Шарль Данцir

НАВIЩО ЧИТАТИ

Есеї

Шукай рай.

Халдейський оракул

Навчитися читати

Навіщо я читаю? Для мене читання, цілком певно, процес настільки ж природний, що й ходіння. До того ж я читаю й під час ходьби. Хіба перекажеш, скільки зустрічей я мав завдяки цьому! Не один паризький автомат оплати на автостоянці був зворушений, почувши від мене «перепрошую, месьє», коли я, читаючи на ходу ту чи ту книжку, на нього наштовхувався. Втім, те, що якась дія виконується настільки спонтанно, як ходіння чи читання, не означає, що про неї не варто міркувати. Не все можна виправдати спонтанністю. Вбивства ж бо теж бувають спонтанними.

«Спонтанно». Спершу я написав «природно». Однак читання менш природне, ніж ходіння. Це навіть один із найбільш набутих актів. Інколи непростий. Не кожному читання дається легко. Цікаво було б це дослідити. Чи легко навчилися читати ті, що читають багато? Що до мене, то це відбулося легко, майже одразу. Впродовж кількох днів мені казали повторити Б, А, БА, аж раптом усе відкрилось. Я почав читати. Можливо, тому, що це сталося з деяким запізненням; на підготовчому році; мені тоді було п’ять. Уже цілий рік я жив із почуттям обурення. Більшість моїх товаришів навчилися читати на останньому році перебування в садочку. «А чому не навчають мене?» — без угаву допитувався я у своїх батьків. Вони могли відповісти тільки одне: «Така методика твоєї школи. Ти маєш почекати підготовчого курсу». Я ж тикав пальцем на все написане, що мені потрапляло на очі — афіші, щити, журнальні обкладинки, — і запитував: «Що тут написано?». Мені здавалося, що зі мною чинять дуже несправедливо. І затримують мій вступ у розуміння світу.

П’ятирічні діти дуже розумні. А ще наївні. Здавалося, що написане дасть мені змогу збагнути все, що діється довкола. Воно діялося відкрито, але таємничо. Якою ж була не стільки причина всіх цих подій, скільки їх поєднання? Як усе це пов’язано? Ніде правди діти, до написаного я відчував абсолютну довіру. А от щодо слова мав сумнів. До слів моїх батьків передусім. Його силу я відчув раніше, ніж припустив його тонкість, тим самим її оспорюючи. У мене завжди були проблеми з авторитетом. Навіть тепер ніщо не обурює мене так, як те, що називають авторитетними аргументами, які, як відомо, полягають у посиланні на чийсь буцімто авторитет, щоб зупинити потік запитань. І протистоять дивовижному міркуванню, воно дивовижне, бо спирається на довіру. Авторитетні аргументи спираються на зневагу. Противагою моїй недовірі до авторитету була моя майже магічна віра в написане. Фраза — це ключ, вважав той маленький варвар, яким я тоді був. До того ж фраза значною мірою подібна на ключ. Чорний, довгий, з хвостиками, схожими на значок седій[1], що нагадують шипи, котрі видніються зі ствола, я не знаю цього слова. Ось вона, додаткова корисність слів — вони дають змогу економити фрази. В’язка ключів, якими були бібліотеки моєї сім’ї, відчинять мені двері до Скарбу. Написане було річчю абстрактною і незацікавленою, яка промовляла не для того, щоб щось отримати.

Я питаю себе, чи не передчував я, сам того не знаючи, що таке література. Одне з визначень, яке їй можна дати, це те, що вона, без жодного сумніву, є єдиною формою написаного, яка не має на меті служіння. Власне, про неї я й веду тут мову, намагаючись відповісти на запитання: «Навіщо читати?»: навіщо читати літературу?

Можна читати історичні мемуари, політичні програми, трактати з астрономії, підручники з бриджу — все це для того, щоб набути знань. А знання — це так собі. Знати можуть усі. Всюди повно скотин і тупаків, що переповнені знаннями. Значно важливішою річчю, скажімо, є аналогія. Література, зокрема фантастика, — це форма аналогії. Чи, точніше, одна з форм пізнання через аналогію. Чи, ще точніше, одна з форм розуміння через аналогію, яка на додачу до розуму діє й на почуття. Аналогія й почуття. Ось у чому полягає відмінність від іншого способу пізнання, яким є філософія, що спирається на аналіз та інтелект.

Саме ця почуттєва складова, цілком певно, надає літературі спокусливості. Та небезпечності. Своїми óбразами вона, як дітей, може вводити нас в оману. Вона також може дати нам змогу зрозуміти речі набагато швидше, а, можливо, зовсім інакші, порівняно з філософією чи психологією. І дати книжкове розуміння речей… Книжкове… Я так і не збагнув насмішкуватого нюансу, яким наділяють прикметник «книжний». Він супроводжує насмішкуватий зміст, яким суспільство, залишаючись брутальним під тонким шаром того, що називають цивілізацією і що, без жодного сумніву, є не чим іншим, як певними манерами поведінки за столом, наділяє речі духовні. Скажімо, міркування-розумування. Я не думаю, що його люблять. Тільки-но якесь дитя виводить своїх батьків із себе, вони називають його торохтієм, патякалом. А ще вживають слово «література» й усі слова, що з цим пов’язані. «О, все це література». «Годі роман писати!». «Ну, просто ціла поема!». Можна уявити скандал, якби я з такою самою зневагою наважився сказати: «Все це — ковбасні обрізки». Профспілка різників-ковбасників подала б на мене в суд, на телебаченні точилися б дискусії, мене примусили б розкаятись. І вони були б праві. Жодну категорію не можна ненавидіти просто так. Було б добре, якби люди, які глузливо вживають слова, що пов’язані з літературою, самі розкаялись і визнали що «книжний» — це дуже добре. Що ж до мене, всьому доброму, чого я навчився, я навчився завдяки книжкам. А моє розуміння світу чи та дещиця, що я про нього знаю, затьмарилося відтоді, як я набув досвіду.

Усе дитинство я тільки й чув: «Біжи пограйся в саду!». Ніхто не вважав, що читання — це щось нездорове (моя родина не була настільки вульгарною), так казали для того, щоб урізноманітнити мої заняття. В мене воно було одне — читання. Час від часу я грався, щоб догодити батькам. І під люблячим поглядом мами, нудьгуючи, вів машинку по намальованій крейдою доріжці. Гадаю, я був дитиною, яка не терпіла обов’язків, особливо одного — обов’язку розважатися. Читаючи, я розважався більше, ніж граючись, а про спорт годі й казати. Я грався з машинками, потім, коли дитинність моїх батьків була задоволена, повертався до найбільшого щастя — читати. Ось, цілком певно, ще одна причина любити читання. Читати набагато цікавіше, ніж розважатися.

Вік читання

У дитинстві своїм товаришам по класу мадам дю Деффан[2] проповідувала атеїзм. До неї прислали священика, і не кого іншого, як проповідника Масійона. Той квапиться, бо готує надгробну промову Людовика ХІV, яку виголосить за десять років. Шурхіт сутани. Він зачиняється з дитям. Вони розмовляють. Яким же буде її покарання? — гадають сестри, налякані тим, що зважилися звернутися так високо. Масійон[3] виходить. Групка вірних підходить до нього. «Вона чарівна», — каже Масійон. Чарівними були якраз часи. (Принаймні для п’яти тисяч осіб. У моїй родині каструлі доводилось чистити на кухні.) Можна було подумати, що перемогла стриманість, але ж ні, революційні сили минулого тут як тут, свіжі, немов щойно із погреба, і ось нас знову тривожить містраль релігій. Наступного після землетрусу

2010 р. десять тисяч свідків Єгови — десять тисяч! — під проводом пастора в Порт-о-Пренс вийшли на вулиці з вигуками: «Так було написано! Розкіш і пишноту покарано! Так було написано!» Релігійність — це помста бідняків, катастрофа — втіха для знедолених. Ореолом усього є ілюзія. Отже, під проводом шарлатанів знедолені, наразі ще більш знедолені порівняно з іншими, адже якраз ті інші, що жили в розкоші, мали засоби, щоб виїхати з країни чи відбудувати свої будинки, інколи стіни їхніх міцно збудованих будинків навіть не пішли тріщинами, — вважали, що це була за них помста. Нашу потребу в забобонності задовольнити неможливо.

Як і мадам дю Деффан, я був дитям-атеїстом. Без вимог, цілком спокійним. Катехізис видавався мені найнуднішим заняттям на землі, а сповідь — чимось скандальним. Спершу я відчував тривогу, пізніше — нудьгував, шукаючи якихось допустимих гріхів. Мене, по суті, найбільше обурював лише обов’язок так нудитися на месі. На щастя, моя дуже побожна бабуся з боку мами подарувала мені шкіряну обкладинку для молитовника. В неї я заховав «Пармську обитель», яку читав з великим захопленням, що так зворушувало побожних пань.

Я дуже любив те, що не відповідало моєму вікові. Вже кілька років тому з батьковой бібліотеки я викрадав Верлена і Мюссе — обидва належать до перших прочитаних мною письменників для дорослих. Коли для читання мені дарували щось, що мало б мене розважити, я був незадоволеним. Досі пригадую, наскільки я був шокованим, коли в 11 чи 12 років мені подарували книжку Жюля Верна. Досі пам’ятаю вигляд цього скандального дарунка, обкладинку книжки, яка у кишеньковому форматі являла собою ілюстрацію обкладинки Гетцеля! Мене що, вважають дитиною? О, я розгадав вашу змову, дорослі! Зробити нас слухнянішими завдяки читанню невинних книг! Щоб уберегтися, в мене була своя печера Платона — бібліотеки моєї родини. Усі скарби світу були тут, під рукою. Я досліджував їх наче той археолог, якому складно вибрати серед тисяч саркофагів. Досить було їх розгорнути — і мумії озивалися до мене. Чи, радше, співали. Я був дуже чутливим, залишаюся таким і досі, до чогось такого, чого я назвати, звісно, не вмів і що можна було б окреслити як мелодія думки. Можливо, це ще одна ознака літератури.

Підлітковий період — це, на жаль, час потьмарення, для мене (я досі це відчуваю) він був часом болісним, коли здалося, що моє чуттєве сприйняття світу щезає. Я більше нічого не розумів. Саме в цей непевний період я опинивсь у становищі бідолах з Гаїті. А в 16 років я через літературу пережив кризу католицизму. Хіба першим мотивом багатьох наших — тих, що стануть письменниками, — дій не є літературна імітація? Книжка про життя Ісуса «Людина з Назарета» Ентоні Берджеса[4] вразила мене настільки, що я повірив у Бога. У цьому романі мені сподобалося подвійне дно, ритм і суперечність. Ритм — енергійний, суперечність — щодо загальноприйнятої думки. Берджес пише, що уявлення про худого Христа безглузде; син теслі, який працював з колодами й пішки пройшов усю Палестину, звісно, був міцним чоловіком. Ані Берджес, ані я, ми не враховували барокових розп’ять, на яких зваблені скульптори захоплювалися показом м’яких форм стегон і біцепсів, що розриваються. Тривалий час це було моїм недоліком, звісно, я не позбувся його, — я про схильність до суперечності. Хороша його сторона — це тільки те, що наскільки сильною є схильність суперечити, настільки ж сильним є бажання, щоб тобі суперечили. Боротьба думок завжди видавалася мені задоволенням на додачу до мистецтва. Я волію не стільки бути правим, як мати товариство людей. Можна розмовляти, сперечатися, сваритися, намагатися міркувати, з кимсь бути. Мій опонент — мені брат. На спинках книжок слід би надрукувати попередження: «УВАГА! Тексти, які надміру відповідають вашим думкам чи смакам, можуть бути небезпечними».

Читання може бути небезпечним, власне, в моменти слабкості. Відповідальність несе не книжка і навіть не читач, а нещасливе поєднання того й того. До списку книжок, які не слід читати в моменти слабкості, можна додати.

Книжка Тип моменту

«Тріщина». коли перебуваєш на межі нервового зриву.

Френсис Скот Фіцджеральд

«Майн Кампф». коли минуло кілька років після того, як ти втратив роботу в країні з великою інфляцією.

Адольф Гітлер

І так далі, все, отож, може стати небезпечним. Саме життя небезпечне. Його ми не звинувачуємо.

У 6-му класі[5] я був свідком того, як викладач відчитував мою маму, вважаючи тривожним те, що я читаю Бодлера. Я боготворив «Попереднє життя», яке власноруч переписав на звороті постера, котрий приклеїв скотчем усередині шафи в своїй кімнаті, це була моя для мене таємниця. Читання виявляє речі безсоромні, цінні й крихкі, ми не зобов’язані все про це розповідати. Якщо книжку читають так, як читають, тобто в тиші схилившись над сторінками, з цього тет-а-тет виключаються нечесні, брутальні й нерозумні люди, які обожнюють обурюватися чи то з інтересу, чи щиро. А читаючи поеми Бодлера, я п’янів від самого початку. «Я довго жив під просторими галереями, що їх морські сонця забарвлювали тисячами вогнів», óбраз — брат óбразів, створених Лорреном[6] на картинах, які я пристрасно любив і на яких у западаючих сутінках меланхолійні принцеси, тріумфуючи, сходять на борт бокастих кораблів. Тридцятьма роками пізніше я відмовився брати участь у телепрограмі, присвяченій дітям, де збиралися запитати мою думку щодо поезії. «Я не скажу нічого більше, як: «Давайте їм книжки, що не відповідають їхньому вікові»», — пояснив я журналістці, яка мене запрошувала. Особисто мені це не зашкодило. У дітей дуже розвинуте моральне чуття, вони вельми добре вміють відрізнити добро від зла, допустиме від осудного, вони не піддаються порочності й не цікавляться тим, що їм нецікаво. До того ж це, можливо, розбудить у них естетичне чуття.

Егоїстичний читач

Бібліотека моєї бабусі з боку матері була переповнена нумерованими виданнями, які вона називала «великими документами», на деяких були автографи відомих письменників. Я вважав це престижним, і це ще більше живило мою і так безмежну любов до цієї жінки. Варто було б написати книжку про бабусиних письменників. Є письменники для мами, як-от Альбер Коен[7]. Є письменники для сестри, як-от Флобер. Є письменники для батька, як Стендаль чи Діккенс. Є письменники для дядьків, як Роже Нім’є[8]. Богом письменників для бабусі став би Марсель Пруст. Він посміюється, кажучи жахливі речі й ховаючись за шевровою рукавичкою під одвічно доброзичливим поглядом старенької, водночас непоступливої й доброї посивілої пані, яка обожнює читати. Ота бабуся, ну, та, оповідача з книжки «У пошуках загубленого часу», навчила мене цікавитися порівняннями, на позір геть незвичними. Це ж бо саме вона знаходить подібності між мадам де Севіньї[9] та Достоєвським, авжеж. Моя ж бабуся вчила мене, як ставитися до цінних видань, пояснила їхні шифри й правила куртуазії стосовно них: розповіла про різний стан гравюр на початку томів, навчила обережно їх розгортати тощо. Я з насолодою пестив японський папір найвищої якості, ніжніший за поліровану слонову кістку. Однією з прикростей сучасного світу, крім теократичних диктатур і винищення народів — але ж ні, це, зрештою, існувало завжди, а людська жорстокість більшою чи меншою мірою одвічна й дуже глибока, це ж бо на поверхні, на отій знеславленій поверхні, де все-таки ростуть квіти, завойовуються непевні, з окрушиною ніжності моменти життя, — такою прикрістю, так-так, уже підходжу, стало припинення виробництва японського паперу. Це, сподіваюся, було компенсовано якимись іншими витонченими речами.

Але не до видань на японському папері я біг, коли був сам. Читач не обов’язково бібліофіл, так само як і бібліофіл не обов’язково є читачем. Досить подивитися на те, як письменники котуються в тих і в тих. У власників книжкових крамниць із стародавніми виданнями Жорж Дюамель[10] коштує досить дорого через обмеженість його тиражів, тоді як у судженнях читачів він цінується невисоко. Серед перших Тоні Дювер[11] не котується, але для других він просто неоцінимий. Що ж до мене, то мої вимоги до надрукованого обмежуються можливістю підкреслювати, а на полях втулювати коментарі. Мене навчили, що це найкращий спосіб читати, і це правда. Читач — не споживач, який призведе до зникнення книжок унаслідок їх поглинання. Коли кажуть, що він їх ковтає, то це лише сміливий образ. Хороший читач пише водночас із читанням. Він обводить, закреслює, заповнює своїми думками всі залишені видавцем проміжки. Якби я показав свої томи Пруста, стало б зрозуміло, чому я регулярно купую нові видання. І річ не у фетишизмі. Я мушу це робити. Форзаци й поля заповнені рукописними рядками, які, як земляні черв’яки, розповзаються в різні напрямки, закручуючися навіть на поля внутрішні; рядки самого Пруста підкреслено, закодовано, густо замазано. Він не додав стільки аркушів паперу до своїх сторінок, як я оцінок. Хороший читач — майстер татуажу. Він привласнює — хай би як незначно — худібку з книжок.

Коли порівнюєш коментарі двох різних читачів до тієї самої книжки, починаєш розуміти, що книжка — це не витвір пластичного мистецтва, який піддається огляду і за відсутності катастроф існує довше, ніж публіка, що побачила її першою. Якщо й існує бодай якийсь один-єдиний сенс, той, якого хотів автор, кожен читач книжки знаходить у ній особливий резонанс. Саме це й спонукало Поля Валері сказати:

«Мої поезії мають той зміст, який їм надають. Той, який їм надаю я, налаштований тільки на мене і нікому не протиставляється. Помилкою, яка суперечить природі поезії і навіть може стати для неї смертельною, є заявки про те, що кожній поезії відповідає істинний, один-єдиний зміст, який є відповідним чи ідентичним певній думці автора».

Коментар до Чарів. Розмаїття III

Ми читаємо, щоб зрозуміти світ, ми читаємо, щоб зрозуміти самих себе. Якщо нам властива бодай крихта великодушності, ми, трапляється, читаємо, щоб зрозуміти автора. Вважаю, що таке трапляється лише з найбільшими читачами після того, як вони задовольнили дві перші потреби: розуміння світу та розуміння самих себе. Читають не заради книжки, читають заради себе. Більшого егоїста, ніж читач, годі й шукати.

Читання нас не змінює

Порівняння власних коментарів у книжках, які берешся перечитувати, дає заспокійливий і водночас прикрий досвід. Спочатку зі мною таке сталося випадково — я не настільки сам собі друг чи ворог, щоб, відкривши книжку, брати й читати, що я там нашкрябав, — пізніше з цікавості: я помітив, що протягом багатьох років я щоразу підкреслював приблизно ті самі пасажі. Ми, на жаль, завжди залишаємось однаковими. Читання змінює нас мало. Можливо, воно нас вдосконалює, вірогідно — трохи таки змінює, але негідник не стане меншим негідником, прочитавши Расіна. У порівнянні з негідником неосвіченим, він буде негідником розвинутим. І навпаки, добра людина не стане поганою після читання книжки злої. Поганий вплив читання — це легенда, така ж дурна, як і вплив добрий. Вона зумовлена ідеєю, котра, можливо, необхідна для виживання в світі, який од віку і, цілком певно, до віку любив і любитиме лише корисне, згідно з чим література є моральною. (Або неморальною, що одне й те саме.) На щастя, залишається свіжість таланту, який змушує нас реагувати щоразу під час перечитування так, немов би робиш відкриття.

Читати, щоб себе знайти

(не шукаючи)

Книжка робиться не для читачів, вона робиться навіть не для її автора, вона взагалі ні для кого не робиться. Вона робиться, щоб бути. Зроблена для читачів книжка сприймає їх як публіку. І пишеться з певним наміром. Чи для того, щоб сподобатися, чи для того, щоб переконати, — а це форма поблажливості. Передусім до твору, який є інструменталізованим і, між іншим, трохи гіршим, бо автор відходить від своєї сутності; потім до читачів, які, побачивши, що їх не сприймають як людей вільних у своїх судженнях і в своєму виборі, почуваються ображеними. Навіщо нам така демагогія? Нас хочуть змусити тремтіти, підкидаючи сентиментальні кістки? Ми ж воліємо контрабандою проникнути в голову автора, щоб узяти там те, що хочемо. Якщо ми знаходимо в книжках себе — тим краще, але читаємо ми не для цього. Егоїст не означає нарцис. Задоволення лише зростає, коли на нас чатує щаслива несподіванка бути зворушеним. Треба бути трішки злодієм, без цього читання залишилося б надто великою чеснотою.

У літаку, де я писав ці рядки, я перервався, щоб почитати Томаса Бернгарда[12] «Приречений» (Der Untergeher),1983. Французький переклад — 1986 рік. 1986-й! Я міг би його прочитати одразу після публікації. Та я роблю це через 24 роки. 24 роки. 24! Скільки ж великих речей я пропущу, померши! А якою жахливою для авторів вередою є саме читання! Скільки ж талантів гине через те, що їх не читають! Хороших читачів треба зачиняти, щоб вони читали! Їм виплачували б заробітну плату, і вони тільки те й робили б, що читали книги — рятували б літературу! 24 роки! Гаразд, годі мольєрівських сцен. Коли я знову взявся за цього письменника, якого давно не читав, мене вразила кількість фраз, що могли б підійти до «Автопортрета Томаса Бернгарда».

Я, власне кажучи, природу ненавиджу, — знову й знову повторював він. … Природа налаштована проти мене, — казав Ґленн …[13]

Але ми можемо покинути місце народження, якщо воно здатне нас розчавити, покинути й утекти від того, що нас знищить, якщо ми проґавимо й не втечемо, покинувши його у бажаний момент. Мені пощастило і я…

… але йдеться не про мене, а про нас. У надмірному бажанні знайти у книжках те, що схоже на нас самих, присутнє самолюбування. У Томаса Бернгарда я так само міг би натрапити на те…

Коли я брав книжку в руки, вона переслідувала мене доти, доки я не відкладав її вбік, і тріумфувала, коли, навісніючи від люті, я кидав її їй в обличчя.

Бетон (1982)

чого, бог читання це знає, я не зазнав. Кожна людина унікальна, про це ми дізнаємось завдяки читанню і завдяки тому, що неповністю знаходимо себе в книжках. Думати про те, що книжки хороші, нас спонукає не наша присутність у книжках, а талант. Ми хочемо бути схожими на ідеї, а не на персонажів. Ми хочемо бути схожими на талант.

Бог читання

Бог читання?… Але ж його немає. Людина остереглася його вигадувати. Читачі надто добре зналися на небезпеці, яка могла б виникнути, якби їх довелось оцінювати. Спільна діяльність розуму й чуттєвості — який жах! Утім, оскільки невидимим для інших читач стає через абстрагування від практичного життя, то цілком нормально, що покровителя в нього немає.

Бог є на сходах (бібліотеки).

Читати, щоб бути проартикульованим

Закінчивши читати, читач не може знову стати непорочним, як зітертий файл. Він сам наповнюється фразами, а яке зачарування він відчуває! Це немов майоріючі на вітрі стрічки, за якими він помчить на край світу. Будучи підлітком, я колихався в гамаку однієї з поезій Гейне: «Ich weiss nicht was soll es bedeuten, dass ich so traurig bin»[14]. Так авжеж, звісно, це «Лорелея», я не знаю, що може означати той смуток, що мене охопив, я її повторював і повторював, а повторюючи, п’янів від того, що знайшов таке чудове вбрання для відчутого мною смутку, і не вважав, що мені неприємно його відчувати. В тому, що ми читаємо, ми вибираємо вбрання для своїх відчуттів, слова для наших мовчазних уст, красномовство для наших пустопорожніх думок.

