіг Василько, який уже косив там за дорослого. Вони збиралися перенести її на полик, але побоялися чіпати. Перш за все вирішили покликати бабу Горпину.

– Швидше йдіть, мати впала в хаті й, здається, не дихає, – аж захлинався Василько, переступивши поріг Тониної хати.

Бігом бігла Горпина, а тут і дід Сава з бабою Пронею поспішали через дорогу, думаючи, що Мар’яна, грішним ділом, на себе руки наклала. У хаті Любочка з Ваньком стояли над матір’ю і плакали, наче над покійною.

– Тихо, діти, тихо. – Горпина покропила Мар’яну святою водою, піднесла їй нашатирю, накапала у воду якихось ліків і дала випити.

Діти з острахом дивилися на матір і дуже зраділи, коли вона відкрила очі.

– Слава тобі, Боже! Жива, значить. Налякала ти нас, ой як налякала! – хитала головою баба Проня.

Вони її поїли водою і мало не плакали. А дід Сава, перехрестившись і собі, взяв Павла за руку та й повів у двір.

– Павлуша поїв борщ чи ні? – Мар’яна навіть у такому стані клопоталася про нього. – Перебила йому вечерю, сама винна, мабуть, і ложка чиста лежить, – уже шкодувала, що завела ту розмову.

– Не турбуйтеся про нього, він зараз із нами вечерятиме, у нас нічого не залишалося, і на апетит у гурті ніхто не скаржився, – заспокоював її Василько, мов зовсім дорослий.

Тим часом на лавці під хатою дід Сава продовжував умовляти Павла, намагався переламати на свій лад, відчуваючи, що своїм словом може ще багато чого.

– Синку, матері зараз спокій потрібний. Сам розумієш, як воно їй було, а тут ти з такою звісткою приїхав, – добирав слова. – Може, передумаєш, дядько Максим уже не повернеться, а дитинка ще одна добавиться. Як же їй обійтися без тебе? От така в неї непроста доля.

– Не треба було за нього ходити, самі б прожили. – Згадка про дядька Максима аж сердила його.

– Ну чим він вам був поганий? Хату збудував, усе зароблене додому ніс, ви ж самі зробили все, щоб він пішов. Тепер і ти залишаєш матір напризволяще.

– Не вмовляйте мене як дитину. Поїду гроші заробляти, тоді й матері пришлю, про неї ніколи не забуду.

– Ти знаєш, колись за моєї молодості теж бідові хлопці були на нашій вулиці, ще до революції їздили на заробітки аж у Чикаго, то по-різному заробили. Хто гроші привіз, хто без грошей ледь добрався, а хто в чужій землі лежати залишився. Батько твій теж таких знав, але його немає, а матір ти вже не слухаєш, мене також. Дивись, щоб тобі воно на користь пішло, бо і в селі вже не так, як раніше, – одні до чарки припадають, другі по гульках бігають, але є й такі, які знають собі ціну. Ти молодий дуже, то схилишся до тих, які поряд будуть, – начальників твоїх і друзів. Від них усе залежатиме. – Діду не складно було все побачити наперед. – Відклав би ти свою поїздку на пізніше. Побув в армії, а потім і про заробітки можна було б подумати, а то в мене таке враження, що біжиш ти з дому світ за очі й сам не знаєш чому. – Він аж руку до серця прикладав, відчуваючи, що це їхня остання розмова.

– Я путівку підписав. Тому, як сказав, так і зроблю. – Павло продовжував стояти на своєму.

– Розумію, підвели до того, щоб молоді хлопці дали клятву, а потім вбивають у голову, що ви повинні тримати слово. Хитрий хід, нічого не скажеш. Одним словом, збили з пантелику, як самі захотіли, ще й комсомольцями зробили, щоб і надалі на вас впливати. Для чого? – Дід Сава вже й сам не знав, про що говорити далі. – А чи не комсомольці забрали все у твоєї матері та батька в кінці двадцятих років? – З молодим хлопцем небезпечно було про те говорити, все ж наважився. – До страшного голоду довели навмисне, – сміливо сказав і про те підлітку. – Ти не бачив фотокартку братика свого старшого – Санька, якому не довелося тоді вижити? – Він лише один раз поглянув, але не міг забути. – Дитина з роздутим великим животом і тоненькими кінцівками – кісточки, обтягнуті шкірою. – Навіть досі в його пам’яті вона збереглася. – Дядько Семко тоді сфотографував, думали, пізніше в суд на владу подати можна буде. А вийшло так, що й фотокартку в коморі під дошками переховувати довелося. – Діда аж колотити почало від тих спогадів. – То вона ціла чи згоріла під час пожежі? – вдивлявся в Павлове закам’яніле обличчя.

– Нічого я не бачив і знати не хочу! – ледь ворушилися бліді губи. – Такого не було, то все неправда, – вже голосніше чути його голос. – Хліб у дворах бандити позабирали, які проти радянської влади воювали, – вже голосно і твердо.