У цьому віці було небагато фраз, які вразили б мене більше, ніж фраза Просперо з «Бурі» (ІV, 1): «We are such stuff as dreams are made on», ми наче та тканина, з якої зроблено наші мрії, («We are such stuff / As dreams are made on, and our little life / Is rounded with a sleep» …і наше маленьке життя / позначене сном). Я скрізь її писав, повторював, намагався збагнути зміст, який мене осяяв. А ще оця в Бальзака: «Нюанс, ворог тонкощів». Я натрапив на неї, гортаючи книжку кишенькового формату, оскільки влітку працював у книгарні. Дурко, я закрив книжку й поставив її на полицю. Через дві хвилини я двадцять днів поспіль марно шукав цю фразу в книжці. Можу навіть сказати: двадцять років, бо так її і не знайшов, до того ж я забув, який твір Бальзака це був. О, марево, чи повернешся ти колись увечері, щоб усміхнутися мені в одній з його книг? І якраз у цю мить, навіть не дочитавши її до кінця, я згасну.

Невидимий кордебалет

Книжки — це не лише предмети, наповнені чимось, чого ми шукатимемо з неуважливою жадібністю. Давід Ґроссман[15] (Dans la peau de Gisela, «У шкірі Ґізели», 2008) говорить про «книжки, які його читали». Так, напевно, і є. Читачі є здобиччю книжок.

Книжки живляться читачами. Вони їм потрібні, щоб ті про них говорили. І таким чином серед частини виразників громадської думки поширюється певний спосіб дивитися на певні речі, який є тим, що несе література. Вона складається не з ідей, а з фактів, на які поглянули настільки особистісно, що виникає інтелектуальний чар, який так вабить зачарованих читачів. Вони прямують вулицею, на перший погляд такі ж самі, як і всі інші, та якби в них можна було зазирнути, то ми побачили б… Вона, так… Він також… Він ні, він непрозорий. Він також ні, в ньому повно цифр. Він, так… Вона… Можна було б побачити мрії кордебалету з кількасот тисяч великих читачів у всьому світі.

Читання відтворює

Ми читаємо через егоїзм, однак, самі того не бажаючи, доходимо альтруїстичного результату. Читаючи, ми відродили до життя приспану думку. Бо що таке книжка, як не Спляча Красуня, хто ж тоді читач, як не Чарівний Принц, навіть якщо в нього окуляри, поріділа шевелюра і йому 98 років? Закрита книжка справді існує, але не живе. Це прямокутний паралелепіпед, імовірно, вкритий тонким шаром пороху й порожній, наскільки порожньою може бути коробка. Будь-яке читання є, скажімо, відтворюючим. Малларме перебільшував, коли стверджував, що поему творить читач. Його достатньо назвати «Той, хто оживляє». Ми досить дорослі люди, щоб погодитись із тим, що хай би якою важливою була роль читача, твір усе-таки створив не він.

Читати, щоб не давати трупам мирно спочивати

Читач не настільки пасивний, як він міг би думати. Створюючи вигляд, що йдеться про слухання монологу, читання — це форма розмови. Те, що загалом називають розмовою, є блискучим солілоком, який слухають зачаровані, інколи терплячі слухачі. Під час читання позірно пасивна думка активізує думку летаргійну. Лише позірно. Вона ж бо є дієвою завдяки механізмам чуттєвості та пам’яті. Вони й обирають шляхи, що її розбурхують. Де й виявляють чуттєву рису літератури. У неї та в її худорлявого кузена, читання, є одна спільна риса — вібрація. Завдяки цьому літературна фраза, написана й прочитана, відрізняється від фрази, що належить до іншої царини, до письма, це, власне, та вібрація, яка випливає з самої її нечистоти.

Мені значною мірою властива тенденція брати слова в їх первісному значенні, не враховуючи конотацію, що її вони могли набути під час уживанні, але я помилявся. Адже вживання ставить кольоровий фільтр на більшість із них. Якщо у момент їх вживання я не скажу, що його не врахував, світ бачитиме ці слова забарвленими, і лише я бачитиму їх у вжитому мною сенсі. Я міг би заявити, що завдяки вживанню слів з огляду на їх використання у значенні, найбільш близькому при їх створенні, фрази здаватимуться трішки інтригуючими і спонукатимуть читачів зупинитися; вони зрозуміють, і їм сподобається розуміти більше за інших, отоді я створю клуб знавців. Інколи такий клуб може налічувати мільйони осіб, як-от у Пруста. Досить знати, що на початку нас була тисяча. Яка наївна й снобістська думка. Втім, скажемо, що вона випливає з притаманного японцям почуття: нас, тих, хто намагається захистити щось делікатне і значно вагоміше за нас, небагато. Слово «нечистий» я взяв у значенні «змішаний», як, наприклад, нечистою може бути рідина. Нечистота літератури зумовлена тим, що до міркування вона примішує смішну емоційність. Цим пояснюється й своєрідність її форми. Маю на увазі літературу загалом, як текст, перейнятий почуттями. Я не вірю, що «стиль» може стати абсолютно особливим вираженням кожного хорошого письменника. Досить часто слова вважають себе унікальними. Тоді як вони належать до типів. Особа людини сакральна, але особистості належать до спільнот, із різними нюансами, звісно, і завдяки цьому кожен є єдиним і незамінним (це головне заперечення проти вбивства), але цього не досить, щоб сказати: «Дайте мені фразу, і я впізнаю письменника». Можна розпізнати типаж (ентузіаст, буркотун, мстивець…), що дасть підказку, але для того, щоб упізнати людину, потрібні ще й думки. Уф, хороший письменник — це письменник думаючий. Саме тому такі змістовні письменники, як Пруст, можуть викликати нескінченні коментарі. Неймовірно різнорідні читачі знаходять там для себе поживу. Коментарі своєю чергою породжують нові коментарі, створюючи тим самим апофеоз творчого читання — талмудизм.

Якраз тут треба бути обачним, щоб не перетворити книжку на біблію. Читання не є питанням віри, а письменник не є богом. Можна любити й бути різким, це навіть треба робити, гадаю. Я не за те, щоб залишати трупи мирно спочивати. Труп, який спочиває в мирі, остаточно помирає.

«Бомбардуйте кладовища!» — благають скелети, які вночі виходять з могил і простягають свої плюсни до черева літаків, котрі, мигаючи вогниками, кудись собі летять.

Читають лише з любові

Перш ніж закінчити, треба либонь сказати — хоча я так само проти висновків, які претендують на завершеність, як і проти вступів, які, вважаючи, що виправдовують, лише вносять підозру, — що суть речей, коли багато читаєш, полягає в тому, що читають з любові. Починають із закоханості в персонажів, потім — у автора і нарешті — в літературу! Власне, пошук саме цієї принцеси йде постійно, з витягнутою шиєю та пересохлим горлом ми видряпуємось у напрямку очищувальної й сліпучої свіжості, яку відчули в перших прочитаних книжках і яку більше не вловлюємо, сумуючи з цього приводу, можливо, намарно. Ми втратили наївність, а водночас і невідання. Коли ми нічого не читали, найнікчемніший талант здавався нам Паваротті. Уявляю, що ввійшовши у джунглі, дослідник-мандрівник упадає в екстаз, натрапивши на першу-ліпшу стоніжку; та коли після кількамісячних блукань він опиняється на галявині, де під спів птахів-лір танцюють феї, він не є пересичений. Навіть коли читаєш багато, кількість прочитаних книжок якості читання жодним чином не нищить.

Чарівність літератури досить часто творить читач у дитинному стані. Багато хто в ньому і залишається. Саме вони й перетворюють романи на бестселери. І жінки, котрі так і залишилися дівчатками, які мріють про кохання, вбивають дурниці в 300 000 голів, які тамують біль від того, що вони одружені з одороблом, яке їсть, зіпершися ліктями на стіл, а чоловіки, які залишились хлопчиками з ідеями, кидають футбольні передачі на ТФ1 задля науково-фантастичних романів, написаних апокаліптичними придурками.

Інколи холодне знання йде в парі з тепленьким коханням (тепле — позитивна властивість), і білий подих зі скляних ніздрів його снігових коней (о, порочне задоволення писати погано, змушуючи себе думати, що написано добре!) спонукає нас позбутися наївності. Ось чому дуже великі читачі стають дедалі вимогливішими, бо в рідкісності шукають таких сильних смакових відчуттів, аби після того, як стільки прочитано-перечитано і дедалі менше пережито, відчути бодай щось. Вони наче спраглі в пустелі, втамувати спрагу яких нездатні цілі танкери води! «Пити! Пити!» — волають вони, відштовхуючи ліктями як бокали Діккінсон[16] 1868 р., так і бутилі бордоського вина Бокаччо 1350 р.

Читати задля ненависті

Дехто читає з ненависті. Це письменники, які заздрять своїм братам з цеху, та критики, які заздрять геть усім. Перші кажуть: «Ми не читаємо, ми один за одним спостерігаємо». Дуже благородно. Вони, гадаю, зневажають Мальро[17], який, читаючи одержаний з «Ґалімара» рукопис молодого автора, ляскав себе по стегнах: «О, маленький товариш! О, маленький товариш!» (це розповів Берл[18]). Те, що цей молодий автор був тим, хто, як і П’єр Дріе Ла Рошель[19], теж писав погано, інша річ. Мальро міг сподобатися жанр, у якому писав Дріе, той, між іншим, належав своїй епосі, а коли ти виявляєшся автором своєї епохи, це виглядає дуже модерно. Мальро написав «Час зневаги», світ можна було б поділити на людей, яким подобається гірке задоволення зневаги, та на людей, які про це навіть не думають. Другим загрожує небезпека. Світ можна також поділити на тих, хто Мальро ненавидить, і тих, кому він подобається. Тривалий час ненависть до Мальро вказувала на певний тип людини. Пізніше це пройшло. Так було і з Камю. У 1955 р. нелюбов до Камю могла означати бажання вказати на його нелюдяність (фашист або сталініст); у 2010 р. політичні суперечки, в яких він висловив свою позицію, згасли, цього більше не спостерігаємо, хіба що в умах тих, хто знав ті часи, за них учепився і не може уявити літературних причин незгоди з Камю. Втім, і в 85 люди бувають розумними.

Що за поріддя ці письменники! Заздрості вистачить, щоб доверху наповнити сидячу ванну. Я, напевно, стану драматичним автором. Якщо вірити Педді Чаєфскі[20], автору «Латентного гетеросексуала» (1968), вони ненавидять один одного менше, ніж треба для того, щоб я їх читав. Власне, Антонія Фрейзер[21] розповідає про це у

«Ви вже їдете?» (Must you go, 2010). Це інтимний коментований щоденник її шлюбу з Гарольдом Пінтером[22], дуже цікавий і такий шикарний (so chic), можливо, навіть надміру. Дві сторінки могли б стати резюме того, чим у другій половині ХХ ст. невелика банда «лівого кав’яру»[23] могла б стати на Заході: англійською секцією, яка з трепетом зустрічає південно-американського революціонера, який відтоді став дрібним місцевим урядником Даніелем Ортега з Нікарагуа. Простодушність цих людей антипатії не викликає, бо вона йде від бажання зробити добре, коли систематичне протистояння прогресу інколи випливає з думки про зневагу.

Шукаючи приклад серед заздрісних критиків — їх не так і багато, — я кілька днів поспіль читав статті в одному журналі, сподіваючись саме на таких натрапити. Знайшов, але це не принесло мені радості. Таке відчуття, немов би довелося порпатись у смітнику. Я відкрив для себе жінку, великого суддю стилю інших, яка сама пише, як озлоблена ліцеїстка, оскільки ж ницість нею написаного поєднується з брутальністю, вона вважає себе дуже проникливою. І любить нападати на письменників. Той, хто на нас нападає, не завжди талановитий. Тож досить часто їм не залишається нічого іншого, крім вульгарності. Щоб компенсувати свою нездатність міркувати, вона пише в «Ми». Пишучи «ми» на сторінках, які в її журналі присвячені культурі, вона залучає до своїх злих тлумачень людей, яким незручно за цей клановий підхід. Таким чином ця прищувата вважає себе оракулом. Значить, буває література, яка плазує і бризкає слиною. За відсутності схильності до того, що не приносить мені задоволення, залишаю це дослідження моралістам.

А тепер ковток свіжого повітря

Тюрлю-пам-пам гострий роман

Тоді як років п’ятнадцять тому авторитетом була Біблія, у 2010 р. пунктом нової віри стало те, що «Красуня синьйора»[24] — погана книжка. Якось на телебаченні один сценарист напав на неї у моїй присутності. О боги, ким же вони себе вважають, ті сценаристи? Це запитання я залишив для себе й спробував відповісти на його зауваження. Вам не вдалося зробити якусь історію з роману Альбера Коена (думку про те, що у нього принаймні є хист робити інших відповідальними за свою неспроможність, я також залишив для себе), зауважив я, тому що це не роман-історія. Це роман персонажів, Аріани і Солаля. Солаль — один з найвродливіших зануд у французькій літературі, а створити один з найкращих персонажів зануд у французькій літературі — це не абищо. На додачу це ще й сатиричний роман, в який умонтовано роман середньовічний. Боячись, що те, що він називає «соціальним», уб’є його любов до Аріани, Солаль її «замикає»: починається роман середньовічний. Усе відбувається на тлі світського життя мадам Дем, такої собі претензійної індички, та її неймовірно ледачого сина, який підстругує олівці в ООН. «Красуня синьйора» — це гостроверха вежа серед батута для божевільних. Вона щось більше від історії, це — образ. Коен уводить нас до неї вміло, тонко, неймовірно чарівно. Книжку читають не задля історії, книжку читають, щоб потанцювати з її автором.

Уявна пасивність читача

Бувають моменти, коли читачеві вигідно вважати себе пасивним. Це коли йому щось не подобається. От тільки те, що тобі щось не подобається, не значить, що ти правий. Докоряючи авторові, читач часто забуває, що, ймовірно, він сам за це відповідальний. Можливо, він читав у неналежних умовах. Чи не мав настрою. Чи насправді не читав, а хотів удовольнити свої упередження. Він так ніколи не думає? Завжди винний автор. Слід, однак, визнати, що іноді читач буває не таким проникливим, як автор.

Усі охоче вважають, що читачі люди порядні, всі порядні. Та трапляється, що й недоумки також читають. Саме вони і становлять публіку книжок, які показують, що замахи 11 вересня 2001 р. здійснили американці. Недоумки. Саме вони є читачами книжок, що піднімають святкове суспільство на глум. Це злюки. А ще книжок Ґі Дебора[25]. Ці в’їдливі. Та книжок Луї-Фердинана Селіна[26]. Трапляються також телепні, власне, вони читають есеї агресивних педанток. Облишмо неприємних читачів, погані люди не підстава для слушних міркувань.

Покірна читачка

До своїх картин Магрітт[27] здебільшого додавав заголовки-пояснення, як-от до цієї схожої на Марію Каллас (довгий ніс, густі чорні брови) «Покірної читачки», яка щось вигукує, читаючи розкриту книжку. А як картини Магрітта сприймалися б без підписів? Чи вдалося б відчути іронію? Чи ж це не доказ її слабкості? Скажемо так: у Магрітта назва являє собою частину картини настільки, що інколи він пише її просто на полотні, як-от «Це — не люлька». Можливо, сьогодні Магрітт намалював би відвідувачів музею з однаково виряченими очима та навушниками на вухах. Під назвою (написаною на картині або ні): «Аудіогіди». Аудіогіди! Люди вимагають, щоб не думати. Принаймні, під час читання педагогіка не владна. Читання можна зорієнтувати (до того) і витлумачити (після того), а от під час — завжди один на один. Інколи у боротьбі. Читача з книжкою, щоб подолати те, що його дратує. Читача проти себе самого, щоб подолати своє нерозуміння. Чи ж ця дуель завершиться дуетом?

Читати, щоб подолати половину книжки

Я читаю «Людину без властивостей» Музіля[28]. Це довга книжка. Два томи на тисячу сторінок. У сходженні на ці гори присутня частка боротьби. Ох, ох! Гадаєш, що зможеш мене подолати? Тож я терпляче, повільно, несамовито дряпаюся до половини, кажучи собі, що спуск буде легшим. І тоді відчуваю своєрідне задоволення, позначене роздратуванням. Яка невихованість публікувати тисячу сторінок! Що за претензійність! Виправданням може бути лише геніальність, вона, на щастя, тут присутня. Ну ж бо, ага! Більше шістдесяти сторінок!.. П’ятдесят дев’ять!..

Читати задля заголовків

Я себе запитую, чи не вдалося мені встановити новий мотив для читання: суперечити самому собі. Коли я не люблю якогось автора, я знову до нього повертаюся. Ну ж бо, ти сам винен, перевір-но, чи він справді не виявиться дуже добрим! І страшенно тішуся, коли з’ясовується, що я помилився. Я позбувся одного упередження.

Щодо Марґеріт Дюрас[29], я міг би вдовольнитися роздратуванням, яке вона в мене викликає, і читати її заголовки. В неї вони бувають пречудові. Блакитні очі, чорне волосся. Дуже скидається на модерну версію такої гарної назви у Томаса Ґарді[30]: «Двоє блакитних очей». Англійською вона звучить краще. «Пара блакитних очей» (A Pair of Blue Eyes, 1873). Або «Цілісінькі дні на деревах». Власне, в заголовках Дюрас найкраще проглядається шанувальниця Беккета. «Повія з нормандського узбережжя». Вона любить висловлюватися жорстко, будучи мисливицею за благопристойністю, як усі серйозні письменники, ці нечеми, які описують речі, що їх задля власного спокою чинні органи влади воліли б замовчати.

«Десята тридцять, літній вечір». Цей заголовок міг би належати Саган. (Почувши це порівняння, дюрасівці скрегочуть вставними щелепами). І тут стає зрозуміло, що одного лише заголовку не досить, аби повністю розкрити зміст. Зрештою, чи ж заголовок існує в літературі самостійно? Ті, автори яких залишилися анонімними. Власне, ми не припиняємо шукати їхніх авторів. Не один десяток років уся Франція гадала, хто написав еротичну «Історію О» (1954). Коли ж дізналися, що це Домінік Орі, перекладачка і видавничий працівник, книжка стала не такою цікавою. Висловлювалася думка, що автором є той чи той відомий автор. Поєднання «Жан Полан. Історія О» робило роман цікавішим, бо в ньому шукали і між рядками знаходили цього серйозного автора, директора журналу, видавця. Шукаючи, привносять те, що хочуть знайти. Простір між рядками чудова річ, бо читач, дійшовши краю у своїх міркуваннях, знаходить магічне світло, яке дає йому те, що він шукав: упевненість.

Істинного змісту заголовок набуває тільки за наявності імені автора. «Десята тридцять, літній вечір» може не лише означати буржуазний роман, дія якого відбувається в Теулі, а й вказати на англійську детективну комедію чи на внутрішній монолог, в якому розповідається про самогубство росіянина-містика; втім, сам заголовок ще нічого не означає. Натомість поєднання «Марґеріт Дюрас. Десята тридцять, літній вечір» — це вже підказка. Книги пишуть люди, і слова «Моя біографія — це моя бібліографія» у вустах тих, хто вчинив якусь гидоту в своєму житті або страждає від надміру гордості, байдуже, що там, виглядають самозванством. Естетизм — це щит негідників. Тож саме тому, коли між нами і його книжкою все складається, автор стає нам другом, справді — другом. Автор має недоліки. Як друг. Його люблять, і він нас дратує. Як друг. А хіба я, читач, зовсім без недоліків? Чи не роздратував би я автора, коли б ми зустрілися? Так зручно перекидати помилку інших на автора. Не скажу, що вони не несуть відповідальності, яка нікчемна моральна поведінка. І літературна, і літературна. Якщо відмовитися від будь-якої відповідальності, то наша література всього-навсього цвірінькання.

Читати, щоб не бути англійською королевою

Гуляючи навколо свого палацу, королева Єлизавета ІІ зупиняється коло пересувної бібліотеки. Не дуже уявляючи, що вибрати, вона взяла в захопленого продавця роман авторки, про яку чула в молодості, Іві Комптон-Барнет (світська авторка 1930-х років), але книжка виявилась нудною. Королева поступово переходить до Пруста, вона читає, тримаючи книжку на колінах під час офіційних церемоній. Її оточення стурбоване. Це що, хвороба Альцгеймера? До того ж це політично некоректно: читання виключає. Радник прем’єр-міністра звільняє давнього кухаря Вестмінстеру. Зустрівшись із королевою в пересувній бібліотеці, він дав настільки гарні поради, що вона підвищила його на посаді при цьому радникові. Той змушує кухаря записатися до віддаленого університету, там його згодом побачила королева і прогнала радника, дізнавшись про маніпуляції останнього. На святі з нагоди свого вісімдесятиріччя вона повідомляє міністрам, що збирається написати книжку. Книжку… Ну, звісно, спогади про дитинство, війну… Ні-ні, відповідає королева, ми спробуємо щось літературне. Мадам, ваше становище цього не дозволяє; хоча ваш дядечко герцог Віндзорський і написав «Королівську історію», але це стало можливим лише внаслідок зречення. Відповідь королеви й останнє речення книжки: «Чому ви думаєте, що ви тут є?».

Книжка «Непростий читач» Алана Беннета[31] (The Uncommon Reader, 2007) схожа на байку про процес читання та його згубні небезпеки. Насправді, вона про літературу. Коли прем’єр-міністр зауважив, що вона є вище літератури, королева відповіла: «Хто саме стоїть вище літератури?» — такого, природно, жодна королева ніколи не сказала б.

Читати (про) владу

Єдине запитання, яке варто собі поставити з приводу свого керівника: чи спалив би він Александрійську бібліотеку? Якщо таке на думку не спадає, значить, він добряк і його нíчого боятись. Якщо ми про це подумали, значить, його можна запідозрити у примітивізмі. Зять Магомета, каліф Омар, залишився в спогадах тому, що через свій примітивізм фанатика наказав (у 642 р. під час захоплення Єгипту мусульманами) знищити найбагатшу в античному світі бібліотеку, рукописи якої втрачено назавжди. Цинізм тиранів із хороших родин може бути таким же руйнівним, як і віра, інструменталізована амбіційними особами без опертя. Ці вихідці нізвідки часто бувають дуже консервативними, і саме тому найгірші диктатори могли сприяти читанню. У Радянському Союзі книжки були недорогими, видану за царя літературу вивчали в школах хоч би для того, щоб довести, що соціалізм справді переміг феодалізм, і надзвичайно старанно зберігали найдавніші рукописи. Народившись із книжки, більшовизм протегував книзі. Маркс урятував Пушкіна. Писаки також! Я завжди з меланхолією згадую літо 88-го, останнє радісне для нас, партійної еліти, літо, коли на терасі нашої дачі на березі Чорного моря ми перечитували працю Йосипа Сталіна

«Марксизм і проблеми мовознавства» (як на мене, вона краща за «Економічні проблеми соціалізму в СРСР»). Я просив би спалили радше мої книжки, ніж людину.