– Так он воно що! – Дід аж за голову схопився. – Виходить, тобі в училищі не лише про трактор розказували? – По дідових очах видно було – він здивований до краю. – Мене ж тоді за що посадили? Може, і я бандит по-твоєму?

– Не знаю! Не знаю! – аж закричав Павло.

– Тихо, хлопче, тихо. – Сава за звичкою поглядав на вулицю, аби ніхто їх не чув. – Зрозумій одне – я тобі добра бажаю. – Це були його останні слова цього дня.

Через тиждень Мар’яна проводжала свого Павла в далеку дорогу. Пошила йому нову торбину, поклала поїсти й одежину, яка була. Сама трималася з останніх сил, бо не знала, куди він їде і коли вони зустрінуться. Повернувшись додому, побачила на столі хрестик та молитви, які клала йому, щоб спасали від усякого лиха. «А він посоромився святинь наших та проміняв на комсомольський квиток». – Так вона розказувала іншим дітям після вечері. А потім довго молилася перед іконою Пресвятої Богородиці, просила Матінку Божу оберігати її найстаршого сина, послати на нього благословення в дорозі, в роботі, а головне – хороших людей поряд, без яких не прожити, це вона по собі знала. І лише вночі давала волю своїм сльозам. Переплакавши, знову лаяла Павла, який зовсім матір слухати не став, потім Федора, який обіцяв повернутися та не стримав свого слова. Гнала з двору Максима, якому повірила в такий скрутний час. Говорила, що не хоче й бачити, а вставши рано-вранці, знову виглядала у вікно – чи йтиме на роботу повз її двір, і чи буде озиратися, щоб її побачити.

Нудьгували за Павлом діти, виглядали листоношу і не раз перечитували його листи. Після Водохрещі Мар’яна народила доньку і була рада дитинці, бо немовля збирало їх усіх біля себе.

Тихо гуділа прядка довгими зимовими вечорами, вичесані волокна льону скручувалися в хорошу тонку нитку під Мар’яниними пальцями, вчили уроки біля каганця діти. Часто збиралися в цій хаті сусіди й родичі: хто вишивав рушник, хто – сорочку, хто з маленькою бавився, і всі неголосно співали жалісливих і мелодійних українських пісень. Приєднувалися до співу і діти, бо пісня була завжди поряд із їхнім життям. Сумна і лірична, весела й жартівлива, співали за настроєм, але все одно співали.

Дід Сава кожного разу згадував якусь мить із життя в окупації чи партизанського, про що, здавалося, не забути до кінця віку. Іноді – свою молодість, про те як багато товару привозили у їхню Березівку на ярмарок, який проходив на великій площі між будинком волосної управи та школою. Згадував ще більші ярмарки в Мені та Березному, куди привозили так багато товару, що й обійти за день і роздивитися все було важко. А навкруги ятки, та теж із різним товаром, а по центру лірники співають та бандуристи. Охочих послухати збиралося дуже багато. До них приєднувалися й місцеві, у кого талант у цьому ділі був. Згодом засідала дума і вирішувала, як вирученими коштами розпорядитися, яким сім’ям допомогу надати, бо ніколи не забували ні інвалідів війн, ні їх сімей, ні сиріт. Згадував і ярмарки у великих містах та в інших країнах. Любив розказувати, як колись великий купець із Березного, якого батько знав, їздив із товаром навіть до самого Стамбула, а там на вторговані гроші купував їхній крам. Крім нього інколи привозив наших українців, яких на турецьких базарах у рабство продавали. Не жалів на них грошей, а ті родинами за нього Богу молилися. На думку спадали й ще більш давні часи – козацькі.

Отак довгими зимовими вечорами вплітали у роки свої розповіді ці прості люди, пов’язуючи їх зі своїми далекими і близькими родичами та односельцями, які жили на цій щедрій землі, в цьому чарівному правобережному Придесенні й найріднішому селі – Березівці, бо, незважаючи ні на що, продовжувала текти річка нескінченного людського роду.

Отож узимку ждали літа, а наробившись за літо, ждали зиму. У тяжких трудах виконували п’ятирічні плани, так і не дочекавшись нового хорошого життя. Та все ж частенько зимовими вечорами, коли разом співали та говорили, заглядали наперед через роки – шукали хоч для дітей те світле майбутнє, про яке говорили по радіо і співали в нових радянських піснях. Прості селяни й зараз не жили, а намагалися вижити, підтримуючи одне одного і словом, і ділом, бо всі вони – частина тієї доброї і працьовитої родини, яка має найкращу у світі назву – УКРАЇНА.

Content

Ганна Ткаченко
Спалені мрії

Розділ 1

1

2

3

4

5

6

Розділ 2

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Розділ 3

1

2