Читати втрачене

Одним із перших дорослих прочитаних мною романів був «Сатирикон» Петронія[32] (читач: друга половина ХХ ст. після Р.Х., автор: середина І ст. після Р.Х.), я з приємністю дізнався, що це був перший західний роман. Роман легкий. Насмішкуватий. І неповний. Мені пояснили, що античні книжки відомі нам лише завдяки переписуванню, що велося в середньовічних монастирях. Між іншим, слід відзначити ченців та їхню наївну любов до духу, адже впродовж усього життя вони переписували книги релігії, яка суперечила їхній вірі, а інколи містила досить сміливі речі. Можливо, трапилося так, що в час вечірні, біжучи з піднятими полами своєї сутани до трапезної, брат, який переписував Петронія, розсипав аркуші, вони змішалися з обгортковим папером для пляшок з лікером чи прищепилися на крильця метелика? У будь-якому разі до нас «Сатирикон» дійшов неповністю. Читання втраченого було захоплюючим. Менше, ніж читання того, що залишилося, власне, тому, що воно залишилося. Що ж було на місці цих «дір»? У такі моменти читач стає Шерлоком Холмсом більше, ніж зазвичай. Інколи кажуть: «Сатирикон» «продірявився» впродовж століть. Гаразд. Але якщо я вирішу, що все це тому, що Петроній був генієм? Що він сам організував ці «діри»? Зверхність теперішнього до минулого інколи буває смішною. Вам же відомо, що вони також були дуже розумними? І я сказав собі: нумо, напишімо роман з «дірами». Книжка «Наші квапливі життя» не була серед тих, що найкраще продавалися. Читач сам робить «діри», коли перестрибує якісь пасажі.

Читати, щоб мастурбувати

В одній побожній книжці, що передавалась у нашій родині з покоління до покоління, я побачив Пекло. Розлоге, величне, воно аж роїться від люду. У центрі гравюри на троні сидів дуже спокійний диявол. Через це він виглядав ще грізнішим. Під ним сім печер, у яких мордували людей, по одній для кожного головного гріха, що їх символізували черепаха, дзеркало тощо. Я був дитям і почувався наляканим; але знову й знову її розглядав. Пекло спокусливе. Саме за це йому й можна докоряти, бо воно не існує. Прикро, що страх має бути додатком до розуму, коли ми діти.

У дорослому віці тій самій меті слугувало пекло сексу от тільки воно залишалося таємничим. Звісно, я не знав, що еротичні книги в Національній бібліотеці заховано за спеціальною рубрикою «Пекло». В цьому, власне, не було потреби. На волю випустили порнографію. У другому[33] класі ми під столами передавали кишенькові видання Маркіза де Сада у чорній палітурці, розбухлі, як варені артишоки, через те, що їх читали. Оце так пристрасть до літератури! Невдовзі я зрозумів справжню функцію цього письменника, але вважав, що пише він незрозуміло. Я помилявся: він писав погано, посереднім стилем епохи. Що ж до його функції, то вона була більш ніж мастурбаційна. Секс ставав революцією, і це йшло в лад з тією педантичною епохою істеричних викладачів, які заявляли, що «все це політика». Заперечувалася радість сексу, та що там, його стрижнева легкість: він ні до чого не зобов’язує. У битві проти лицемірства було використано найлицемірніший засіб. Адже брами Пекла захотіли розчинити не заради задоволення.

Та їх принаймні відчинили, і в тому, що письменників минулого регулярно перетлумачують по-новому в площині корисності, яку вони знову можуть для нас мати, немає нічого поганого. Це їх освіжає. З публікації свого вільнодумного листування після смерті не один інституційний письменник вийшов набагато симпатичнішим, навіть якщо це й відчужувало його буржуазну клієнтуру. Ця клієнтура завжди знаходить когось респектабельного, щоб замінити ним іншого респектабельного, якого буде безжально забуто. Якби я вирішив опублікувати еротичне тлумачення поезій Емілі Діккінсон[34], почавши з вірша «I taste a liquor never brewed» («Я смакую лікер, який ніхто не готував»), я так само вдався б до спіритуалістичного й муркотливого тлумачення поеми. Можливо, я буду неправий, але я зробив би так, щоб повернути інтерес до Діккінсон. Це наче театральні постановки, які досить часто змушують плюватися літніх осіб різного віку, які цим мистецтвом цікавляться або можуть купити квитки. Вони провітрюють зали Музею мистецтв і народних традицій, куди будь-яка знаменита річ потрапляє після кількох десятиліть. І тоді розлітаються мереживні сукні, злітають капелюшки з вуальками, зникає запах затхлості! І хоча після цього залишається тільки восковий манекен із задертими ногами, в результаті одержуємо щось інше, ніж просто переварювання вистави. Письменників можна повернути, як ріки. Це найкраще, що може з ними трапитися. Вважаючи, що прийдешнє — це сьогодення, якому нудно слухати постійно повторювані фрази і яке обирає для читання щось інше, я спробую здивувати своє, залишивши кілька посмертних творів, які, сподіваюся, будуть неочікуваними. У них я розчарую своїх попередніх читачів, а майбутні, щасливі від можливості заперечити попередникам й виявити щось нове, можливо, скажуть: «Він не такий, як ви казали. Лише ми його зрозуміли». Це буде несправедливо, але якщо ви гадаєте, що прийдешність — це справедливість, ліпше буде, якщо ви одразу вкоротите собі віку.

Література перебуває поза цариною моралі. Все це давня історія, не раз чута й стомлива. От тільки все змінюється. На другому турі президентських виборів у Франції у 2007 р. у нас були два цінні кандидати. Парламентські вибори 2010 р. в Угорщині, Нідерландах і бельгійській Фландрії виграли найреакційніші партії. У них клоунська програма, клоунські кампанії, клоунська поведінка, вони залишаються клоунами, навіть коли програють. У Словаччині, де націоналісти так і не домоглись успіху, їхній роздратований очільник проголосив: «Державою правитимуть гомосексуалісти й угорці». Клоуни лякають, хіба ні? В Америці республіканська партія створила клоунесу, якій доручено збирати голоси непóтребу людства, як казав Сен-Сімон (у цьому випадку дрібнобуржуазний непотріб), завдяки расистським, святенницьким і енергійним заявам. Можливо, Сарі Пейлін[35] як креатурі Франкенштейна вдасться вирватися від своїх творців і виставити свою кандидатуру на пост президента США, і тоді буде не так смішно. Ми, інші цивілізації, знаємо, наскільки смертоносними для нас можуть бути клоуни. Їх треба знищувати відразу.

Коли вона подорослішала і її стало легше скинути, а вона крокувала просто до тотальної революції в державі, вони надто пізно помітили, що на початковій стадії жоден задум не слід уважати незначним, бо внаслідок неперервності кожен може досить швидко стати суттєвим, коли виявлена до нього зневага не дає зупинити його розвиток.

Плутарх. Життя Цезаря

Над світом дме вітер 1930-х років. Він не дуже гарно пахне. Чи ж чемпіони «цінностей» здатні розрізнити в книжці функцію мастурбаційну й літературну? Тож не довіряймо подібностям, які часто присутні в нашому бажанні їх побачити, та асиміляціям теперішнього з минулим, за якими справжня небезпека, що ніколи не буває повністю подібною, просувається, не отримуючи корисних ударів. Я не знаю, які вони, але в нашому світі, який пристрасно прагне забороняти та сплутує ретроградність і свинство, я, як абат Бланес із «Пармської обителі», відчуваю наближення дивних гроз.

Суспільне лицемірство в царині сексуальності таке, що досі зустрічаються люди, які, маючи на меті збудження, купують книги, що зовсім для цього не призначені.

«Сексуальне життя Катрін М.», в якому зі свого досвіду обмінів статевими партнерами Катрін Мілле[36] намагалася робити літературу, продавалося сотнями тисяч примірників лише тому, що книжку, надруковану шанованим видавництвом, могли купувати маніяки, яким не доведеться, оглядаючись, прослизати в секс-шопи. Але в плані ерекції їх чекало розчарування.

Проблема окремих авторів романів, в яких вони починають говорити про секс, полягає в тому, що під час написання книжки верх бере їх зацикленість на цьому.

Хтось, скажімо, любить зовсім юних дівчаток, нехай, але це заполонює його настільки, що він не може погамувати свою пристрасть, тоді як одна із засад літературного твору, яка полягає в наданні емоціям форми, а не в підпорядкуванні одній із них, виявляється забутою на користь прихованій функції збудження. Читачу це відомо, і він зневажає книжку, яка виконує (для нього, можливо, також) утилітарну функцію.

Один мій друг письменник ніяк не може збагнути, чому йому не вдається написати книжку, яку можна було б віднести до літератури і яка включала б моменти порнографії. Тому що порнографія, цілком певно, являє собою різновид інтенційного письма, тоді як література — це різновид письма без наміру. З цієї самої причини ні їхнє злиття, ні література з порнографією неможливі.

Симптомом неможливості такого поєднання є розмаїтість словника. Яка така таємниця ховається в тому, що секс, єдиний з-поміж усіх видів діяльності людини, як і її статеві органи, ця єдина частина людського тіла, мають найбагатшу лексику. Так, є лише одне слово «шия» чи «вухо», тоді як у наших головах включаються різні регістри, коли мова заходить про стать. Залежно від того, що ми чуємо — «матка», «піпуська» чи «матриця», ми опиняємося в царині медицини, розпусного чи непристойного. Мені зауважать, що просто так говорити про це не можна. І я себе запитую, чи не зумовлено це соромливістю.

Хто ж був той чоловік у Національній бібліотеці Франції, якому спало на думку вмістити відділ еротичних книг у рубрику «Пекло»? Хтось іронічний чи переконаний? Горбань із запалими щоками, який щовечора приходить туди соромливо мастурбувати перед знятими з полиці книгами, чи молодий веселоокий жартівник, який запропонував це на нараді, щоб посміятися з обачного хранителя? Ось тема для пригодницького роману. Лексика народів — це роман світу.

Це єдиний відомий портрет Емілі Діккінсон у дорослому віці. Їй пощастило. Впродовж півтори сотні років його без кінця друкують і передруковують. Завдяки цьому її портрет твердо вбито в голови публіки. Часткою своєї слави Рембó завдячує своєму фото молодого й непричесаного, його біло-блакитний погляд пильно вдивляється в майбутнє, якому є рація бути не таким далеким, готовий руйнувати інституції, які заволодіють його зображенням, аби краще приховати його думку.

Читати, щоб собі суперечити

Отже, Дюрас, я добровільно (що мене лякало) неодноразово брався за неї. Та до її шедеврів — «Захоплення Лоли В. Стайн» і «Хвороба смерті» — я не подолав. Надто шедевральні. Причому це свідомо бажані шедеври. І показні. Це — явний шедевр, який може вразити. Для початку самого автора. Це вже не книжки, це дзеркала. Романе, романе, скажи, що я найгеніальніша! Тож відчувши недоречність своєї присутності в цьому змаганні за мірку захоплення між автором і книжкою, читач береться за іншу книжку.

Я люблю окремі романи Дюрас, ще більше її книги, зроблені нашвидкуруч, газетні статті, спогади, інтерв’ю, різні ля-ля-ля, які її скупість зібрала докупи, а її честолюбство не вважало за доречне надати їм якоїсь форми. Тим краще, а то вона додала б занудства. Саме так, задоволений тим, що я собі суперечу (але не відчуваючи захоплення, бо навіщо захоплюватись тим, що робиш те, що слід), я зберігаю в своїй бібліотеці серед усього іншого «Матеріальне життя», «Біль» та «Літо 80», авжеж «Літо 80».

Це збірник статей, написаних для газети La Libération, яка запропонувала авторці коментувати події в світі. Вона внесла в них нотку чуттєвості, пишучи про сумного хлопчика, який був на канікулах у таборі в Трувілі. Б’юсь об заклад, що цього хлопчика вона вигадала. Він з’являється у першій статті, а далі його роль розвивається. У нього з’являється ім’я й історія. Це дуже гарна ідея. Вигадка як контрапункт, що увиразнює решту. Затребуваною вигадкою є також пасаж, де вона уявляє, які запитання інтерв’юер ставитиме страйкареві-антикомуністу із Гданська. Дуже вправний розділ, в якому вона, як Пруст, який наприкінці свого роману заявив, що писатиме «Пошуки» (вони на той час були написані, бо ми їх якраз прочитали), каже, що їй нíчого сказати, а люди з Libération радять їй розповісти про те, що їй нíчого сказати (стиль Дюрас), і в останньому рядку (тобто статтю вже закінчено) пише: «Я починаю писати текст для Libération». Більше гарних пишномовних пасажів, у неї найкращим, без сумніву, є театр, театр колишньої дівчинки з французьких шкіл, вихованій на класичній трагедії.

Ось і настали вересневі припливи й відпливи. Вкрите білими бурунами море геть божевільне і, шаліючи від свого шалу, б’ється хвилею в нескінченності ночі. Воно рветься на штурм молів, глиняних обривів, вириває, вимиває нутрощі з блокгаузів і піску, ошаліле, самі бачите, геть знавісніле.

Чудові вирази: «Ось воно, літо незаперечне». Для тих, хто має упередження щодо прикметників. Воно дуже добре підходить, оте «незаперечне». Бо відпала потреба говорити, що сонце блищить, що спека стоїть, і всі від неї страждають. Що ж до слова «мільярдник», яке вживається майже як прикметник, то я запитую себе, чи не включено його вже до Лафорга, це надасть йому лише додаткову властивість: …. «дощ припинився, розпогодилось і засяяло сонце. Воно, мільярдник, ось тут, на безхмарному небі».

Те, щó ця спритна користувачка словами говорить про імена й означення, завжди цікаво. Наприклад, у сценарії «Хіросіма, любов моя» до фільму Рене[37], призначення якого, імовірно, показати найбільше жахіття війни: вона позбавляє людей імен, аби вони формували групи, стаючи своєю країною. У воєнний час уже немає Маргарити, а є Франція, ти вже не Курт, а Німеччина. І Маргарита не має права закохуватись у Курта. Це істинно для кожного моменту кризи та стосовно будь-якої догматичної організації: духовенство (де змінюють ім’я) чи політичні секти (де борцям забороняють одружуватися), вже й сам не знаю що. Філософ мови живе у цій жінці, яка робила вигляд, наче працює над афазією[38] і пситасизмом [39], над емфазою[40], на жаль, також, і вигадала форму афазивної емфази. Вона показала, що строгість стилю може бути багатослівною, а лаконічність — балакучою. Власне, я це знав, бо це те, що вона одразу демонструє наперед, настільки неприховано, що відкриває свої недоліки. А не знав я того, що, з найкращого боку, вона може бути, як хвиля, яка, здавалося б, котить ті самі камінці, тоді як насправді несе здалеку лише один. І от тоді ми відкриваємо саме цю, дуже мудру річ.

Ті хороші якості, які я знаходжу у Дюрас, змушують мене забути про зловживання дієсловом «плакати» і словом «сльози» у багатьох її романах. Це досить дивно з боку такої сухої жінки, аж доки ти собі не скажеш: це — вираження сентиментальності, продиктованої її мозком, інакше кажучи, істерія та проекція жінки з твердим характером, яка вважає, що ми не повіримо в її схвильованість, якщо вона не використає слова-кліше з вираженням горя. А ще вони змушують мене знайти характеристику, яку не можна було б піддати критиці, як колір її очей, для її манії щодо дієслова «знати». Перша сторінка «Захоплення Лоли В. Стайн»: «Це те, що я знаю». У «Літі 80»: «У цьому я цілком певна, я це знаю». У «Писати»: «Кожен день мого життя я про це знаю». У «Хворобі смерті» (до якої можна додати підзаголовок «жанр»: загадкова, як роблять з діалогами Платона: «Альсібіад»[41]) — жанр: майевтика: «Під кінець ви назвете її так, як самі знаєте і вмієте робити». «Знати» у Дюрас нічого не означає. Чи думати, що знаєш. Це схоже на десятирічну дитину, яка без упину повторює «я знаю», власне, тому, що не знає. І якщо їй не кажуть: «Маргарито, стань у куток!», то саме тому, що знають, що це для неї наче прихисток, адже так. Трохи далі в «Писати» натрапляємо на таке: «Супутницею божевілля завжди є самотність. Я це знаю». Це якраз те «я знаю», яке означає: я знаю це лише абстрактно, але боячись показати це насправді, я його заклинаю, щоб випередити злих богів. Ви мене не лякаєте (я боюсь), я знаю, яке зло ви можете завдати (цю неприємну думку ми зустрічаємо зі своєрідною мужністю). Тож з її боку немає нічого суперечливого в тому, що вона пише: «Я уникаю людей, які, дізнавшись про такі речі або їх побачивши, вміють уже мислити і що, і як сказати, і як зробити висновок» («Літо 80»). Що не завадило їй твердо заявляти про певні речі. Непевність Дюрас була беззаперечною. Вслід за деякими з цих ударів дзвону з’являється якась вібрація, певний нюанс, який вона, можливо, не зовсім усвідомила. «Я це знаю кожен день свого життя» у «Писати», напевно, означає: «На жаль, я це знаю». Прямолінійний період молодості минув. Ми усвідомлюємо, що помремо і, крокуючи по життю, намагаємося діяти найкращим чином, а не краще за все. Ми, на жаль, стаємо поблажливими. Сен-Жюсти[42], якими ми були, очолили вигідні й догідливі парламентські комісії. Нас мали б обезглавити у 30 років. Молодість і старість (між ними пустка) — це два різні стани знання. У молодості ми не менш обізнані, ми просто знаємо щось інше, і воно так само точне, як і поблажливість, до якої призводять домовленості, щоб мати можливість жити далі й не бути розчавленим владою. Ми знаємо, що це саме той момент, коли треба бути непримиримим, різким, врізатись у вируючу масу земляних черв’яків у намаганні, як у чарівній казці, перетворити їх на остеофіти[43]. Життя — це казка про факти. Життя — це не поезія, а проза.

Читати задля форми

Який невдалий вираз французькою — «задля форми». Я себе питаю, чи італійці, яким, далебі, властивий смак до мистецтва, або японці, які мають смак до церемонії, могли придумати щось настільки розв’язне щодо такої основоположної речі. «Задля форми» — не повинно б означати «швидко, щоб дотриматися протоколу перед тим, як перейти до справ серйозних». Літературу можна було б визначити так: «Спроба формулювання безформного». Будь-яка книжка, навіть белетристика, є спробою з огляду на те, що вона прагне набути форми. Із безформності життя вона бере, відкидає та класифікує, власне, ця формалізація і забезпечує зміст. Маючи перед собою щось мляве, читач читає, щоб розкрити численні форми світу.

Момент, коли читають

Можливо, момент вибраний для читання кнжки, що тобі не сподобалась, не був підходящим. Наша думка щодо письменника залежить не тільки від моменту, а й від віку, коли ми з ним познайомились. І нашого, і його. Наприклад, у період найбільшої слави, але не найбільшої вишуканості Дюрас мені виповнився 21 рік. Їй було 70 років, вона мала думку про все на світі, ораторствувала і скидалася на жабу, що роздувається, щоб бути схожою на бика. Втім, вона таки стала биком, бо отримала Гонкурівську премію й продала мільйон примірників «Коханця», Для неї настала Доба інтерв’ю. Вона давала їх для Liberation, вона давала їх для L’Autre Journal, вона давала їх і тут, і там. Тоді як у книжках Дюрас користувалася вишуканим стилем крабової ходи, крок убік, намацування, два кроки назад, в газетах вона без вагань вживала суперлятиви. А щодо естетики тактики вона, можливо, була права. У газеті лунають голоси сили-силенної народу, тож для того, щоб перекричати цю какофонію, треба говорити голосніше. Коли Дюрас писала в Liberation про Мішеля Платіні, він був ангелом (неусвідомлена поблажливість інтелектуалки до смаків простолюду?). Матір убитої дитини, яку вона вважала винною, була величною, безумовно, величною (багато років потому я подумав, що вона це сказала через таке собі естетичне шаленство, яке змусило її хотіти, щоб матір була винною, бо тоді вона стане Медеєю). В одній зі статей йдеться про те, як у день виборів Франсуа Мітттерана президентом республіки вона під вечір побувала в Домі Латинської Америки, де зустріла «міністрабль»[44], це схоже на Мольєра, а юнак, що мастурбував об неї, — це Дюрас. Стомлена геніальністю, вона створила жанр. Інституційний письменник-балакун не дуже співзвучний читачеві абсолютистського віку — 21 рік. Якби мені було 40, то, гадаю, стерпіти її було б легше. Вона мене розважила б, я краще розпізнав би міру марнославства та таланту. Як висловився американський письменник Торо[45]: «Не всі книги настільки обмежені, як їхні читачі» («Волден»).

Отже, можна читати всупереч собі! Що за велика річ суперечності! Їх можна привносити, вимагати. Адже від ударів народжуються іскри.

Сперечайтесь із собою. Сперечайтесь із тим, що ви читаєте в даний момент.

Місце, де читають

На першій помережаній нотатками сторінці «Згасання» я читаю: «Листопад 1990, Каїр». Я пригадую цю подорож до Єгипту, лежання на спині в басейні готелю «Ґізен», дивлячись, закотивши очі, на піраміди за мною, але не маю жодного спогаду про читання Томаса Бернгарда. Я пригадую його зміст (принаймні дух, що там витав, і певну фразу), але про обставини читання — нічогісінько. Про книжку, яка для мене була все ще важливіша — «У пошуках загубленого часу», — я пам’ятаю, що читав її у перший рік навчання на юридичному факультеті в Тулузі. Бачу своє ліжко, на якому провів стільки часу, зачитуючись томиками серії «Плеяда». Можливо, це була канапа? Мо’, стіл…? Чи…? Єдине, що я знаю напевно, бо сам їх там знайшов і повиймав, то якраз те, що закладками між сторінками мені слугували клапті розірваної газети і що окремі думки я записував на вже загублених аркушиках. А ще я втратив благоговіння до видань «Плеяди» і тепер ставлюся до них так само любовно, як і до інших, шкрябаючи на них (якщо під рукою олівець для паперу). Розгорнувши недавно одне з них, я знайшов між двома аркушами паперову закладку ялиночкою, свідчення моєї стриманої пристрасті до цього роману Хоч як я намагався встановити, що мене колись зачепило, мої нотатки залишалися мовчазними. Я відчув той великий закон читання, згідно з яким книжка не піддається, якщо її пробігати по діагоналі. Їй треба віддатися повністю, і тілом, і душею, коли розум і ваша голова, занурюються у сторінки.

Читаючи, кожен з нас почувається самотнім, хоча й знає, що інші таки існують і тактовно їх торкається, кожен читач перебуває у своїй зосередженості й шанує зосередженість іншого (через своєрідну нахмурену байдужість, дійсно, й мови немає, аби його могли відволікти!). Вони схожі на ченців, які живуть разом, але ніколи один одного не турбують, ідеальна громада всередині суспільства, яке саме надміру квапиться, в нього бракує часу, щоб нею перейматися, тож воно ставиться до них толерантно, але нам відомо, скільки зневаги може бути в толерантності. Великі читачі — просто монстри. Причому сумирні, хоча й до певного моменту, коли можуть почати вимагати престижу й відмовляться бути скромними. Нехай не забувають, що вони в меншості. Книжка, яка має успіх у Франції, виходить, приміром, накладом у 100 тис. примірникам. Залишається 63 900000 французів, які не читають.

Була доба кам’яна, залізна та літературна. В історії людства вона зовсім недавня й мало поширена на землі, де це скромне братство змогло утвердитися, не зазнаючи надмірних переслідувань. У першій у світі реальній телепередачі Loft, де можна було бачити все, від їжі до поцілунку, забороні підлягала єдина дія — читання. Добре знаючи, що таке публіка, продюсери не захотіли шокувати свого глядача зйомками цієї обурливої практики.

Читання вилучає нас із загалу. І якби ми могли чітко пригадати сам момент читання і місце, де ми це робили, це б суперечило природі самого процесу читання. Адже читання — це та мить вічності, яку одночасно відчувають кілька одинаків у нематеріальному, трохи дивному просторі, який можна б назвати духом.

Читати задля темноти

Усе вивільнилось. Я читав. Читав і мені здалося, що я бачу світло. Це тривало лише мить. Це було просвітлення у тому сенсі, якого цей термін набув у ХVІІІ ст. Навіщо читати? Щоб стати не таким обмеженим, позбутись упереджень, збагнути. Навіщо читати? Щоб зрозуміти того, хто є обмеженим, має упередження й не любить розуміти. Темноту корисно пізнати. Хочеш не хочеш, вона становить частину літератури. Можна сказати, що це одна з її особливостей і гарних властивостей. Письменники, безсумнівно, єдині літератори, що не постулюють чистоти, досконалості, правильності, їх відсутність їм навіть удається зробити важливим елементом того, чим вони є, не роблячи це, за винятком Руссо, елементом гордості. Читають взагалі для того, щоб в інших побачити недоліки, які ми самі від себе приховуємо.

Читати, щоб навчитися

Читати можна для того, щоб учитися. Це дуже спірний мотив, зокрема тоді, коли йдеться про фантастику. Хіба від натюрморту Пітера Клаеша[46]ми вимагаємо навчити нас культури вирощування тюльпанів в Голландії ХVІІ ст.? Нам кажуть: ніде так гарно не можна вивчити історію, як у романах Александра Дюма. Може, якщо так хочеться. Так кажуть. І це неправильно. В книгах Александра Дюма ми пізнаємо самого Александра Дюма. Звісно, його бачення Людовика ХІІІ та Ришельє не є неправдивим, але це одне з бачень. Зумовлене темпераментом самого Дюма. Він благородний. І хитрування не в його характері. Людовика ХІІІ, схильного до притворництва короля, він не любить, тож підсилює хитрість свого персонажа. Як Жіоно[47] у «Розгромі при Павії» підкреслив дріб’язковість Карла V. Як Честертон[48] у своєму «Діккенсі» перебільшив веселий характер свого героя. І це дуже добре. У пристрасних книжках людейможна розгледіти краще, ніж у книжках нейтральних, назавжди непрозорих. Відомо, що в пристрасних книгах сніп світла, як кажуть про освітлення на сольному концерті, потужно освітлює одну частину персонажа. Принаймні цей сніп світла нам на це вказує, а ще завдяки його надміру демонструє і себе, тож ми знаємо, що цей надмір слід притлумити. У пристрасних книжках ми бачимо авторів-освітлювачів, яких освітлює їхня манера освітлювати, а водночас бачимо такого Діккенса, такого Карла V чи такого Людовика ХІІІ — хіба когось можна побачити таким, яким він є насправді? А чи існує такий який? Такий який — який саме? Самотній? А чи буває хтось самотнім? Хіба він живе не в суспільстві й діє не з огляду на інших? Бажати навчитись чогось у книжці, яка нічого не вчить, це все одно, як казав Кант з іншого приводу, заплатити комусь за те, щоб він замість нас думав.

Оскільки підлітком я читав дуже багато авторів минулого, моє бачення життєвих небезпек було трохи зміщеним. Тривалий час я зберігав велику недовіру до нахлібників під впливом манії одного автора ХІХ ст. і не знайшов нічого більш соціально ідеального, як за прикладом персонажів Оскара Вайлда, не платити своєму кравцеві. Пізніше з одного сучасного роману я дізнався, що голитися знизу вгору погано, бо волосини, що відростають, стають жорсткішими. Тож більше не казатиму, що читання не готує до життя!

Я настільки упереджений щодо літератури, що відчуваю спонтанну відразу до книг, призначення яких чогось мене навчити. Мені здається, що вони заражають літературу на кшталт того, як виставкові зали картин пенсіонерів Національного товариства залізниць Франції заражають, на мою думку, живопис. Я волію пізнавати радше людей, ніж книжки.

Флобером захоплюються частково для того, щоб його вивчити. П’ять років, щоб написати «Мадам Боварі»! Оце так галера! Скільки виправлень! Безліч переробок. І що? Невже «Пармська обитель» менш гарна, бо була надиктована за 42 дні, навіть якщо Стендаль просто вихвалявся? В усьому цьому я вбачаю страх викладачів («Учень вертлявий. Має старатися»), а на додачу — зневагу до мистецтва, яка недалеко відійшла від пошлостей, що їх письменники чують упродовж життя: «О, якби в мене був час, я б такий роман написав!». Завдяки листам, у яких він залишив свідчення своїх страждань, цей антидемократ Флобер став мимовільним пропагандистом творчої демократизації. Так чи так, за свої успіхи нам доводиться платити. Флоберу на це плювати. Шедевру байдужі коментарі (як ось оцьому). На дні могили він перебуває під захистом своїх творінь, Емма Боварі та Фредерік Моро, брат і сестра Гамлета, Івана Ілліча й усіх інших персонажів, характери яких дуже добре збагнули їхні творці, які — хай якими слабкими, дурними чи жахливими вони можуть видаватися — вловили в них внутрішнє, спільне для всіх людей світло, завдяки чому мільйони читачів — жінок, чоловіків, нормандців і чужинців у ХІХ ст. й у всі часи — заявляють: «Мадам Боварі — це я».

Читати, щоб утішитися

Читати можна й для того, щоб себе втішити. Як на мене, це ще гірший мотив. Цього, до того ж, досягти не вдається. Оскільки ж цього годі досягти, значить література робиться не для цього. Література — не утішителька. Це все-одно що казати, що вона розважає. Ба більше, для наших страждань була б образливою думка, що їх можна зітерти просто якимось моментом читання. Монтеск’є дуже великий письменник, але він написав одну з найобурливіших фраз: «Я ніколи не відчував горя, яке не могла б розвіяти годинка читання». Що тут можна додати: це був великий холодний розум.

Цій фразі відповідає фраза Оскара Вайлда із «Занепаду мистецтва брехні»: «смерть Люсьєна де Рюбампре — одна з найбільших трагедій мого життя». Це, без сумніву, фраза, яку Вайлд через фіґлярство кинув у розмові й про яку він, не обманюючи, міг сказати, що вона йому дуже дорога. Вайлд був людиною фраз, і його віра в них не була твердою, як сталь. Наведена фраза, звісно, естетська. Естетизм — це інша форма холодності: істеричної холодності. Кількома роками пізніше Вайлд справді пережив трагедію, набагато боліснішу, ніж смерть вигаданого персонажа.

Читання не втішає. Воно певним чином породжує безнадію. Безнадія — це аж ніяк не смуток. Нам це показує Паскаль, великий Паскаль, автор «Думок», який пише, як орел, котрий стрімко лине в небо, розмахуючи крилами, що стукають, наче ножі, Паскаль, який змушував себе вірити у Надію християн, сподівання на царство небесне: «Ми ніколи не живемо, а сподіваємось жити, оскільки ми завжди схильні бути щасливими, ми неодмінно ними станемо». Все просто, підсумовує він:

«Помирають наодинці». Ну ж бо, це не сумно. Безнадія — такий же факт, як дощ чи сонце. Сумною швидше може бути надія з її ілюзіями, якими вона, наче шарфом, замотує нам шию, щоб потім задушити. У товаристві Паскаля й кількох інших письменників читачі дорослішають, вони нічого від себе не приховують і від цього не страждають.

Читати задля здоров’я, ох-ох

«Цікаве читання так само корисне для здоров’я, як і фізичні вправи для тіла», — казав Кант, який ніколи доти не бачив, щоб я його стільки цитував. Він цим ошелешений, можна помітити, як він на один метр відхилиться від щоденного маршруту у своєму калінінградському саду. «Ах-ах, Данціг мене цитує. Він що, сподівається на переклад у Німеччині? Чи на кафедру в Колеж де Франс, куди його оберуть загальним схваленням? О, марнославство французів не зрівняти з їхньою наївністю!». І навіть коли читання додасть здоров’я, це не може бути достатнім мотивом. Є стільки речей, які додають здоров’я. Здоров’я виправдовує процес читання не більше, ніж процес письма, коли його здійснюють як терапію. Читач вільний читати ті праці, в яких, не цікавлячись іншими, автор відціджує свої клопоти. Ці ганчірки егоцентризму слід повикидати з бібліотек.

Читати задля чесноти, ах-ах

Читання не є чимось хорошим. Те, що в цьому переконують дітей і навіть дорослих, — велика помилка. Бо вони зразу вирішують цього не робити. Думка про виконання дії вочевидь доброчесної порядній людині відразлива.

Читати задля втіхи

Вдале читання трапляється настільки рідко, воно таке добре й залишає такий же чарівний спогад, як вдалий статевий акт. Читач спить із тим, що читає.

Процес читання бере свою частку цього у процесі письма, який споріднений із сексуальністю, хоча б своєю безсоромністю. Коли я починав — якщо ми взагалі робимо щось інше, ніж починаємо, — мені було дуже соромно виходити на вулицю після публікації нової книжки. Як, мої болі й радості, наче статеві органи, виставлено напоказ, і ніхто нічого не каже? Люди такі неуважні, настільки зайняті чи замкнуті самі на собі, що можна було навіть роздягтися, а вони цього не помічають. Або ж вони ввічливі й роблять вигляд, що цього не бачать. Або ж не читають наших книжок. У будь-якому разі на бульварі Сен-Жермен день-у день вештаються ексгібіціоністи, яких ніколи не арештовують, — і це письменники. Читачі — їхні співучасники. Андерсен виявився голим раніше за короля.

Читати задля усамітнення

Читання — це серйозний акт, який ізольовує. Скажу навіть, що читають для того, щоб усамітнитися. Ах, який скандал! Мене завжди вражало те, що читачів, справжніх читачів, ненавидять. Від самого дитинства, коли на мене нападали за те, яким я був, мене ненавиділи за мою самобутність, за оте читання, яке було не чим іншим, як пристрасним бажанням збагнути й захоплюватися. Ті, що були моїми друзями, справді відзначалися мужністю. Вони виглядали диваками. Так тривало завжди. На військовій службі, яку за таємною згодою між суспільством і грубими скотинами, так званою цивілізацією і славнозвісними варварами, організовано лише для того, щоб розчавити будь-яке незалежне життя розуму, я чув лише глузування з приводу книжок, які читав на ходу. Читаючи на ходу, я досить часто йду вниз Реннською вулицею у Парижі. Там роками завжди на тому самому місці стоять люди, які опитують. Я можу бути певен, що систематично там знайдеться один із них, який мене зачепить, питаючи, чи не хотів би я відповісти на запитання, тоді як, судячи з усього, я виглядаю зосередженим. Я сприймаю це як ворожий і недоброзичливий акт. Ці люди стоять в авангарді групового мислення, і хіба богам відомо, чи опитування відбивають мислення групи, що не терпить людей, які вочевидь насолоджуються самотністю. Людьми з практичним складом розуму читання сприймається як скандальна поведінка. Увічнимо це. Нехай усі читачі чинять так, як я! Крокуймо вулицями, схилившись над книжкою! Працівники вищої ланки, які їхатимуть у свої фінансові установи, пригальмують свої гарні авто. І зачудовано з них повиходять. Підкинуть у повітря свої портфелі з тисненої телячої шкіри. Розкидають звіти про прибутки й витрати та біржові курси валют! Зірвуть із себе краватки, знімуть піджаки! Отоді міста населятимуть справді серйозні люди в пов’язках на стегнах, які під акомпанемент флейти співатимуть поезії Гомера!

Схилені над книжками, уткнувши ніс у сторінки. Індивідуальна гордість схиляє голову перед думкою, самотність шукає посестру. У цьому й полягає зосереджена краса полотен, герої яких читають.

Пікассо. Жінка, що читає. 1920.

Вона, гадаю, зосереджена не на своєму задоволенні, а на чомусь іншому, отже, цілком можливо, почувається щасливою. І певним чином є протилежністю цього знаменитого образу 1992 р.:

Шерон Стоун, яка розхиляє стегна без трусиків у «Первісному інстинкті».

Я вдячний Studio Canal за заборону відтворити тут фото, мотивуючи її тим, що воно «ілюструє речі трохи специфічні» — це справді так, — аби його можна викладати в Інтернет, де воно задовольнить бажання лише вуаєристів, що належать до жадібного до цього людства; книжки, уф! наразі в цьому плані незручні. А ще це дає мені змогу випробувати те, що можна б назвати «прочитаний малюнок». Може, це буде фото, замінене словами, яке завдяки простому описові цими знаками, що створюють відстороненість, певний «відступ», водночас являтиме собою критику? Я відчуваю, що стану концептуальним митцем. Три білі зали. На задній стінці під трафарет дрібними літерами: моє ім’я, «Прочитані образи» та дата їх монтування. У рамках різного розміру задля таємничості й ціни: «Шерон Стоун, яка розхиляє стегна без трусиків, у «Первісному інстинкті»». «Ніколя Саркозі під час свого першого візиту за кордон як президент Республіки біжить вулицями Нью-Йорка у футболці з написом «Поліція Нью-Йорка»». «Флавіо Бріаторе[49] з білявкою на яхті». «Футболіст Ніколя Анелька сипле лайками». До мене, галеристи. Вам належить вирішити, чи цікаво

Читати підписи внизу сторінки

Роже де ла Френе[50].

Чоловік, що читає (бл. 1910).

Мені здається, що настільки захопившись читанням, він навіть не відчуває гладенького паперу під пальцями. Він цілковита протилежність ненажери Йорданса[51] (бл. 1635).

Вінченцо Фоппа[52].

Дитя, що читає (бл. 1464).

Я оце себе запитую, чи не позує ця захоплена читанням і самою ідеєю читання дитина. У такому віці щось подібне трапилось і зі мною, коли мені заманулося вразити дорослих, вони справді були вражені або зробили вигляд, що це так. Мені досі за це соромно, але це ніщо порівняно з професійними любителями позувати. Це абсолютна протилежність цій проституйованій дитині:

Нам не потрібні святі з їхнім викличним смиренням у золотих рамках, нам не потрібні військові з випнутими мармуровими торсами на майданах, нам не потрібні гуманітарії, які розмахують своєю одноденною послужливістю перед камерами, нам не потрібні всі ці люди, які стоять, зневажаючи нас своєю моральністю. Нахабство читача полягає в іншому, в цій зосередженості серед дії, в духові, відірваному від практичного життя, в цьому низько схиленому над рядками чолі, у них він читає про речі, що укріплюють його проти різних сил. Авжеж, це ще одна причина читати: читач виставляє напоказ своє бідолашне маленьке єство серед сили, що йде. Читаючи, він забезпечує себе засобами для подолання своєї слабкості.

Читати, щоб дізнатися, що читання не поліпшує

Завдяки мирному, зосередженому, відстороненому виразу обличчя видається немов би читач перебуває в іншій країні. Так воно і є. Порівняно з епілепсією відеоігор, до яких ми також виявляємо схильність, зосередженість, скажімо, менше кидається в очі. Самозаглиблення може бути й у жорстокості. Великі злочини задумувались у спокої. Спогад про гру «Монополія». У 14 чи 15 років, після сесії рідкісної жорстокості, хоча й без криків, я вирішив більше в неї не грати. Думати про те, що ігри у війну породжують більше жорстокості, ніж зрізання троянд, наївно. Будь-яка гра може вилитись у жорстокість. Через поняття дитинства, яке до нього прив’язане, і його ретроспективну ідеалізацію (звісно, через ностальгію за єдиним періодом життя, коли згідно зі звичаєвим правом можна бути безвідповідальним) — слово «гра» приховує те, що жорстокість присутня в людині, а не в грі чи читанні. Те, що я кажу тут, я колись висловив публічно у присутності помічника генерального прокурора Паризького апеляційного суду, чоловіка радше правих поглядів, якого щиро обурило почуте. Він обурився публічно, не виявляючи надміру злої волі, що заполонює людей правосуддя, тільки-но вони звертаються до аудиторії, та з відносно незначною долею театральних поривань, за які представники судової влади докоряють адвокатам. «Та що ви, месьє!.. Ви наважуєтесь оспорювати цивілізаційну роль читання…» тощо. Пізніше помічник генерального прокурора скромно вихвалявся, що цивілізованою людиною він став лише завдяки книжкам. Саме завдяки цьому він одразу ж зміг підписатися під словами телевізійного хроніста-екстреміста, який вмістив їх у книжці. Саме цивілізованість завдяки читанню дала його співбратові імперському адвокатові Пінару[53] виголосити звинувачувальну промову проти Ґустава Флобера у лютому 1857 р., а за півроку — проти Шарля Бодлера й домогтися їх засудження виправним судом Парижа. Ось так цивілізована завдяки читанню людина знищила дві найбільш значущі книжки ХІХ ст.

«Квіти зла» та «Мадам Боварі». Позуюче дитя, яке читає, поклавши руку на стегно, — це (припустимо) Цицерон, який демонструє, що читання не заважає нахабному читачеві служити владі, та що там, стати нею, адже Цицерон виконував обов’язки консула. Читання цивілізує настільки, що босняк Гаврило Принсип, який убив ерцгерцога Франца-Фердинанда в Сараєво у 1914 р.[54], вважав, що дотримується демократичного уроку Волта Вітмена, якого він читав із великим захопленням. Читання цивілізує настільки, що Марк Девид Чепмен, чоловік, який у 1980 р. вбив (пострілом у спину) Джона Леннона, коли той виходив із «Дакоти» в Нью-Йорку, возив із собою найневиннішу у світі книжку, «Ловця у житі» Дж. Д. Селінджера, на якій написав: «This is my statement» (Це моя декларація), підписавшись «Голден Колфілд» (ім’я героя). Що більше я читаю, то менше в мене впевненості в тому, що я цивілізована людина. Читання великих авторів показує мені, що я завжди залишався варваром, неуком, нікчемою з нікчем і ніхто не вважає, що я собі лещу. Мені бракує внутрішнього спокою, читання його мені не принесло. Я не звинувачую в цьому книжки.

Після насолоди

Погляньте-но, які ми горді, коли перестаємо читати.

Читати задля того, щоб прочитати

Ми пишаємось собою, бо ми прочитали. Я знаю людину, в якої найбільшою лайкою є слова: «Він не розгорнув жодної книжки за все своє життя». Таки воно так.

Небезпечність читання

Я читаю SCUM Manifesto, на це мене напоумило ім’я Валері Соланас[55], на яке я надибав в одній книжці. Пащекування, думав я собі, це буде лише пащекування. Памфлети — це поживні страви, якими читач швидко насичується. Добре вловлюючи перебільшення в узагальненнях авторки («мужчини»), я також бачу, що лише це перебільшення та його несправедливість і дають змогу підхопити певні ідеї, до яких нікчемні нюанси так і не зможуть підвести. І я більше не покидаю її полум’яніючого обурення. Читання — лампочка, що засвічується й гасить усе довкола.

Читати, щоб не втекти

Ідучи 16 лютого 2008 р. вгору вулицею Ріволі по краю тротуару в намаганні оминути плинну орду туристів, я надибую на шести-семирічне хлоп’я у процесі читання. Оскільки тротуар вузький, йому доводиться відсторонюватися, він робить це роздратовано, не відводячи очей від книжки й суплячи брови. Перед цими малими бодгісаттвами читання ми маємо стати на коліна. Ніхто інший, тільки вони здатні підтримувати безкорисливість світу.

Саме таким дитям був і я, і залишаюся ним і досі. У Лондонському музеї Вікторії і Альберта, куди я щойно приїхав, отримати доступ до британських залів

1500–1760 років неймовірно важко, і я йду геть. Моя голова була забита Шекспіровим «Ричардом ІІІ», три сцени якого я якраз прочитав. Бувають миті, коли я настільки занурююсь у читання й подальші уявлення, що, виринаючи, зі здивуванням констатую існування зовнішнього світу. Неуважність до життєвих речей, до якої призводить зосередженість на речах, описаних у книжці, мені настільки звична, що я не дуже здивувався б, якби, підвівши голову від книжки в метро, усвідомив, що я на березі озера Байкал. І негайно знову занурився б у книжку.

Що ж це за періоди, коли читаєш так, наче ти навіжений. Після кількатижневого читання речей несерйозних, трохи те, трохи се, то одного автора, то другого, виникає потреба прийти в себе. Крові, крові, крові! У дитинстві мама давала мені м’ясний сік, я не міг його напитися. Так приємно бачити шматки печеного м’яса, яке під пресом бризкає соком. Те саме з читанням.

Більшість діалогів у романах мене дратує з тієї самої причини, з якої погані читачі їх обожнюють. Вони виводять нас із матеріалу (літератури). І тоді можна втекти.

Наївність читача на користь читання

Я охоче піддаюся обману нелітературних творів мистецтва, що підказують підходящі для читання книжки й дискурси. Однак те, що у фільмах якогось режисера всі читають книжки, зовсім не означає, що він розумніший за інших; як і слова якогось кандидата під час передвиборчої кампанії, який каже, що «його дитинство було бідним, але в них були книжки», не означають, що він чесніший чи здібніший. Я не знаю ні того, щó той хлопчик на вулиці Ріволі читав, ні тóго, чи це було цікавим. Евентуально читання є лише добрим знаком.

Читати, щоб набути друзів

Коли ти дикуватий і не наважуєшся заговорити з людьми, як хтось, кого я знаю, романи стають річчю ідеальною. Для великих читачів персонажі романів виявляються реальнішими за людей із життя. Вони часто про них згадують, навідують їх у книжках, дуже їх люблять, незрідка за ними сумують, інколи вони їх дратують, зрештою, для них вони друзі, атож. До того ж ці уявні друзі нічого від них не приховують. Тому вони єдині ніколи нас не зрадять, думають великі читачі, й через це буває забувають пізнавати ризик жити.

Читати театр

Авжеж, читають через протест проти життя. Життя влаштоване дуже погано. В ньому постійно натикаєшся на людей непотрібних. У ньому повно повторів. Його пейзажі нескінченні. Якби життя прийшло до видавця, то отримало б відмову. А ще пригадайте діалоги, які в ньому чуєш. Вони такі важкі, непевні, повторювані! У цьому, гадаю, одна з причин виникнення театру. Людина придумала театр, бо вже не могла чути розмов у кав’ярнях. Саме тому читання п’єс — одне з найбільших задоволень у житті.

Це так приємно, особливо за відсутності вказівок на мізансцену, того ймовірного прояву комплексу щодо роману. Увесь добрий тлущ фактів у романі перетворюється на поганий тлущ у театрі, на обачність, страх, диктатуру. Нехай живуть п’єси без нічого, які дають волю уяві! Ось одна з причин читати театр: вивільнити уяву. З другого боку, він мало цьому сприяє, бо читається швидко, а швидкість не дає уяві змоги облаштуватися. Щойно ви почали: «Мадам Кееле. Заходь, Азізе, поквапся», як у відповідь звучить: «Матильда. Ти називаєш це початком, Адріане», — як уже кінець.

Приїхати, майже запізнюючись, у театр на таксі — одна з утіх у цьому житті! Авто зупиняється. Той, хто вас чекає, помічає вашу появу. Ви відчиняєте дверцята, висуваєте ногу назовні, простягаєте шоферові гроші й чекаєте здачу. Ви гарно вбрані. Спектакль ось-ось має початися, чудово, так гарно!

Читання дає змогу оминути нудьгу. Можливо, це помилка. Належно використана нудьга інколи стає засобом, щоб повести нас до чогось іншого. (Не враховуючи того, що нудьга це вкрай особисте поняття). І перескакування через сторінки буває довшим за читання Наше око, занепокоєне тим, щоб нічого не проминути, змушує нас повернутися назад í…

Я наближаюся до Французького павільйону у Версальському парку, який Ґабріель зобразив у вигляді Андріївського хреста і який слугував для перекусів. Тридцятьма метрами далі, у напрямку Тріанону, поворот ліворуч. Між двома кам’яними колонами хвіртка. Її відчиняє відповідальний за охорону Тріанону чоловік, у підпорядкуванні якого двадцять чотири охоронці, це небагато, тут, каже він, нíколи нудьгувати. Кілька східців, блакитний передпокій, далі, праворуч, невеликі двері: театр Марії-Антуанетти. Чарівне блакитно-золотисте місце, акустика якого увиразнює голоси, двадцять банкеток у партері та балкон для короля. Королева справді грала, це її й погубило. Адже саме тут вона виконувала роль Розіни у «Севільському цирульнику» Бомарше, якого її чоловік якраз ув’язнив, а пізніше — через брак затятості в помилках — звільнив? Варто було вибрати символом левові шкури, що підтримують балкон! Слуги, які подавали сорбети, напевно, вважали її божевільною, а його слабаком і їх зневажали. Під час Революції цей закуток не постраждав, бо ніщо не надавалося для продажу: декорації були з ганчір’яного картону. Я сходжу на сцену, звідки зала, хоч і маленька, здається дуже віддаленою. В цьому полягає таємниця театру, який у середньовіччі називався містерією: беручи участь у виставі, доводилося містифікувати себе для партеру.

Театр може бути найбільш захоплюючим видовищем, але це спектакль. Мені настільки тривожно проходити осторонь твору, бути простим глядачем, майже споживачем, що на жодному спектаклі, опері, сольному концерті чи балеті як театральній виставі я не буваю без блокнотика, в якому роблю записи. Я знову створюю собі запас. Саме завдяки запасові ми не опиняємося в запасі Ба більше, я певним чином переробляю книжку, ту п’єсу, яка стала читанням у дії, п’єсою режисера й акторів. Я ці спектаклі читаю, стаючи людиною, що робить до них анотації. Писане читання — це найуважніший спосіб жити.

Причини не бувають вічними. У своєму «Листі до академії» Фенелон пише: «Я не можу насолоджуватися хорами в трагедіях, бо вони перебивають справжню дію. Я не бачу в них точної подібності, тому що в деяких сценах потреби в купі очевидців немає». Звичайно, але саме тому, що він говорить у ієратичні часи, ієратизм яких, якщо так можна висловитися, більш помпезний порівняно з грецькими трагедіями, власне, це проглядається в його міркуванні і його дратує. Оскільки ми живемо в часи відсутності державної ритуальності (адже ритуальності вистачає в телевізійних програмах про публічне милосердя), нас так приваблюють ті хори, архаїчність яких видається нам такою свіжою. Мої причини для читання також тимчасові.

Читати книжки задля втіхи, ділитися неймовірною насолодою між собою

Лорд Бернерс[56]. «Перше дитинство» (1934); Альберто Арбасіно[57]. «Ніч серед демімонду» (1964); Каролін Блеквуд[58]. «Велика Гренні Вебстер» (1977); Урсула Молінаро[59]. «Останки невідомої жінки» (1987) належать до тих «провальних» книжок, що житимуть довше нас. Їх нечасто згадують і не купують. Провал, провал! Вони в програші, бо залишають байдужим світ, який хоче залишати життя лише переможцям! Маємо лише 300–400 осіб, які знають, що завдяки притаманному їм гуморові, меланхолії, сарказмові або вигадливості та моментам геніальності це чудові книжки. Для нас, для нашої маленької банди, як казав Сенека, хоча ми, цілком певно, не стоїки, я приберігаю інші заголовки, яких ніколи не назву, навіть під загрозою тортур: необхідністю читати детектив. Яким же чином нам вдалося відкрити ці неймовірні твори? Ми спробували. Невдача. Тим гірше. Ще одна спроба. Знову невдача. Нова спроба.

У засідці на читача чатують Лінь, Малодушність і найнебезпечніше — Скромність. Твори для читання треба приміряти, немов черевики. Не можна казати собі, що той чи той твір не для нас, бо ми не досить гарні для нього. Бувають такі, що не дуже гарні для нас.

Читач — це торба з фразами

Цей письменник зробив книжку… Французькою «робити» означає «наробити, накласти купу». — Куди біжите ви вночі? — Хочу йти судити [60]. Хто, роздувшись від вихвалянь, над цими текстами впадає в екстаз? [61]. Богине, заспівай нам про гнів Ахілла [62]. Ось і настала зима наших прикрощів [63]. В такую погоду хорошо повеситься [64]. Вони геть ідуть, ці королі мого життя… [65]. Хай живе король Бабар! Хай живе королева Целестина! [66]. Він вирушив у подорож. Каліпсо не могла отямитися, бо Улісс поїхав [67]. Я витворюю чудовий образ про його страждання [68]. Ми розмовляли про кохання, боячись заговорити про щось інше [69]. I love you, сказав я їй!.. це ж Шекспір!.. Жінка пізнає Гоморру, а Чоловік — Содом [70]. Отак кохання непостійно мене веде [71]. Що привело тебе, дочко? — Турбота про тебе, батьку [72]. З раннього дитинства батько неодноразово розповідав мені про Золотий павільйон. Кажучи про мене: «Він уже не дитина, його смаки залишаться незмінними тощо», батько несподівано ввів мене в Час [73]. Майже всі письменники, яких я знаю, люблять своє дитинство. Я ж своє ненавиджу… Мої батьки нічого, крім нещастя, мені не показали, каже він [74]. А з чого ж живеш ти, гарненьке хлоп’я. — Я майструю. Похмуре сум’яття, що слугувало мені сном, розвіялося, щойно зазоріло, з появою сонця [75]. Схоже, що все тут римується. [76] поруч із александрійським віршем у всій його розлогості вмістити щось на кшталт гри, що довкола на піаніно вистукує [77]. Коли настав час, коли серце розривається [78]. Вейдман з’являється у п’ятигодинному випуску новин з замотаною білою пов’язкою головою [79]. Я зізнаюся в усіх своїх гріхах, мені нічого сказати на свій захист [80]. Тут також болото [81]. Ми всі стоїмо у бруді, але дехто дивиться на зорі [82]. Битви… ваша уява… серце… спогади… [83]. Це було б щось гігантське, щовечора пускали б феєрверки та їли дітей. [84] Якщо придивитися до людей, можна побачити, що майже всі ведуть скромне й суперечне життя, більшість із них помирає від горя [85]. Після обробки покійники Сідають групою і дивляться телевізор, В якому вони так зацікавлені, Бо по ньому вони бачать тебе і мене [86]. Кожен бо ангел жахливий [87]. Справжнє життя, життя, нарешті розкрите й висвітлене, відповідно єдине прожите життя — це фа-фа-фа, ля-ля-ля [88]. Я ЗАВЕРШИВ.

Читання — це татуювання

З усіх авторів написаних колись фраз урятованим буде той, у кого читач запам’ятає якусь фразу, бодай одну, яка міститиме всі інші в його пам’яті, сприяючи підтримці інтересу, приязного почуття чи бажання перечитати.

Твір, позбавлений суджень людей, зрештою, у жахливих муках сконає.

Семюел Беккет. Світ і штани

У Франції ми, спрощуючи свій вибір, любимо заслужених татуювальників, якими є автори максим. У їхні книжки входиш, як у майстерню татуювання, де на стінах вивішено максими, немов зразки драконів, дельфінів, мертвих голів чи узорів різних племен. Вони назавжди татуюють наш розум. Ми захоплено повторюємо їхні фрази для нашого вічно оновлюваного захоплення, ми шелихвости розкоші, яких один полеміст прозвав їх «цитувальним Інтернаціоналом»[89] (сам він цитував мало).

Мій розум від мене тікає. Розмовляючи, мушу хапати його за хвіст.

Сьюзен Зонтаґ[90]. Відродитися

«Короткими фразами, моя люба…» Звідки це? Фуркьє-Тенвіль Марії-Антуанетті? Існує ідеологія короткої фрази, яка, як і всі ідеології, заперечує розмаїття життя. Добре, коли є книжки з обома видами фраз: довгими, які увиразнюють гостроту коротких, і короткими, які підкреслюють принадливість довгих. Книжки, що складаються лише з коротких фраз, незрідка складають враження нескінченного. За винятком тих, що для цього створені. Перевага збірників максим полягає в тому, що на них можна відповісти. Тоді як читаючи роман чи есей, читач потрапляє у сітку, а проміжки між максимами залишають місце, щоб поставити тире й висловитися. Паскаль: «Усі люди намагаються бути щасливими». Тут прослизаємо ми: «Ти в цьому так певен? Може, ти — приклад протилежного?». Максими подобаються читачеві, бо створюють у нього ілюзію діалогу.

Хто настільки ж легкий, як француз? Хто, як він, їде у Венецію, щоб подивитися на гондоли?

Вовенарг. Міркування і Максими

Насправді Паскаль максим не писав. Його фрази й уривки назвали «думками», і дуже доречно; ідеться про ремарки, нотатки при читанні, записки, роздратовані коментарі до Монтеня, все це намагнічено його особистістю та виходом на поверхню підземної ріки його міркувань. Це, власне, есей, в якому він мав заповнити проміжки. Чи він його написав би? Що ж до максим, то вони не є цитатами. Цитата, як і безліч разів відтворений указівний палець Господа на стелі Сикстинської капели, є окрушиною автора, що не обов’язково відображає ціле. Особливо у белетристиці. Слова персонажів роману авторові приписувати не можна. Фраза професора Брішо, йолопа від етимології у романі «У пошуках утраченого часу», — це лише фраза, а не думка Пруста.

Вам не досить придурків у житті? Вам подавай їх ще й в романах?

Андре Мальро до Роже Стефана. Усе гаразд.

Максима — це найближчий до автора текст, майже безпосередня еманація його думки й почуття Вона не уривок, а сутність. Завершений, відполірований, досконалий предмет. Патрон. Автор стріляє ним у того, кого називає «людиною». Автор максим — добровільний мізантроп. Він загалом не досягнув значних успіхів у житті. Ларошфуко не вдалася військова кар’єра. Вовенарг зазнав невдачі з Фрондою. Шамфор[91] — невдаха від народження, бо у вік аристократів він походив із простолюду. Звідси й тон утрати ілюзій, зневаги, ба навіть відрази, що так часто властиві максимам. Це пастилки для гіркоти. Вони нам її передають. І це неймовірно захоплює читача. На відміну від романів, де він намагається ідентифікувати себе з персонажами, читач може досхочу зневажати об’єкт максим, ту «людину». Цим величним словом «людина» автор максим називає своїх особистих ворогів. Людина — це інший, але не той інший, далекий і, значить, чудовий, а цей інший — близький, отой покидьок. Людина — це сусід. Досить одного кроку — читач робить його нечасто, — аби дійти висновку, що людина — це він сам. «Вдячність більшості людей — це лише таємне бажання отримати ще більші блага» (Ларошфуко). О, та підла людина! Той чортів не-я! Максими вказують на прогріх ідеально поганого чужинця. Якщо інколи трапляються християни, які взаємно звинувачують один одного в помилках, вони ніколи не бувають авторами максим і рідко — їхніми читачами.

Росіянин дуже схильний до піднесених думок, але чому він такий ниций у житті?

Вершинін у Трьох сестрах А. Чехова.

Таких авторів називають моралістами. Тому вони трапляються тільки у Франції, країні звичаїв, які судять. Гірше — які роблять висновки. Француз — це людина, яка прагне дізнатись, хто з ким спить, аби виснувати з цього причини. Таке неможливо в Англії, де люди більш соромливі і де більшість живе в сільській місцевості (це те саме). Максими найчастіше містять міркування на два члени, теза — антитеза, воно схоже на щипці для горіхів, які дроблять людину. Чи не тому нечисленною, але сталою групою читачів максим є люди або безжальні й дуже молоді, або нечутливі й дуже старі?

Адже молодість…

Вірджинія Вульф. Спальня для себе

Читання максим — це настільки татуювання, що навіть ті, що не належать до їхніх відданих читачів, коли натрапляють десь на вражаючу їх максиму, вписують її в свою плоть. Вона не образ. Англійський співак Роббі Вільямс зробив на торсі татуювання французької чи майже французької фрази: «Кожен на свій смак».

Без зубів, без очей, без смаку, без усього.

Вільям Шекспір. Як собі захочете

Як у всіх книжках, усіх, навіть у Шекспіра й Пруста, у збірках максим трапляється мотлох. От тільки в них він помічається більше. Їх можна б назвати черговими фразами: «Люди нічого не хотіли б оберігати краще і ні до чого не ставляться так недбайливо, як до свого власного життя» (Ла Брюєр). Авжеж, звісно. Крім авантюристів, мазохістів і монстрів. «Усмішка нічого не коштує». (Ось і чергова потрава.) Авжеж, звісно. За винятком уїдливих, буркотунів і багатьох моралістів. Для таких письменників будь-що — це війна. Крім самої війни, яку вони часто вели. Вони нерідко говорять про неї так, наче вона любов. І це війна, і те війна, наче бог, що падає нам на голову. Ніби людина там ні при чому. Вона чинить зло, але машинально. В дійсності моралісти нападають на фатальність. Вони її бояться й у неї вірять. Одним із небагатьох, тих, що не вважають людство роботом-міксером ненависті, є Жубер[92], «егоїст, який опікувався лише іншими», як каже Шатобріан, егоїст, який опікувався лише собою. Жубер написав одну з найсердечніших фраз, до якої не пасує гірка назва максими: «Коли мої друзі косоокі, я дивлюся на них у профіль».

Я розповім вам про жест Фаларіса, який для нього не зовсім звичний. Цей жест виявляє глибокі людські почуття, саме через це він немов би належить не йому.

Елієн[93]. Різноманітні історії

Найкращі моралісти виходять із тих, що, попри моральне судження, виявляють свою особистість. Коли є талант, забувають про мораль і виявляють почуття (Максима). Навіть у такого невмолимого Лабрюйєра[94] може вирватись крик душі: «Як важко бути кимсь задоволеним!». Завдяки цьому дехто стає поетом, як Паскаль! А хто може бути людянішим за Шамфора, коли він пише: «Париж — місто розваг, задоволень тощо, де чотири п’ятих населення вмирають із горя»? Франція настільки любить максими, що поруч зі спеціалістами з їхнього написання, вона населена аматорами. Багато письменників у той чи той момент публікували максими. Можна було б скласти том французьких сучасних максим, як це зроблено з максимами класичної доби.

Мистецтво композиції — це вміння позбавляти гостроти.

Поль Леото. Бесіда одного дня.

Вірші пишуться голосом. Якби ми краще знали про цей дуже правдивий взаємозв’язок, ми дізналися б, яким був голос Расіна.

Поль Валері. Ego scriptor

Якби відкинути релігію і секс, я міг би жити, як чернець.

Едуард Леве. Самогубство

Будь-чия смерть — це смерть уповні. Будь-хто — це цілий світ.

Марґеріт Дюрас. Писати.

Одна із найчудовіших, напевно, оця:

На кожному краю пристрасті виявляється підлість.

Жюль Барбе д’Оревіллі. Меmoranda

Я хотів би бачити цю максиму татуйованою на спині співачки-лесбіянки з диким інтелектом, пораненої, різкої, непевної. Все це не для широкого загалу.

Я вб’ю того, хто наступним побажає мені веселого Різдва.

Мірна Луа в Неможливо знайти (The Thin Man)

Збірки максим належать до книжок, які треба читати якнайповільніше. Їх сконденсованість веде до того, що надмірне споживання може викликати запаморочення.

Ми активно спонукаємо наших читачів померти, перш ніж побачити всі ці жахіття.

Ерік Саті[95]. Прогноз на 1889 рік

Читати, щоб виявити те, чого письменник не сказав

Читати можна для того, щоб виявити те, чого письменник не сказав. Загалом про це думаєш, мріючи під час читання, коли підводиш голову і, поклавши вказівний палець на вуста, дивишся вдалину, нічого не бачачи. Ну ж бо?… У своїх творах Шатобріан жодним словом не згадує Стендаля… Проте Стендаль, як і він, був дипломатом, до того ж він цитує і менш знаних авторів… Так, але Шатобріан говорить компліменти тільки тóму, хто за нього нижчий і належить до його групи. Усе має слугувати його славі. Йому, напевно, бракувало тактичного чуття сказати щось хороше про письменника не з його «мережі». (У нього, до речі, її не було.) Він, напевно, думав, що у Стендаля, який мав лише друзів, така мережа була. В англійських газетах Стендаль називав його шарлатаном, і хоча й писав під псевдонімом, можна не сумніватися, що хтось із добромисних близьких доніс про це Шатобріанові. Але той не буде робити приємність комашці, укусу якої він навіть не відчув, узявши до уваги бодай акт її існування! Марґеріт Дюрас, яка, не соромлячись, говорила про свій алкоголізм, свою скупість у книжках приховувала. Чому? Чи для неї скупість була вадою, якої слід соромитись якнайбільше? Це було б винятковим. Загалом скупі обожнюють свою скупість. Вони знають, що з неї насміхаються, але вважають, що це несправедливо і що люди не усвідомлюють того, що насправді, на їхнє розуміння, є болісною чеснотою. Скупість — це геніальність людей, у яких інші таланти відсутні. У Дюрас талант був, вона в цьому лише трохи сумнівалася. Тож марнославство вбило в неї усвідомлення скупості. Вона приховала ще одну річ, те, чим вона завдячує іншому письменникові. (О, не одна вона.) На початку кар’єри вона писала в реалістичному дусі 1930 р., що не дуже відрізнявся від стилю Клода Фарера (1876–1957, капітан корвета, Ґонкурівська премія, член Французької Академії), від якого вона очистилася під впливом іншого письменника, хоча в цьому не зізнається. У «Смерті юного англійського авіатора» вона наважується написати: «Є письмо ненаписаного. Колись це прийде. Письмо коротке, без граматики, письмо одиноких слів. Слів без граматики як опертя. Ось, їх написано. Й одразу покинуто». І коли я кажу, що вона зважилася про це написати, то саме тому, що це робиться без посилання, про яке не можна — вона й сама не може — не думати: раніше за неї і не таємно так писав Беккет. («Смерть юного англійського авіатора» — це гарний текст з «Писати», зовсім не схожий на цю програму, тривало-нудну, риторичну, написану, і це дуже добре.) Беккет, худий з «худим» письмом, зробив немодною всю літературу часів Другої імперії — Третьої Республіки, яка незмінно існувала завдяки інституційному авторитетові червоточини, що не бажала поступатися. Жорж Дюамель, незмінний секретар Французької Академії, Александр Арну, Ролан Доржелес, Ерве Базен і Андре Біллі з Гонкурівської академії (Александр Арну, Ролан Доржелес, Ерве Базен і Андре Біллі!) до 1960-х років і далі, сам Сартр не був позбавлений жирку, скажімо, пихатості. З’являється хтось худий, і надуті здуваються, як кульки, зі слабким свистом линучи в небо. Худий стиль буде замінено іншим під прикриттям відрази. Та вони не квапляться приходити.

Те, чого немає в книжках, може бути більш промовистим, ніж приховування. Я читаю книжку «Полювання на людину», опубліковану цілком моральним видавничим домом. Там описані реальні полювання на людину. Там є всі — чаклунки, чорношкірі, євреї, всі, крім геїв. Коли відмова згадувати про дуже показові факти, практиковані у країнах, які пишаються тим, що вони не Судан, де за це карають смертю, не Ямайка, суперсимпатична країна реґґі, де battymen[96] лінчують, — ні-ні, все це відбувається в Англії, де діє знамените habeas corpus[97], чарівній Італії і вільнодумній Франції, де на паркінгах ріжуть геїв, — сягає такого рівня, себе визначають і тим, про що не говорять. І якщо цю книжку я можу назвати людинофобською, бо вона антропологічна, у белетристиці це було б неможливо. Жодна белетристика не претендує на узагальнення, вона спостерігає за частковим, вона не прагне до вичерпності, вона намагається вичерпати якусь деталь. Якби художня книжка мала заголовок

«Полювання на людину», полювання велося б на одну людину, мало б певний колір, певну умову, певну епоху й особливий сексуальний смак. Автор не хотів би давати загальний, прийнятний для всіх урок, а намагався б сформулювати урок, як кажуть під час встановлення давнього тексту; не типу: ось що таке суспільство, а: ось як до такого дійшло. Кожен являє собою інакший засіб сприйняття. Дисертація про лінчування чи роман Фолкнера. У політичному плані Фолкнер не досягає нічого, бо, як і всі гарні книжки, його твори є формотворчими проектами.

Окремі романи призводять до політичних наслідків.

«Хатинка дядечка Тома» (1829) викликала обурення американської громадськості з приводу умов життя чорношкірих. Чому ж тоді «Таманго» (1829), де йдеться про участь чорношкірого в закріпаченні чорношкірих, жодних наслідків не дала? З тієї самої причини, цілком певно: і Гаррієт Бічер-Стоу і Проспер Меріме мали намір. Намір не формальний, а політичний. Відчуваючи, що автор інструменталізував вигадку, читач зробив вибір. У цьому разі він став на захист слабкості. І не тому, що читач кращий за виборця, а тому, що переступаючи межі літератури з наміром говорити до загалу, кожен автор знайшов того, хто відповідає його тонові. Меріме — невеликий гурток насмішників, Бічер-Стоу — широку віддану читацьку аудиторію. І хоча «Хатинка дядечка Тома» товста, вона викликає зворушення щодо чорношкірих, і хоча «Таманго» тонка, вона залишається саркастичною, тож у результаті можна тільки й промовити: ну то й що? Чорношкірі брали участь у торгівлі чорношкірими, чи ж цим можна виправдати торгівлю ними? Чи зневажати чорношкірих, бо це відчувається на дні романів із негативними інтенціями, як, скажімо, у романі, який змальовує французького єврея-колаборанта під час війни? Читач дуже швидко вловлює нещирість. Тоді або вона йому подобається, бо написана в близькому йому дусі, або ж не подобається, бо його зачіпає, він її виділяє або відкидає, сприяючи тріумфові книжки або ж нею нехтуючи.

Читати задля пороку

Філософ Віктор Кузен казав: «Лягаючи спати, я сходжу на ешафот». У дитячому, підлітковому та юнацькому віці я був таким самим. Я досі такий. Іти спати замість того, щоб писати, читати, розважатися! У могилу мене доведеться штовхати, мій скелет чіплятиметься п’ятками за гравій, мої плюсни тимчасом перегортатимуть сторінки книжки, а я, цокаючи щелепами, протестуватиму: «Я не дочитав! Я ще не дочитав!». О, який порок!

Я не так і посилаюся на фразу Валері Ларбо «читання — цей безкарний порок», хоча за нього таки карають як опитувачі громадської думки, так і те, чого читання не дає нам зробити через час, який воно в нас забирає, взяти хоча б заробляння статку. Але знати цього Ларбо не міг, бо був дуже багатим. Ні ж бо, я маю на увазі порок великих читачів, які завдяки читанню виробляють вибагливий смак і люблять літературу, винятково рафіновану, щоб не казати «з червоточиною». Я прийшов у захоплення від «Найгарнішого кохання Дон Жуана» Барбе д’Оревіллі[98]. Мене сповнювало не те розквітле щастя, яке дає Стендаль (на якого Барбе так подібний), а втіха знавця міцного і добре виготовленого лікеру. Тутбракує наївності, та він її не хотів, оповідь, між іншим, злісна, як католицизм, священики та догма, чого там повно (о, як мало він подібний до Стендаля!), але який геній! Геній форми, як і всі, він геніальний тим більше, що його форма є відлунням сюжету. Свою порочну історію він і розказує порочно. «То воно досі живе, те паршиве луб’я?» — так звучить перша фраза, і хтось відповідає, що йому розповіли дивовижну історію, яка трапилася після обіду, де був… Розповідь про цю сексуальну пригоду весь час затримується, надаючи оповіді точного ритму мастурбації, яку постійно призупиняють і знову відновлюють, щоб домогтися відстрочення насолоди.

Гадаю, що, читаючи, ремеслом читача можна оволодіти не краще, ніж ремесло писаки, пишучи. Якщо, старіючи, писати не стає легше (хвала небові!), читати теж. Та не про ремесла тут ідеться. Це слово прийшло з літератури 1950-х років, з «Ремесла жити»[99], книг Лейріса[100] і таке інше. Мистецтво читати не більше за мистецтво писати. Як казав Вуді Аллен: «Я брав уроки швидкого читання. І прочитав «Війну і мир». Дія відбувається в Росії».

Тож не треба мене питати, щó читати. Інколи через читання в мене виявляється такий вибагливий смак, що я можу порадити недоладні книжки, не такі правильні серед шедеврів: радше «Генриха ІV», ніж «Макбета», «Життя Рансе»[101] замість «Замогильних нотаток». Великі читачі — це алкоголіки, які знову тягнуться до чарки, товстуни, які беруть ще один шмат ромової бабки, дівчатка, які знову фарбують нігті лаком з блискітками, декоратори, які натулюють дрібничок, жіночки, які на операційному столі двома задубілими пальцями тягнуть хірурга за рукав й белькочуть німіючим язиком, але вимогливим тоном: «Надуйте більше груди!». Саме завдяки таким надмірностям мови й цінують письменників, яких уважають надто складними. Без великих, із прагненням до рафінованих страв читачів, ми б залишалися нескінченно в числі режимних письменників. Так само завдяки їм письменників, яким не поталанило і які зазнали великого успіху ще за життя, знову внесено «в меню». Ви ж бо розумієте, що нині Джойс — це мейнстрим. Починаючи від баварського крему й завершуючи ківі. Тридцять років тому ківі рідко зустрічалося в Європі, його імпортували з Нової Зеландії, нині ківі вирощують навіть в Англії. Ніхто не заперечує геній Джойса, всі вже зрозуміли значення його невдалої спроби створити у «Поминках за Фіннеганом» нову мову (що певним чином увінчалась успіхом, адже інколи естетичний успіх полягає у спробі, і це один з найцікавіших винаходів ХХ ст. разом з 3G) і вибачають його «класичні» оповідання, такі як «Дублінці». Я його дуже люблю, все гаразд. Настільки, що без мене хто ж вам скаже, що Джойс досконалий, але Ґолсуорсі? Так, знаю, знаю. Сам я дійшов цього значно пізніше. Треба було роздушити давнє упередження, бо підлітком я бачив томик «Саги про Форсайтів» у бозна-кого, в бозна-кого в позитивному сенсі, у людей, які ніколи не читають. І більше не дозволяю безжальному невігласу, яким я був у 17 років, управляти моїми думками дорослого. Як не бути у будь-кого, коли ти отримав найзнаменитішу літературну премію в світі? Тим краще, якщо це Нобелівська премія. Він мав бути задоволеним. Це звільнило його від гіркоти, тривог, усього, що могло відволікати від творчості. Зрештою, я на це сподіваюсь. Я погано знаю його життя, але загалом це один із щасливих наслідків успіху. Я повністю за успіх, особливо коли він іде обіруч із талантом. Тож і запитую себе, чи Ґолсуорсі не помер одразу після одержання Нобелівської премії, не змігши її отримати чи щось подібне, аби вдовольнити моралістів. «Е-е, Тільки не премію, що має вартість. Не мав часу нею скористатися. Зловживання виправлено. Надто відомий для мене. Бу-бу-бу. Поверніть мені склянку жовчі».

Позитивне у великих читачів — це те, що вони не досягають повного релятивізму, зовсім навпаки. Якщо на якусь мить я можу стати за ними, не хочу виправляти одну несправедливість, створюючи іншу. Я не ставлю Ґолсуорсі на рівень Джойса, а просто кажу, що він посідає певне місце. «Сага про Форсайтів», цей іронічний Золя, як на мене, відзначається одноплановістю — сарказмом, тоді як Джойс мінливий, неочікуваний, справді великий, але Ґолсуорсі кращий за послідовників Джойса. Він дещо спробував сам-один.

Покажи нам свою короткозорість, Джоне.

Нобелівська премія. Стандартне ім’я. Надто англійське прізвище. Світ буде заполонений деколонізованими, позаімперськими, ірландцями, антильцями, а чому ні?

А на додачу вигляд начебто butler[102]. Не недбалий шик, як у Джойса, ні, це — шик слуги, який наслідує свого патрона, виявляючи тупість віри в шик, яку сприймають не інакше, як гумористично. Послідовники — це непостійність.

Релятивізм має добрий бік. Він завадить війнам. Релятивізм — це скромне твердження, що те, щó думають, не є істиною. Антирелятивісти — це часто безумці, які цього (собі) не кажучи, вважають, що їхня думка має бути абсолютним критерієм. І так з’являються люди, які й замислюють цей шантаж. Є Джойс, є Ґолсуорсі. Є я, є інші. Читач про це дізнається, якщо читає трохи всупереч собі.

Не треба просити поради, скарби треба красти.

Читати всупереч розсудливому

У мистецтві розум подобається живим, безумство належить посмертним творам. Ось чому після смерті Анатоля Франса було відкинули, як форель у зіпсованому желе, а Альфред Жаррі розважає. Йому слід би померти. Благопристойність, цей поставлений перед живими митцями екран, завадить їм стати відомими, якщо вони не досить її шанують. Для них існує лише один засіб не бути нещасними — їй треба догодити, не піддаючи небезпеці свою енергію. Мене як читача розважає лише безумство. Я завжди тікав від розсудливих.

Читання — річ нерозважна. Є речі набагато важливіші, кажуть серйозні люди. Вони праві. Тож знаючи це, ми, посвистуючи, продовжуємо читати те, що позбавляє нас від дрібного марнославства та дрібної фортуни.

Тексти, вкриті скоринкою

Читаючи забуту книжку, ми не лише читаємо те, щó в ній розповідається, а й водночас міркуємо про те, що про це думало передостаннє покоління (те, яке її любило), і намагаємося відгадати, чому наступне покоління її зневажило (те, яке нам передувало й відзначалося поганим смаком, — врятувати наше зможе лише друге покоління після нас). Книжка буває самотньою, тільки коли вона невідома. Для неї це найкращий шанс, щоб про неї судили за нею самою. А щоб книжка була невідомою, нам досить бути невігласами.

Я повертаюся зі своєї бібліотеки. Що за знедолена дитина! У неї дві гіпертрофовані руки, голова, наче голівка шпильки, шлунок Будди, їй бракує однієї ноги, вона одноока. У ній повно письменників французьких, англійських, американських, італійських, латинських, японських, грецьких, австрійських, але вона анемічна, наприклад, щодо індійських авторів. Мільярд людей, сімнадцять мов, дві тисячі триста років позбавлені полиць. Бібліотека — це розростання наших лінощів. Ми заспокоюємо себе думкою, що для всього нам бракує місця, але це неправда. І я, невіглас, читатиму відомі індійські романи такими ж свіжими, як на момент публікації. Саме це мені нашепче невігластво, щоб не визнавати, що є також історія, гастрономія та ще не знаю що там індійського, про що йому невідомо.

Як казав Сент-Аман, кожен знаменитий письменник схожий на зайця без кісток, що спочиває в паштеті. Його вкриває скоринка оцінки, яку читач повинен пробити. Кілька років тому мене охопила гостра нехіть до Паскаля. Перечитування «Сіда» викликало в мене відчай. І я покинув його, досить письменників, які завжди виправдовують ту чи ту владу! Але взявшися за нього знову, я зрозумів свою помилку, реально зумовлену поєднанням у процесі читання п’єси Корнеля та біографії Паскаля, що належала перу Франсуа Моріака, який з насолодою називає Сен-Жюста терористом. Це настільки схоже на правду, що я йому повірив, забувши, хто це каже. Такі звивисті, як у Моріака, уми тремтять від категоричності інших і перебільшують її. Стьобни батогом праворуч, Блезе, я стріляю по центру! Паскаль — дуже тонкий мислитель, значно тонший, ніж він сам створює враження, тільки-но від нього віддаляєшся. Це мені принесло подвійну радість: я позбувся помилки й знову поповнив своє оточення генієм.

Щойно закриєш його книжку, письменник зменшується, спрощується, стає однією, сумарною, майже мертвою річчю. Дерев’яною маріонеткою. Читання знову наближає й повертає його до життя. Світ, який не читає, близькозорий. Світ, який читає, далекозорий.

Читати погані книжки

(портрет усього люду як вампіра)

Із тих самих міркувань сумнівності я люблю романи про вампірів, наприклад, «Викрадач тіл» (The Tale of the Body Thief, Chronique des vampirs, IV, 1985) Енн Райс)[103]. Дія відбувається під час його написання у Майямі. Перший із серії, знаменита «Розмова із вампіром» у Луїзіані та в Європі у ХVІІІ ст. подобається мені менше. Я не люблю костюмованих книг. У них, як на мене, фальшива суть.

«Загублені душі» (Lost Souls, 1992) Поппі З. Брайт[104] я читав так, як умочують п’ятнадцятий Чікен Макнагетс у соус барбекю. Її стиль із трохи солодкавим присмаком не такий уже й поганий, правда, просто трішки нуднуватий. А відчуття нудоти інколи буває приємним. Це наче своєрідне сп’яніння. У цьому жанрі (писати в межах жанру — це межа таких авторів, що є відмовою від дурної й величної амбіції написати шедевр) вона дуже талановита. «Йому більше не боліло, йому вже не було холодно. Випивши чиєсь життя, він почувався вже не таким самотнім, а якщо хлопець помер, вірячи, що повстане з мертвих, то тут він нічого не міг удіяти. Краще буде, якщо діти помиратимуть, зберігаючи непорушну віру».

Романи про вампірів — це метафори меншин. Вампіра не існує, тобто відомо, що він слугує символом. Вампір — це підліток (підліток живе у кожному, але підліток уважає себе міноритарним, і таким він, між іншим, і є у цьому жахливому часовому проміжку), це товстун (він живить своє нещастя), це гей (ні-ні, тільки без крові хворих на СНІД, який уражає здебільшого гетеросексуалів; як на мене, вже в «Носферату»[105] 1922 р. було багато двозначності). Естетизуючий надмір цих істот мстить тим, хто стурбований сексом, красою та віком.

Мурнау був вампіром авторського права, не запитавши дозволу, він зняв «Дракулу» Брема Стокера[106]. Судовий процес Мурнау програв, фільм був знищений: він скрутився-спопелів, як вампір на сонці. Врятували його тільки контрабандні копії, вампіри вампіра. Чим тільки ми не завдячуємо неморальності в цьому світі!

Утім, романи про вампірів — це також романи про свідомість. Тож немає нічого дивного в тому, що їх вигадали протестанти, як от дублінський протестант Брем Стокер; їх надалі пишуть протестанти, переважно англосаксонці. І не тому, що в протестантів більше від інших свідомості: вони цим пишаються. Інколи снобізм здатний витворити чесноту.

Я спробував читати «Сутінкову сагу», було страшенно важко. У Стефані Маєр[107] залишається 84 999 999 читачів цих ані добрих, ані поганих романів, вони просто ніякі. Діалоги, в яких відповідають на такі запитання, як: «Ти зараз у ліцей, Белло?» — «Так, Едварде, я йду до школи» чи щось подібне, потребують надто багато зусиль; Вітґенштайн значно легший, запевняю вас. Рукопис «Сутінок» відмовилися просувати чотирнадцять агентів. Однак завжди, на жаль, знайдеться п’ятнадцятий. Історія успіху формується з п’ятнадцятої спроби. Видавці намагаються з усіх сил не продавати й оберегти літературу, та на це нема ради. Отак і народилися «Сутінки», перший роман про вампірів, який замішано не на крові, а на киселі.

Його успіх, як і будь-який успіх у народу чи, навпаки, в літературі, можна, звичайно, пояснити. Тут простежується мораль, яка збігається з мораллю ХХІ ст., що зазоріло. В ній багато суперечливості через легку деструктивність на кшталт «вампіри». Усе, що вони проголосили, а дорослі 1970-х років зуміли зробити — переконати суспільство в тому, що любов і секс — це дві різні речі, не призвівши при цьому до його [108] краху (всі це знали й практикували, вольтеріанці лише змогли висміяти лицемірство), — цей роман цілковито ігнорує. Невігластву не бракує парадності.

Серед творів, присвячених Джорджові В. Бушу, є свій бестселер. Шлях йому підготували книжки, про які в Європі ніхто ніколи не чув, — християнські апокаліптичні романи, що продаються мільйонними тиражами. Побачимо, чи Баракові Обамі вдасться навернути на розум, що, як виглядає, він наміряється зробити. У 2010 р. він наважився «виключити» влаштоване державою марновірство, відмінивши польоти з проживанням на Місяць; їх ввела адміністрація Буша-Чейні, яка з усіх американських адміністрацій найбільш зневажливо ставиться до людства. Стільки розуму може викликати до нього ненависть.

Що ж до романів про вампірів, я роблю вигляд, що люблю їх більше, ніж це є насправді. Вони допомагають мені вдавати, що я читаю не лише щось рідкісне чи шедеври — тоді як саме з книжками cheap[109] я, як бачите, позую навиворіт. На весіллі Ніка й Рени у графстві Марін були англійці, які трохи насмішкувато дивилися на томик Пруста, який я читав, лежачи у траві, і з легким захопленням питали: «Is it really your summer reading?», це справді те, що ти читаєш улітку? Уже давно я щоліта повністю або частково перечитую якийсь том «У пошуках утраченого часу», у цьому немає нічого складного, хіба що універсальний комплекс, що вбачає в цьому прив’язаність, докір чи підставу для захоплення, тоді як на це навіть не треба зважати. Історія позування під час читання дуже дивна. Є читачі, які позують не для інших, а для самих себе, читаючи окремі великі книги. Нехай! Аби лишень вони їх читали!

Стефані Маєр, Поппі З. Брайт, Енн Райс. Чим пояснюється те, що так багато жінок, майже винятково жінок, пишуть твори про вампірів? А детективи й трилери пишуть майже самі чоловіки. Вони наче стейк, соковита, щільна реальність, ремесло мужчини, який панує над барбекю вихідного дня. Романи про вампірів — це мереживні манжети, фіолетовий оксамит, сніжно-білий блиск для губ, дівчачі примочки. Жанрові романи утверджують панівну сексуальну організацію. Ніхто, між іншим, не казав, що участь чоловіків престижніша. Цих дітей підстерігає «Меккано»[110], жінок — елегантність. Атрибути — це ілюзії. Цим, без сумніву, пояснюється те, що жанрова література, яка грається з атрибутами, не зовсім точно називається літературою, якщо літературою вважати письмо, яке не потрапляє у клітки.

Погані книжки мають значний вплив на хороших авторів. Останні впливають лише незначно або з часом.

Коли стало зрозуміло (це трапилося досить швидко), що Марсель Пруст великий письменник, його побратими сказали: і те, і те він уміє робити краще за нас, залишимо це йому. За життя великі письменники справляють лише негативний вплив. Після смерті, інколи через тривалий період, трапляється, що вони набувають слави серед широкого загалу, тоді от їхній вплив стає суттєвим. Чимало менш значних письменників ХХ ст. хотіли писати під Пруста. Чийого ж упливу зазнав Пруст? Сен-Сімон і Шатобріан вплинули на нього менше, ніж дозволили визнати його особистий внесок мемуариста й памфлетиста. Пасажі Сен-Сімона та Шатобріана про «Пошуки втраченого часу» цілком усвідомлені, вони аж ніяк не є імітаціями чи незначно переробленими копіями, а злегка іронічними виявами шани. Коли, скажімо, старий Шарлю пригадує своїх друзів: «Ганнібал де Бреоте — мертвий! Антуан де Муші — мертвий! Шарль Сванн — мертвий!», це алюзія на момент, коли в «Замогильних нотатках» Шатобріан нудно перелічує можновладців, учасників Веронського конгресу: «Імператор Росії Александр? Мертвий. Імператор Австрії, Франц? Мертвий. Король Франції, Людовик ХVІІІ? Мертвий». Зосереджений на геніальності Пруст уникнув геніїв і більш-менш з власної волі зазнав упливу не таких хороших письменників. Геній — це вампір. Він краде у другорядного письменника цікаві речі й доводить їх до рівня геніальності. Неймовірно рідкісні випадки, коли це йому не вдається, і тоді ми маємо можливість помітити вплив. (Інакше його геній це приховує.) Коли Прустів герой Норпуа говорить про «твір, що стосується почуття нескінченного на західному березі озера Вікторія-Ньянза» («У тіні юнок у квітах»), то тут відчувається Лабіш, це, зрештою, лише на рівні Лабіша, оте пирскання сміхом трохи освіченого промисловця з провінції. Неспотворений вплив бачимо там тому, що такі слова для Норпуа немислимі, бо він каже їх без іронії, тоді як вона тут таки присутня. Це якраз момент, коли автор не може втриматися від гримаси за спиною свого персонажа. Це одна з тих речей, яку важко не зробити. Алілуя, у Пруста виявився недолік! Він людяний! На землі немає бога! Якщо в нього є морщина, можливо, наші фізіономії нам вибачать!

Уплив поганих письменників на Бальзака — дешеві історичні романи, на Флобера — «Агасверус» Едгара Кіне; на Джойса — «Лаври зрізано» Едуарда Дюжардена… Шляхетний Джойс зізнався, що запозичив у нього думку про внутрішній монолог. Коли читаєш погану книжку, кажеш собі: як жаль! Така гарна ідея і так незугарно використана! І вилучивши її з твору, який потягнув би її в забуття, її вдосконалюють і тим самим рятують первісну книжку.

Як на мене, немає чогось більш наївно-снобістського, як заявка на обожнення поганих книжок, як це робив Оден[111] у своїх «Творах» (Prose, 1926–1938). Хороші книжки — це не так і погано. У погані книжки, як і в усі інші, я вчитуюся з надією натрапити на щасливий випадок.

Вампір — сам читач.

Секрети і таємниці

Є читачі, які читають, щоб розкрити якийсь секрет. І, як не прикро, розкривають. Чим же найчастіше виявляється той секрет? Запиленим, схованим за дверима баранцем. Цікаво, що нам ніколи не розкривають якихось блискучих секретів. Так, ніби не хочуть, і годі. Пристрасть до розкривання низьких секретів виявляється манією ненависників, у кращому разі — заздрісників. Смак до низького дає мало результатів, хіба що, ймовірно, призводить до колективних убивств. Це — гірка любов не любити одні одних, яку так часто відчувають люди.

Попри престиж, яким наділяють це слово, секрет — це щось зовсім просте, це або прихована помилка, або гарний прихований жест. Так чи так, наївно думати, що людина постійно перебуває в секреті.

У Бальзака схвальне слово — «поет», насмішкувате — «секрет». Злегка насмішкувате. Він постійно претендує на його розкриття, так, наче це кінець усього. Він мав погану репутацію в тому, що тоді ще не називалося літературним середовищем, через свої комерційні поривання, проявом яких було слово «секрет». Читачі рідко коли це усвідомлюють, але слово «секрет» у заголовку — це наче підморгування повії у поганих фільмах.

«Ходімо, борсучок, я покажу тобі щастя». Одне це слово наперед псувало зміст низки Бальзакових творів для його сучасників. Для нас, тих, хто його читав, перечитував і відчув його геніальність, зміст просочився на вмістилище і слово «секрет», як, скажімо, в «Секретах принцеси з Кадіньяна», втратило свою вульгарність. О, він справді озивався до перехожих! Те саме зі словом «куртизанки» («Блиск і злиденність куртизанок»). Усе, що в заголовку нагадує підспудне, метафоричне чи загальне, заплямовано демагогією.

Не доходячи навіть до «Моїх секретів краси» та інших «Секретів генома», заголовки зі словом «секрет» загалом являють собою оманливу назву нікчемних книжок:

«Останній секрет» Бернарда Вебера;

«Великий секрет» Рене Баржавеля;

«Таємні розмови» Роже Пейрефітта;

«Пекучий секрет» Стефана Цвейґа.

Воно може також бути словом, яке просто вживають відверті шахраї, як доказ наведемо «Секретний щоденник» Пушкіна. Адже це фальшивка.

Я за розкриття секретів. І не тому, що вони можуть бути ключем до всього, а власне, навпаки. Вони розчиняють непримітні замасковані двері, що ведуть у комірчини. Їх треба показати, щоб позбутися й іти до основного. Цей цікавий засіб використано в американському серіалі

«Брати і Сестри». У персонажів немає жодних секретів. Тільки-но хтось дізнається про якусь приховану подію чи новину, він одразу розповідає про це іншому. «У тата була коханка», «Ти маєш сказати Джонатанові, що спав із Ворен». Така ідеологія прямолінійності, очевидно, випливає з цього дуже американського фільму. У будь-якому разі через це тріщить уся драматургія секрету. Секрет — це вигадка ледачого митця. На цьому Альфред Хічкок побудував усю свою творчість. Він від цього невтішний, тому що доволі талановитий. Про це свідчить чимало моментів у його фільмах, але він хотів сподобатися якнайбільшому числу людей і зневажив свій талант. Звідси той насмішкуватий і самозакоханий тон, який у нього був, либонь, формою сором’язливості. Відповідником Хічкокові в літературі є Едгар По. Використати стільки таланту для вигадування загадок! То що тоді залишається, коли секрет цих фокусників розкрито? Нікчемна купка мотузок.

Роман — це вияснення таємниці. Таємниці персонажа. Іншим ми видаємося простими тому, що загалом показуємо себе з одного боку, показуємо спрощений характер, який влаштовує і нас, і їх. Усе ускладнюється, коли ми помираємо, і ця ввічливість спадає. Тож персонаж — це наче покійник. Хтось, кого розглядають з усіх боків, аби зрозуміти, як він функціонує. Проте для багатьох романістів персонаж залишається немов би особою в її життєвих відносинах, зведеною (вони так уважають задля власної зручності) до одного боку сонячного, а другого — затіненого. Ключем до цієї механіки є секрет. І його вони, звісно, знають. Я волів би, щоб їм залишили непроникність. Аби їх розгадали не більше, ніж нам це вдається у житті з людьми. Все про якусь істоту ніколи не буває відомим. Це все, між іншим, має непевне існування й відносний інтерес. Наша особистість не зважується на якийсь трюк. У певному романі автор на самому початку розкриває секрет персонажа. Секрети існують, вони є в усіх, часто такі самі. Як сталося, що, маючи однакові родинні витоки, як і в багатьох інших, персонаж став тим, чим він є. У цьому полягає таємниця і тема книги. Отож бо воно. Таємниця видається мені значнішою за секрет. Секрети можна розкрити, таємниці ніколи не пояснюються. Щонайбільше можна спробувати показати, як це відбулося, внаслідок якої дивної комбінації непояснювана частка істоти, ота духовна, божевільна частка обумовлює її долю.

У найбездоганнішому міркуванні завжди є пробоїна. Це трапляється в той момент, коли сутність пояснення щезає, як кулька в повітрі, щойно до неї наближаєшся. Власне це завжди зникоме знання і можна назвати таємницею. Воно, цілком певно, має тікати: адже тим самим воно нас і вабить. Стоячи в такій пустці розуміння, людина, надриваючись, прямує вперед до цієї звабниці.

За своєю природою секрет прагне залишатись нерозкритим. Невправність художньої літератури проявляється в тому, що вона намагається його розгадати. Чи радше це її технічна вправність, її майстерність і відчутна бідність почуттів. Із прочитаних у дитинстві скорочених версій «Іліади» й «Одіссеї» та «Казок і легенд грецької міфології» в мене зародилася віра у щось містичне в тому, що нам ніяк не вдається вловити розумом і що розкривається нам таємничим чином, і намагатися проникнути в ту таємницю не варто. Таємниці створені для того, щоб поглиблюватися.

Читати задля парі

За 6,99 євро, які видаються мені зависокою ціною за книжку Жерара де Вільє, зауважив я кіоскерові, якому глибоко на це плювати, я купив останній SAS «Червоний Ліван». Такий собі читацький покер. Щоб подивитися. Початок непоганий: стрімкість. вульгарна енергія (вульгарна, але енергійна); цього вистачає лише на чотирнадцять сторінок, якраз на перший розділ, а далі все втягується в нікчемні діалоги. Ніхто ніяк не скаже цьому ледащу, що наявна в нього дрібка таланту виявляється саме в описах. Вони зневажливі й не відображають захопленої душі, але є бодай це. Ось два приклади, на які я натрапив на п’ятдесяти прочитаних мною сторінках: «Принц (саудівський) глянув на купку золота й діамантів, яка слугувала йому годинником» та між двома репліками: «Ангел пролетів і, злякавшись, утік». Автор настільки свідомий, що написане на сторінці 42, ми без змін знаходимо на сторінці 47. Що ж до всього іншого, то найтотальніший дух серйозності губить ці книжки ще більше, ніж інші. Я беру томик Бальзака, куплений в якусь поїздку рік чи два тому, який я ні разу не взяв із собою. І одразу ж двадцять записів-закорючок на полях і на форзаці. Цікавими бувають лише великі книжки.

Читати класиків

Ми охоче плутаємо слова «класичний» і «пантофля». Класики далеко не обивателі, вони революціонери. Погляньте на Малерба[112] й Буало[113] — цих великих теоретиків-практиків класицизму ХVІ і ХVІІ ст. Вони витрачають свій час на руйнування того, що їм передувало. Чи це злочин? Ні, відмова від участі. Класики — це маніяки, яких дратує невпорядкованість. Ось чому вони стають реакціонерами: життя не є впорядкованим. Вони ж хочуть, щоб усе, як вулиця Ріволі, було рівномірним рядом аркад, або як Акрополь. Тоді як ніщо не є подібним до Акрополю, хіба що сам Акрополь. Життя за своєю природою барокове. Великий класик Людовик ХІV звелів зруйнувати Вандомську площу, щоб на її місці збудувати іншу. Гарнішу. Це резон проти консерватизму. Дивує лишень, що він не зруйнував частину Версалю, яку збудував його батько. Бо це його батько. Впорядковане успадкування. Класичне. Вулиця Ріволі — це первородство за кров’ю. Англійський поет Т.Е. Х’юм (1883–1917, загинув від осколка снаряда на фландрійському фронті) казав: кожні десять років треба руйнувати якийсь музей. Х’юм був правим неокласиком, першим муляжем того, ким кількома роками пізніше стане Т.С. Еліот. Патрік Маргінес, який видав один його твір, розповідає, що у відповідь на докори поліцейського Х’юм, який мочився на стіну, відповів: «Чи ви усвідомлюєте, що розмовляєте з представником середнього класу?». Це був дотеп, але Х’юм відчував також автентичну гордість від належності до цього зганьбленого класу в Англії, що становило там колосальну проблему. Патрік: «Як добрий англійський поліцейський той мав би сказати: «Перепрошую, сер»». Бароково налаштовані особи, які не дотримуються порядку й підтримують безладдя, консервативніші за класиків. Чи, скажімо, стриманіші, бо консерватори — це щось неможливе, вони надто великі прихильники руху, вони сам рух. Бароко — це вітер. У гарному розумінні терміна. Вітер, застиглий у мармурі. Прихильникам бароко вдається зупинити вітер.

Читати щось інше, а не те, що написане

Окремі читачі читають, аби виправдати свої упередження. Не знаходячи нічого для свого вдоволення, вони це придумують. На моєму шляху трапилося чимало людей, які, зустрівшись зі мною, вигукували: «Ось чоловік, який зважується ненавидіти Стендаля, браво!» або «Те, що ви викладаєте про Пруста, просто щастя!». Першим я відповідаю так: «Я критикую лише його політичну манію на початку деяких книг, щодо всього іншого, то я пишу, що я в це закоханий, що Сансеверіна належить до моїх улюблених персонажів, що…», але вони хмурять брови, зачиняють стулки свого невеличкого скарбу ненависті. Другим, як от учора на одній зі страсбурзьких вулиць, я кажу: «Зрештою, в усіх своїх книжках я настільки безумно його вихваляю, що на вашому місці вже запідозрив би себе в маразмі». «Он як? — відказує розчарований, але не переконаний пузанчик. — Я так і не зумів його прочитати». Такі читачі плутають те, що вони читають, зі своїми бажаннями. Марно намагатись їм пояснити, що ви не збиралися казати саме це, ба більше, ви цього не сказали, вони вам не вірять. Вони читали іншу річ.

Нарцисизм деяких авторів такий, що вони вважають, що про них говорять навіть тоді, коли про це зовсім не йдеться. Одна романістка розповіла мені про дзвінок свого колеги по перу: «Могла б і сказати, що напишеш про мене у своїй книжці!». Вона: «Я? Про тебе? В своїй книжці?». Він: «Думаєш, я себе не впізнав! Це персонаж Х…!». Той персонаж не має з ним нічого спільного. Він товстий, наш колега худий. Він — гей, наш колега — гетеросексуал. Він… Власне, саме тому, заявляє нарцисист. Це не я, отже це — я. Ти захотіла мене загримувати». Нарцисизм уражає дедалі більше, коли читачі переконані, що розповідається саме про них, тоді як їх взагалі не знають. Якщо написано щось добре про ебеніста, самозакоханий ебеніст відчує себе особисто потішеним; за опис повної жінки самозакохана читачка, яка сама такою себе вважає, ненавидітиме нас усе життя. Одна моя подруга, працівник музею, яка була співкерівником виставки Курбе в Музеї Орсе в 2007 р., отримує дзвінок:

«Дякую вам, мадам, що згадали про приховане дитя Курбе. Я його нащадок». Вона занепокоєна й намагається перевірити. Ніде жодної згадки про приховану дитину. Родина цього чоловіка, яка ниділа в невідомості, що її сердила, придумала роман: згідно з ним вона походила від художника і за кожної нагоди переконувала себе, що знаходить і читає про це докази. Такі люди читають тільки те, що хочуть прочитати. Це, без сумніву, випливає з пориву, який змушує їх вигадувати те, у що вони хочуть вірити. Я даю інтерв’ю в Меці. Але взяти участь у передачі Х. я відмовився. Телефонний дзвінок: «Шарлю, ти де? Тебе не було на передачі Х., мені сказали, що ти покинув Мец і вирушив до Нью-Йорка!».

Вигадка, що відповідала думці, яку ця людина склала про мене. Я стояв серед квітчастих занавісок у своєму номері в готелі й дивився на собор, його перший поверх також фікція. Неокласичний, дуже гарний цоколь (він зберігся лише частково), мав створювати враження оправи для каблучки, з якої виривається стріла, пруссаки його знищили, замінивши неоготичним першим поверхом і навіть прикрасивши фігурою пророка, голова якого схожа на Вільгельма ІІ. Він — святий покровитель читачів, які читають тільки для себе.

Кожне авторське «я» діє на своїх читачів звабливо. Оте «я» — моє. Першим в оману вводиться письменник. Ніщо так не схоже на «я», як інше «я». Літературну ж особистість творить не «я», а талант. І цей талант не від «мистецтва», це суміш багатьох речей. Це й «мистецтво», «я», емоція, хитрість, інші «я», які створюють конкуренцію першому «я», марнославному, махістському й плаксивому або ж веселому, захоплюючому та хитрющому, це й ухиляння і, нарешті, мінестроне[114] без рецепта, що його всі Мішлени риторики, аналізу, статистики і не-знаю-чого-там-іще нездатні звести до його інгредієнтів, бо інколи настає мить духу, що злегка торкається наших важких трудів, — благодать.

Читати, щоб помолодшати

Читання мемуарів, зокрема політичних, омолоджує. Адже ми в тому часі жили. І з приємністю та здивуванням відкриваємо його знову. Те, що влада приховувала, тепер розкрито. Отакої! Це гірше, ніж мені хотілося б вірити! Натомість для наступних поколінь усе це мертве. Вони люблять повторювати наші дурниці. Ніколи й на думку не спаде читати книжки, в яких можна було б побачити, як ми наробили тих дурниць. Та й книжки вже втратили актуальність. За відсутності таланту вони живуть лише завдяки нашій цікавості, нашій ностальгії, завдяки збереженій часточці нашої політичної пристрасті. Лише літературний талант забезпечує цікавість книжки для всіх інших, окрім спеціалістів.

Читати, щоб змінити час

Речення, пов’язані з часом, у романі відлунюють нудьгою. «Він шукав кілька годин поспіль…». Читач їх пропускає. Досить часто вистачає «Він шукав». «Кілька годин поспіль» потрібні лише тоді, коли хочуть створити враження ледве чи не вічності. Час описаний тягнеться значно довше, ніж пережитий.

Неправильна пунктуація чи непотрібний повтор — і розум ширяє десь у хмарах. Потрібна якась неймовірна майстерність, щоб утримати увагу читача. Довкола стільки набагато цікавішого, скажімо, метелик, що пурхає. Залишилося лише стати тим метеликом. Чи слоном. Зрештою, чимось іншим, ніж так званим танцівником, який виконує фігури і паралізований судорогами витягнувся на боці на землі і, як комаха, ворушить пальцями. Ось що таке стиліст. Це також досить гарно.

Перевага незначної пунктуації. Пунктуація — це пояснення. Мені ж не лише двокрапка, а й сама кома, й пояснення видаються зайвими і дратують: або читач розуміє все сам і навіть отримує від цього задоволення, або ж не розуміє, а значить, і він, і автор не створені один для одного.

Коли читають, убивають час. Не в розумінні «провести час», так буває тоді, коли читають, позіхаючи, щоб якось зайняти післяобідню пору на природі; ні, так буває, коли читають щось серйозне, коли під час читання ви повністю поглинуті книжкою. Таке читання створює враження, що часу більше не існує. І навіть з’являється невиразне відчуття вічності. Ось чому читачі, які відклали книжку, скидаються на підводних пірнальників: у них непроникний погляд і заповільнене дихання. Минає якийсь час, доки вони повертаються в реальний час. Ось чому великим читачам здається, що вони завжди молоді. Їхній розклад часу, тобто час, використаний для чогось іншого, ніж для підпорядкування часові загальному, впливав на них інакше. Навіть у сто років вони вмирають молодими. Читання кожної книжки — це пірнання у прохолодну ванну, момент, коли перемога над часом не така вже й ілюзорна.

Читати, щоб не читати (біографії)

Один критик сказав мені про Ремі де Ґурмона[115] (1858–1915): «Це неясний автор». Неясність відносна. Наприклад, порівняно з тим критиком він відомий значно більше. Якщо судити за широким загалом, то він може складатися з дуже чарівних невігласів. Хтось, хто становить його частину (хтось важливий, хоча широкий загал не має нічого спільного з соціальним статусом, широкий загал — це люди, які читають менше п’яти книжок на рік), сказав мені якнайнаївніше в світі: «То що? Пруст був гомосексуалом?». Можливо, люди читають біографії саме для того, щоб не читати книжки.

Я читаю біографію хорошого англійського автора, фрази в ній одна одної невправніші. Така доля людей, які пишуть добре: про їхнє життя розповідають люди, які пишуть погано. Це повертає їх до порядку.

Саме тому англійці, які так переймаються мистецтвом і літературою, обожнюють біографії. Скидається на те, що біографії пояснюють.

Або для того, щоб сказати собі, що письменники такі, як усі люди. Чи спробувати проникнути в таємницю творчості, хоча для цього таких книжок завжди недостатньо. Біографія нездатна вловити момент благодаті, що настає, коли твір митцеві вдається, так само як наш дух не проявляється на рентгені. Певним чином біографії є сховками таємниці.

Читати, не зважаючи на письменника

Тривалий час я не мав власного погляду щодо Жака Лакана[116]. Якщо не враховувати його шанувальників — вони, зрештою, створили секту, і з цих людей нічого взяти, крім їхньої наївності, — одні називають його шарлатаном, інші — цінним поетом: це максимум розумного захисту, який вони могли йому забезпечити, підспудно розумілося, що поезія — це дурнички. Я б охоче визнав, що він цінний поет, вони бувають і дуже великими, я, між іншим, читаю його лише під кутом зору літератури, яку можу в нього вловити, бо нічого не розумію в психоаналізі. Шукати літературу там, де її годі сподіватися знайти, — гарний мотив для читання. Без цього читання може бути лише подорожжю з гастрономічним гідом. «Танідзакі[117]. Варто заїхати. Данте. Цілком певно, шедевр». І це має своє ім’я, «Лагард і Мішар»[118]. Я уявляю, що в кожній країні є свій підручник почесної і нудної літератури, який деморалізує молодь лише думкою про те, що геній неодмінно моральна людина.

Шедевр? Яка нудота!

Перша куплена мною книжка Лакана мене розчарувала: її можна читати. «Про параноїдальний психоз в його відносинах з особистістю» — це тема його дисертації з психіатрії. Ніхто ніколи не вивчав подібної теми. (Здібний. — Га? — Подібний. — Здібний? О!) Дисертацію написано для того, щоб скидатися на упередження, якого вимагає Університет. Ми тішимо себе, що прогнали дурні часи, коли Сорбонна переслідувала кожного мислителя, який не поділяв її тлумачення Аристотеля, але ми в тій самій ситуації, що й раніше, тільки в інакший спосіб. Французький університет переходить від однієї догми до іншої, зберігаючи свою ненависть до письменників як константу, виключаючи їх зі своїх робіт, говорячи лише про себе і для себе, він — облудниця, яка насолоджується своєю позірною поведінкою. Його поведінка пояснюється заздрістю. Професура, яка не вміє працювати, завжди здає рукопис своїх статей невчасно й не дотримується обіцяного обсягу (хоча й уміє змусити працювати студентів, яких вона обкрадає), заздрить письменникам, які працюють, не покладаючи рук, роблячи вигляд, що нічим себе не обтяжують, тоді як у газетах їх хвалять. Моль хотіла б для себе долі орла. Зрештою, розчарованим був не я, розчарованим було моє упередження; сам я був задоволений. Куплену книжку Лакана я прочитав із цікавістю, маю враження, що чимось себе збагатив.

Власне, незважаючи на нього, я прочитав інші його праці, хоча мене пригнічує його великий недолік — самовихваляння, скажімо, у «Моєму вченні». «Ніхто до мене так і не помітив …». Але фанфаронство не перешкоджає висловлювати речі дуже цікаві, навіть якщо інколи й заважає їх слухати. Говорячи про Лакана, я не забуваю про літературу, якою він мріяв займатися, вважаючи психоаналітиків поетами, тобто література для нього була ідеалом. Ідеалізація літератури вченими — це доволі французька особливість. Звідси й філософи, які добре пишуть, за що нам регулярно докоряють за кордоном. У спеціалізації країн, згідно з глобалізацією, ми маємо право на гарно скроєні сукні, а не на книжки. Фільми, в яких показують людей, що читають, і романи, що вважаються розсудливими (наче «розсудливий» це лайка, а нам бракує кебети), також беруть на глум. У моєї країни є недоліки, але ці мене захоплюють. Вони перешкоджають уважати літературу спеціальністю, а щоб нею займатися, гірше — щоб її читати, потрібен диплом. Франція — найдемократичніша в світі країна, де фраза Шанель стає доступною всім, включаючи старих викладачів.

Із гарним, притаманним йому почуттям гумору — до відчаю його ворогів доводить, можливо, те, що він, сміючись, «домагається» успіху», — Лакан каже, що він є «типом у жанрі Понтія Пілата». Я швидше тип у стилі Лафонтена. Йдучи коридорами Версалю і навіть не думаючи про привітання, Лафонтен запитував кожного:

«Ви читали Варуха[119]? Ви читали Варуха? Я якраз читаю Книги Пророків, це щось неймовірне, знаєте? О, Варух! Добридень, любий друже. Ви читали Варуха?» Це миттю стало анекдотом при дворі, а двір у Франції був чимось таким, що три століття потому я згадую ту сцену. Гаразд, був також Лафонтен. Гарні письменники — це гачки для пам’яті. Завдяки їхньому талантові. Досить часто про відомих письменників кажуть казна-що, але це не будь-яке казна-що; це казна-що має відповідати мрії, яку щодо них формують. Чи настільки вони інакші, ті писаки, яких читають, коли вони самі читають? Письменник — це передусім читач, і я, охоплений ентузіазмом під час першого знайомства з кимсь талановитим на кшталт Лафонтена, крокую паризькими коридорами й запитую: «Ви читали Лакана?». Що за запитання! У Парижі люди, звісно, читали все.

Я погано його знав через те, що знав його добре. Його популярність приховала від мене його книжки. Є стільки речей для читання, що нарешті віриш у спрощеність, яку представляє знаменитість і яка є не спрощеністю, а зведенням до найбільш мальовничого, тобто найменш характерного елемента. Письменник, який ховається, виставляє наперед свої книжки. Мальовниче він замінює обманом. На нас чигають пастки, розставлені читачами, які не читають.

Лакан був таким собі, тираном чи вже не знаю ким, Лафонтен був монстром гедонізму, який ховався за своїми розвагами. Можливо. Книжки гарного письменника кращі за нього. Власне, за цим його й пізнають. Серед усіх «я», які товпляться, щоб написати книжку, є одне дуже секретне, дуже інтимне й дуже жорстке, яке не дає іншим обрати менш похилі схили. Бо менш хороший письменник завжди кращий за свої книжки, у житті він чарівніший, розумніший, геніальніший. Годі вже! Життя не є таким негнучким, гарні письменники бувають водночас чудовими людьми. Власне, життя вартісне саме завдяки своїй нелогічності. Воно зроблене краще, ніж романи, ота спроба раціоналізації, яка подається як «дзеркало» життя. Дзеркало є, либонь, намальованим. Думка про реалізм викликає в мене сміх. Як і довіра, яку багато читачів відчувають до нього. Мій улюблений тип письменників — романтичні вольтеріанці — єдиний, що наважується їм сказати: не вірте нам. Література важить більше, ніж віра.

Д.Г. Лоуренс: «У кожної людини «я» зграї та «я» індивідуальне має різні пропорції» (Порнографія і непристойність). Який гарний вислів. ««Я» зграї» («a mob self»). Хороший читач, як і хороший письменник, жене геть «я» зграї, щоб перенестись деінде, куди — і сам не знає. Демагогічні автори і замкнуті читачі тримають своє «я» зграї у першому ряду.

Як читачі ми стаємо кращими, коли читаємо. Піднесеними.

Читати морщини

Перейти від до

не можна, не відчувши сорому, болю, страждання. Перейти від

до

не можна просто через настання старості. Потрібні гіркота та злість. Обличчя — єдині реалістичні книги.

Читати деінде, ніж у книжках

Якщо можна сказати, що ми читаємо тіло, то сказати так про пейзаж значно важче. Тіло — це спосіб існування мистецького твору. На нього наносять макіяж, його готують, у будь-якому разі після досягнення певного віку наша особистість, що в ньому формується, наново його моделює. Пейзажі, зовсім незначно «природні» внаслідок багатомільйонної діяльності людини, не є творіннями; я сказав би, що вони щонайкраще підходять до стану знаків. Безлисте дерево серед засніженого поля — це ідеограма. Я люблю пейзажі, які наближаються до такого стану, і в цьому полягає одна з причин мого жаху перед сільською місцевістю та любові до пляжів. На пляжі відсутня трава, земля й будь-яка можливість чогось м’якого. Лінії прямі, матеріали сухі, освітлення яскраве. Пляж, море, небо. Три смуги світла. Як на картині Ротко. І не спонукайте мене на розмову про басейни, я робив це надто багато, чи про невідомого генія, якому спало на думку розрізати землю на прямокутники й нанести на них неіснуючу в природі синь, створюючи картини Іва Кляйна[120]. Пейзажі не так читаються, як уявляються.

Призначення виставки Себастіано Річчі в 2010 р. у Фундації Чіні[121] у Венеції — показати, що підготовчі малюнки можуть бути кращими за самі картини. Італійською кажуть bozzetto, хоча ця країна настільки веде перед у мистецтвах, що на означення поняття ескіз, підготовчий малюнок чи етюд існує ще тринадцять слів.

abbozzamento

abbozzo

abbozzo grande

buzza

macchia

modellatto

modello

pensiero

piccolo

modello

sbozzetto

sbozzo

schizzo

Мужлани, мужлани, ми мужлани. А читач-італієць більш просунутий у цій царині, ніж читач у будь-якій іншій країні… Міністрові Перá, який колись існував в Ефіопській імперії за Хайле Селассіє[122], довелося б вантажними літаками доставляти контейнери, набиті словами, яких нам бракує. Ми дали б собі раду, незграбні, немов немовлята з брязкальцем, яке випадає з рук, потім дедалі вправніші. Слова про те, що ескіз кращий за картину, можна розцінити як фантазію історика мистецтва, пересиченого музеями, яка спонукає його освіжитися, як і драматичні критики на сотій виставі Расіна лагідно збуджуються оголеною Андромахою, однак дана виставка таки підтверджує цю думку. Задум щодо Річчі виник у мистецтвознавця Родольфо Палюччіні (1908–1989). Роберто Лонгі (1890–1970) висловив те саме щодо Тьєполо. «Цілком очевидно, що якби Тьєполо залишив нам лише етюди, чарівні ескізи своїх картин, ми не вагаючись віднесли б його до найвизначніших митців ХVІІ ст.». Про bozzetto Річчі, а це таки начерки, можна сказати, що вони належать Фрагонарові. Що свідчить про геній Фрагонара, який наважився робити картини у стилі ескізів, і вони виявилися вдалими. Ну ж бо, малюємо просто так, нічого продуманого (хіба що бажання мати не-продумане), краще якась недосконалість, ніж відсутність гнучкості. Посилаючи бергамському графові зроблений нашвидкуруч начерк «Душ у чистилищі», які граф замовив для храму, Річчі писав: «Знайте, що невеличка картина — це оригінал, а вівтарний образ — копія» (лист від 1 серпня 1731 р.). Виставка живопису може навчити нас читати, нагадуючи, що працюючи в літературі, можна також додавати ґрунтовку.

Читати в літаку

У мене дивний зв’язок із цими машинами. Я не люблю на них сідати, але мені приємно, коли я в них уже сів. Літаки дуже змінилися. І давно втратили свою романтичність. Коли я був малим, вони вважалися гарними, рідкісними й викликали ентузіазм. Я шукав книжки, що їх описували. Так, моєю улюбленою книжкою про Тентена є «Рейс 714 до Сіднея», де приватний реактивний літак злого Ласло Каррейда приземляється на щасливу доріжку. Я також люблю початок «Останнього Набаба», роману Скота Фіцджеральда, який починається тривожним польотом у літаку до Каліфорнії. Не було навіть потреби в книжках. Самі назви компаній звучали поетично: Air France, UTA, BOAC, TWA, Pan Am. Пен Амерікан! Вежа Пен Амерікан у Нью-Йорку, що стояла за центральним вокзалом зі своїм знаменитим логотипом угорі, символізувала безжурні часи комерційної авіації. Відтоді як вежа стала власністю чогось такого радісного як страхова компанія, ніхто більше не підводить із приємністю очі на вежу МеtLife, мені просто соромно читати ці слова, уявляю, що в роки Другої світової війни так само соромно було читати німецькі слова на дошках для оголошень окупованого Парижа, тож на них не дивилися.

Для чого слугують літаки? Для того, щоб нас переносити, в обох значеннях цього слова. Спершу позитивний сенс: вони переносять нас з одного місця до іншого; потім метафоричний зміст, як у виразі «любовні поривання». Літаки слугують, щоб спонукати мріяти. Вони сприяють нашому виходові за межі своїх країн і звичок, а значить, якщо можливо, і нас самих.

Маю на увазі епоху оптимізму. Вона завершилася. Буркотуни виграли, літаки стали системою масового транспорту. Вони, наче мухи. Їх багато, вони великі й захаращують небо. Настільки ж звичні, як автобуси, про що свідчить депресивна назва «Аirbus», «Повітряний автобус». Гірше — літаки стали зброєю. Ми це знаємо відтоді, як два з них врізались у вежі Світового торгового центру такого собі 11 вересня 2001 р. Саме через ці замахи політ літаком, що доти було звичайнісінькою річчю, став чимось обтяжливим. Пригадайте, це було ще позавчора. В аеропорт ви мали приїхати за півгодини до відльоту й повідомити своє прізвище молодій жінці у віконечку, вона друкувала вам посадочний талон, і за годину ви були в Ніцці. Щонайбільше у разі поїздки за кордон треба було показати паспорт. Тепер треба приїздити на чотири години раніше. Показати посвідчення особистості навіть, якщо ви пересуваєтеся в межах своєї країни. Вистояти чергу, щоб викинути свою 250-мілілітрову пляшечку мінеральної води, бо вона може бути небезпечною для пілотів, які функціонують лише на віскі. Про що це я? Їм також довелося перейти на воду й припинити залицяння до стюардес. Безпека і Цнотливість — дві ноги, на яких тримається сучасний світ. Ми ж знімаємо пояс, черевики й напівголі проходимо крізь арку безпеки, принижені, як в’язні Абу-Граїб, потім заходимо до літаків, де — про це відомо небагатьом — тепер у хвості на крайньому сидінні, щоб бачити всю кабіну, сидить поліцейський у цивільному. У повітряному транспорті, хай яким був би пункт призначення, ми прямуємо на Далекий Захід.

Краса літаків назовні пропорційна їхній безликості всередині. Особливо подорожі на перевізниках на довгі відстані. Одним богам відомо, чи це довго, оті подорожі з великою дальністю польоту. Вони мені нагадують те, що сказав Біллі Вайлдер[123], режисер фільму «У джазі тільки дівчата»: «Учора ввечері я слухав Нюрнберзьких мейстерзінгерів[124]. Спектакль почався о восьмій. Через три години я поглянув на годинник, була восьма п’ятнадцять».

Що ж тоді робити? Читати, наприклад, на невеличких екранах у літаку географічні мапи, на яких показують маршрут величезного апарата над маленькими континентами з уточненнями: «подоланий шлях», «час польоту, який залишився!», «зовнішня температура», «очікувана година прибуття». Поема. Монотонна, відповідна літакові. Відкинувши це на задвірки свідомості, переходимо до журналів, пропонованих у салоні, вони на 90 % складаються з ледве чи прихованої реклами редакції та журналів, яких ніколи не читають на землі, англо-саксонську фінансову пресу. Учора The Economist вийшов під заголовком: «Як зробити Китай ще багатшим». Не щасливішим чи гарнішим, ні-ні, багатшим. А в Financial Times знаходимо недільний додаток, найнепристойніший у світі: «How to Spend It» («Як їх витратити»). Йдеться, треба розуміти, про гроші. І розуміється, саме нам, тим, у кого їх неймовірно багато. І пропонуються мобільні телефони за 15 тисяч євро чи золоті годинники по 100 тисяч кожен. Ідеал Парижа — «Хітон». Напевно, книжок він читає небагато.

Один мій друг-письменник, який боїться літаків, має свій метод: він бере з собою книжку, одну-єдину, яку складно читати і яка потребує тривалих роздумів, з тим, щоб зайняти свою голову і віддалити страх. Це — «Критика чистого розуму» Канта. Психіатри не приділяють належної уваги лікуванню страху занудністю. В літаку особисто я почуваюся не надто впевнено, але мені це повинно подобатися, бо з собою я беру переважно книжки, які не потребують пильної уваги. Учора це були

«Прогулянки Римом» Стендаля — своєрідний інтимний щоденник. Підлітаючи до Рима, я натрапив на оцю ось фразу, написану 1829 р., де автор визначає цивілізацію праці: «Щойно вступивши в життя, замість того, щоб читати поетів чи слухати музику Моцарта, юнак чує голос сумного досвіду, який йому каже: «Працюй вісімнадцять годин на добу або післязавтра здохнеш з голоду на вулиці!»». Втім, «праця» — не зовсім відповідне слово, бо воно може означати й те, що роблю я чи інші люди, які мають гарні професії — художника чи садівника. Працю спаплюжили, назвавши «цивілізацією світу» жахливу систему, яка править сучасним світом, оте світове заробітчанство, що скидається на приглушену форму рабства. Його слід би назвати цивілізацією гарування. У літаку ми весь час сидимо, над нами нахиляються високі, лагідно усміхнені блондинки, які приносять нам пити й нас годують. У літаку ми наче немовлята у колясці, яких заспокоює мама. Ідеальними для читання там мали б бути дитячі казки, тобто геть літературу, яка нездатна заспокоювати.

Читати на пляжі

На пляж я взяв письменника, якого обожнюю, відклавши того, яким лише захоплююся. Щоразу відкриваючи Стендаля, я тремчу від утіхи, усміхаюся від задоволення, відчуваю бажання його обняти. Щоразу розгортаючи Флобера, я відчуваю, як мені на плечі товстим шаром налягає бітум його нігілізму. Так-так. Є книжки, які любиш, не люблячи їх автора, і книжки, які любиш, будучи закоханим в їх автора. Відчувши спільні точки чуттєвості з ним, щирим і без пози. Саме тому такі письменники, як Стендаль, посмертно спонукають до гарячкових пошуків найдрібніших деталей їхньої біографії. Адже хочеться знайти додаткові причини для любові. Дослідження щодо інших пов’язані радше з іронією. Маю на увазі нещирих і позерів, що не перешкоджає їх талантові. Шатобріан чудовий, але настільки марнославний, що в мене є бажання знайти в його житті причини, щоб зняти з нього відзнаки.

У Стендаля я читаю пасаж, який починається так: «Того вечора одна з наших супутниць, яка розуміє Моцарта, мені сказала…». Я його обожнюю. Подібна фраза — яка делікатність. Трішки сп’янілий, я цілую обкладинку «Прогулянок Римом». Бути трішки напідпитку на південноамериканському пляжі о 17-й годині, коли ти замовив холодну-прехолодну кайпіроску[125], не є чимось неймовірним. Ба більше, мене дуже тішить думка, що я зневажив найгарніший архіпелаг світу, не поїхавши до Лос Рокеса. Встати о 5-й ранку, щоб сісти на маленький літачок і полетіти купатись у місці, що вважається одним із найгарніших пляжів світу? Радше спалити 1690 боліварів, заплачених наперед за офіційного курсу 2,15 доларів. Я помру геть сухим, в усіх значеннях цього слова. Я його обожнюю. Я його обожнюю, і він мене дратує. Він мене дратує, і я його обожнюю. Люди цього не розуміють. Вони хочуть падати на коліна перед тим, кого люблять, через переважаючу любов до брехні. В ньому дратує політична заангажованість, коли він вихваляє поганого романіста Піго-Лебрена[126], бо той, скажімо, сповідує ліві погляди, інакше він сам сміявся б над його нікчемними фразами; зрештою, це стає елементом його особистості так само, як і його метр сімдесят. Його ріст дорівнював метру сімдесят, здається. У нього була овальна голова. Ні, кругла, як яблуко. Його веселість містила дрібку гіркоти. Веселі книжки не належать до найчисленніших у світі. Тому їх слід шанувати як світові скарби. Скільки скарг, гіркоти й нарікань, думав я перед тим, як піти до книгарні, де проходив повз імена гарних письменників, гарних, але мінорних, які завжди нарікають на це чи настроюються проти того! І як часто бувало в таких випадках, я пішов ковтнути повітря на літеру «С» у розділі «Класики». Ми багато чим завдячуємо Стендалю.

А його стислість! Яка ввічлива інтелігентність! Він не принижує мене поясненнями! А цей властивий тільки йому спосіб поєднувати слова… «У нього зовсім не було тієї радості, яка страхає і яка стала моєю долею». Радість, яка страхає… Це з приводу його дядька Ґаньйона… О, я забруднив поле кремом для засмаги. Візьму й обведу цю калюжку кольору слонової кістки контуром, вона стає схожою на острівець, що навпроти. Отже, незалежно від мого бажання, а потім зробивши так, немов би я цього хотів, ця плямка стає відлунням того, що я читав. Читання відволікає нас від життя, за що мені не раз дорікали, але воно може сприяти тому, щоб уважати його дивовижним. Читач відводить очі від книжки й, ошелешений, опиняється в сьогоденні. На венесуельському пляжі. Продавець устриць голосно рекламує свій товар, який носить у блакитному пластиковому відрі. Щоб змінити в ньому воду, він стає на коліна на березі поблизу хлопчика, який обережно, наче кіт, наближається до моря, тоді як інший вистрибом, наче стрибун у довжину, мчить до води. Як тобі? Це життя. Здалеку воно виглядає симпатичним. Повернімося до сенсу. Я не зумів вчасно струсити його із себе, і від занурення в чорнило на якусь мить мені наче забракло повітря. Мені потрібно кілька гребків брасом, щоб отямитись. Ось іще один пасаж, який змушує мене повторити: «Я його обожнюю». Він насміхається над папами, які «почали побоюватися скандалів, до яких призводили кардинали, у Священний Коледж набирали загалом лише бовдурів високого походження». І коментує: «Тепер усе змінилося на краще». У передмові до «Люсьєна Левена» Поль Валері каже про нього, що він «не терпів респектабельності». Ось чому від нього просто шаліють. (Від Валері також, бо він втулив у свій текст ввідне речення, навмисно вживши архаїзм, який напівосвічений читач сприймав як помилку у французькій мові. Це фраза для освіченої людини. Фраза між нами. Ось ця зовсім проста фраза:

«Попри стільки наявного в нього розуму». Саме за такими маленькими речами розпізнають тонкого письменника.) На примірнику «Прогулянок Римом», званому «Сержа Андре», було виявлено примітку Стендаля, дізнаюся я з нотатки, яка плеснула мене по плечу: «Обережніше». Він гадав, що він обережний! Ця невправність (ця пристрасть) робить його дуже зворушливим. І на додачу, звичайно, шедеври, але в письменника, якого любиш, любиш усе, навіть його рахунки з хімчистки.

Читати в світлячках книгарнях

Людям, які не читають, невідома екзальтація від перебування в книгарні. Вони не уявляють, що така спокійна торгівля, де кожен продавець і покупець стоїть на своєму боці, може бути чимось іншим, ніж нудною справою. Тим краще, вони ж бо не усвідомлюють, що це місце дуже небезпечне для оцінки власної значущості ними самими. У книгарнях розумієш, чому колись королі надзвичайно довго вагалися, перш ніж дозволити друкарню. Адже ці люди, перебуваючи наодинці з кимсь іншим, думають без ніякого контролю! Ці такі спокійні на вигляд, зосереджені клієнти, ці жирафи, які повільно жують листочки, — це згустки пристрасті, всередині яких усе кипить, вирує, збуджується.

Книгарня врятувала мені життя. Вважається, що світло йде згори: спускаючись до полиць з літературою у «Castela», на той час найкращій тулузькій книгарні, я спускався до сонця. Всі ці сумирні, немов череда, книжки, весь цей талант по 10 франків кожен! Талант, та що це я? Щоразу рай чи майже. Я ніколи не зможу всього його осягнути, дістати туди доступ. Я натрапив на Королівство. І замість того, щоб іти на лекцію з цивільного права, бавився, наче закоханий паж під вікнами своєї красуні. Не без того, щоб набридати власниці книгарні, яку, добре пам’ятаю, звали Реґіною: доброго Вам дня, Реґіно, якщо Ви зараз мене читаєте, я Вас обожнював. Ви виявили стільки терпіння до зовсім юного хлопця, яким я тоді був. І який набридав Вам своєю пристрастю. Про те, що прочитав, про те і про се, Ви лагідно мені відповідали, я ж знову вів нудні розмови, заперечував, розпитував. Нарешті, біг на факультет, звісно, з книжкою, яку читатиму, розгорнувши на колінах, як кількома роками раніше під час меси, як кількома роками пізніше, коли мені довелося працювати на підприємстві й слухати ще дурнішу месу, яку, між іншим, називали семінаром. У всіх серйозних місцях, що траплялись у моєму житті, я робив щось значно серйозніше: я читав.

У Парижі ніщо мене так не втішило, як моя книжка, яку я вперше побачив у вітрині «La Hune»[127]. Вона, наче орден Почесного легіону на Сен-Жермен де Пре. Idem, як сказав би Франсуа Війон, з моєю першою прочитаною річчю у «Cahiers de Colette» у Колет Кербер на вулиці Рамбюто. Idem… але я не у передвиборному турне, хоча без кінця можу називати всі хороші книгарні, завдяки яким Париж залишається містом, до якого приїздять. Містом, у якому є стільки книгарень, а значить, скільки читачів, і не є містом, з якого треба одразу ж тікати.

У кожній країні, де мені доводиться бувати, я заходжу в книгарні, навіть якщо не знаю мови. Вони свідчать про інтелектуальний, емоційний і естетичний стан краю. Підказка незначна, але меншості частенько беруть гору: вони або керують, бо, незважаючи на народи, відповідні демократичні уряди частково є органами управління; або ж виступають проти тих урядів, які мусять остерігатися привабливих пахощів опозиції. Залежно від способу виготовлення книжок у книгарні більше, ніж смак, відчувається також ставлення нації до комфорту.

Елегантні й строгі книжки німців завжди трішки схожі на молитовники… Оправлені книжки Англії й Америки подібні на канапи в стилі Честерфілда, а ще книжки брошуровані, настільки дорогі, настільки й неміцні, вже готові до garage sale індивідуального розпродажу, де їх, роздутих, як акордеон, буде оцінено всього по 50 пенсів… Книгарням диктаторських режимів притаманно менше нюансів. У книгарнях європейських комуністичних країн часів СРСР відчувався тиск залякування та дурість лицемірства завдяки повним зібранням творів Леніна і місцевого тирана у вітрині, а всередині чашки чаю, які вмостилися на перекладах французьких академіків кінця ХІХ ст. Саме їх диктатори читали у в’язниці за часів режимів, що їх вони потім скинули. Вплив теплої води на кровопивць таки дивна штука.

У Нью-Йорку я ніколи не любив книгарні «Gothem», вона виживає на репутації клієнтури, яку складають поети й бітники (щодо останніх, цікаво, чи вони справді часто туди ходять, вони ж бо читають тільки Упанішади[128]), та й видання коштують досить дорого як на такі дрібнички, хоча там мені знайшли перший роман Макса Бірбома[129] про Оксфорд «Зулейка Добсон» (1911). Книгарня «Three Lives and Company» стала ніякою, немов десь на задвірках Східної Німеччини. Менше гарних книжок, менше книжок. Вона розміщена в єдиній складній частині Манхетена, ті шість вуличок Вілліджа покручені більше, ніж вулички Стамбула. Книжкова крамниця ім. Оскара Вайлда закрита, те саме з книгарнею на Університетській площі та… Книгарні Нью-Йорка, наче ті світляки, згасають одні за одними.

У Мадриді багато книгарень, вони не дуже веселі, але не такі сумні, як у Римі. «Моліна» — вкрай права, вже коло вітрини відчуваєш себе страшенно незручно. «Хіба? Вона радше мілітарна», — каже моя наївна подруга, яку я одразу відтіля виводжу.

Існують і неприємні еквіваленти лівого спрямування, спільною рисою для них є ворожість, яка струменіє з основних для даного книгаря книжок, їх, хоча вони й не найчисленніші, розміщено на видноті. Та сама притлумлена зарозумілість, та сама впевненість, що вартісне лише те, що тут думають. Замість біографій великих постатей реакції та перевидання так званих прóклятих, які були просто негідниками, антиглобалістські памфлети, які тим, хто їх купує, здаються симпатичними, але за рівнем соціальної озлобленості — це детективи, інші види ненависті проявляються завдяки книжкам, яких там немає.

Ерже[130] звинувачують у тому, що він поділяє крайні праві погляди, через «Тентена в Конго». Але вдячності за показ революційних змов крайніх правих у «Скіпетрі Оттокара» не висловлюють. Належачи до крайніх правих, він усе-таки це зробив, бо був більше митцем і журналістом, ніж крайнім правим: вищий інтерес його творчості чи репортажу брав гору над поглядами. У 2007 р. мережа книгарень «Borders», одна з найзловісніших в Англії, вилучила «Тентена з Конго» зі своїх крамниць. Це найкричущий акт цензури, здійснений розповсюджувачами, навіть не виробниками, ще менше політиками; не купуймо книжок у мережі «Borders». Ці люди настільки тупі й так мало розуміються на ремеслі книгаря, що на їхніх полицях цілком певно можна знайти твори Селіна.

У «Book Soup», найкращій книгарні Лос-Анджелеса (Sunset and Larrabee), яка не зрівняється з хорошою книгарнею Бреста, мила касирка шукає в комп’ютері прізвище автора книги «Уайнсбург, Огайо», я ніяк не можу його пригадати: «Андерсон… Шервуд…[131]? Це щось новеньке?» Це — один із великих романів ХХ ст. (1919), для яких американці придумали означення «модерні класики».

У Парижі можна надибати на районні книгарні, власники яких могли б продавати взуття. В одній із них клієнтка цікавиться якоюсь книжкою. «Яка, кажете, назва? — перепитує крупна блондинка. — Зараз пошукаю. Повторіть-но… Щось не знаходжу. Дивно. Наберу ще раз… так… о. б, і, т. Ні, немає. Спробую за автором. Як там його?… А! Толкім. Ні, немає нічого». Клієнтка вагається, чи варто уточнити, що прізвище автора «Толкін», бо не впевнена, що насправді набрала господиня: «Хобіт» чи

«Гобіт»[132], тож просить іншу книжку. Власниця книгарні, якій це видання відоме не більше, ніж світовий бестселер, без кінця шукає на своєму комп’ютері. «Спробую інакше… К, р, і, й, т, о, н… Немає». Я наважуюся втрутитися: «Треба «а», а не «і»"[133]. Наша Валькірія набирає поважного вигляду, випростується й випускає в мене чергу: «Я не зобов’язана знати цього автора. Їх стільки, тих авторів. Стільки всієї тієї писанини… тощо».

Який він, хороший книгар? Все просто: це книгар, який розуміється на літературі. Тім із The Village Voice[134] у Парижі, який прочитав «Неспокійну могилу» Сіріла Конноллі[135] (The Unquiet Grave, 1944), замовив п’ять примірників цієї книжки у маленькому видавничому домі Нью-Йорка, який її перевидав, і виклав їх на прилавок. Він знає, що серед його клієнтів знайдуться люди, яких це заінтригує або нагадає про щось приємне, і це пожвавить торгівлю. Поганий працівник книгарні: це теж просто, це працівник мережі, в якого я запитую про журнал Études. «Журнал?! Він шукає в комп’ютері: це в «Історії». В розділі «Історія»: «Журнал?…»». Продавчиня порпається під столом і простягає мені Revue d’études palеstiniennes. Ні-ні, мадемуазель. Не думаю, що це те, що треба. Комп’ютер підказує, що в їхній мережі цей журнал не продається. Це все. Анінайменшого здивування. На думку цієї молодої жінки, я вочевидь запитую про якийсь незначний журнал. У цьому й полягає жах невігластва: вона не усвідомлює серйозності цього випадку. Найгірше те, що якби я пояснив, що це журнал єзуїтів, що він існує сто п’ятдесят років, що він дуже впливовий, мене зарахували б до ексцентриків. Одна з ознак варварських часів — нині невігласи сорому не відчувають.

Саме тому, надалі не люблячи те, що не дає мені втіхи, я повертатимуся до хороших незалежних книгарень, де, можливо, в цю мить, гортаючи мою книжку, якийсь читач натрапить на ці рядки. Він, сподіваюсь, прийде до тями й разом зі мною на мотив «Харе Кришна» заспіває «Оду першорядним книгарням». Таких у Франції кілька сотень, і завдяки законові про єдину ціну книжки — приймаючи такий закон, інші країни називають його «французьким» — вони не допускають межування світу.

Книгарня сприяє впровадженню літератури, бо вводить її в торгівлю.

Читати для того, щоб викласти книжки на стіл

Хто придумав називати гарні книжки «гарними книжками»? Як на мене, їх назвали гарними тому, що вони дорогі. Поняття гарного — якщо й не є відхиленням від норми, то принаймні є проблематичним — використовується для виправдання наших пристрастей, наприклад пристрасті витрачати гроші. В інших випадках гарним називають те, що передає нам сексуальне збудження. Серцю, яке захоплено тріпоче, і гаманцю, що порожніє, мозок шепоче: «Це так гарно!».

В ідеалі гарна книжка — це хороша книжка. Найгарніша має бути найкраще написана найбільш приязним генієм, і наші журнальні столики замість того, щоб вигідно презентувати себе завдяки паперовим паралелепіпедам вагою 150 грамів на квадратний метр з репродукціями чотириколірного друку, могли б задовольнитися невеличкими шорсткими на дотик томиками, авторами яких могли б бути великі письменники. Якийсь час мої столики демонстрували твори Лу Хуна, видані китайською комуністичною партією за часів, коли китайська комуністична партія робила вигляд, що вірить у літературу: сіруватий папір, нерівно нанесена фарба, примітивні обкладинки. Я люблю покласти на них рожеве чи жовте видання Університетської колекції Франції, яку ті, що її фотокопіюють звуть «Бюде»[136], а ті, що видають, «CUF»[137]: це двомовні, греко-французькі або латинсько-французькі томики, критичний апарат до них скрупульозніший за самого Еркюля Пуаро; серед авторів Еврипід, Плутарх, Овідій. Сорок років тому видавничий дім Belles Lettres публікував свої книжки, не називаючи марки, на моєму томику «Трактату про лайки» Светонія є лише назва й ім’я автора, я вважаю це ідеальним, вартим захоплення і відтепер неможливим. Хто ж бо може так робити в світі, якому вдається продавати футболки з написом «Я люблю Діора».

«Гарна книжка» — це книжка, в якій є текст з малюнками. Або навпаки. Книжка малюнків попри текст, сказали б буркотуни. Ми живемо у столітті образів, гм, гм! Дуже добре, коли в них є малюнки. Їх розглядають лише у прямому значенні слова, та хіба література — це не форма образності? У гарних книжках малюнок так мало береться до уваги, що тексту належить підтверджувати легітимність малюнка. Зрештою, першість належить письму. Його перевидають самостійно. Так трапилось із Полем Мораном[138], який створив хороший «Париж» для Бібліотеки мистецтв. Його текст коментував фото з бірюзовим небом і куртинами квітів насиченого червоного кольору на першому плані. Книжку перевидали без фото. Вони виявились ілюстраціями. За наявності тексту та фотографій найкраще, коли фотографії не є ілюстраціями, а текст не слугує коментарем. Кожен живе на своєму боці, як пляж і море.

Інколи видавець звертається до молодого фотографа. Його роботи розміщують навпроти тексту відомого письменника. Фотограф виявляється дуже талановитим і стає так само відомим, як і письменник. Коли через багато років перевидання самого лише тексту знайти можна, перше видання альбому стало рідкістю: «Спостереження» Трумена Кепоте (1959), в якому вперше були опубліковані світлини фотографа Ричарда Аведона, купити дешевше від 300 євро не вдасться.

Гарні книжки, які є й найважчими, інколи бувають найлегшими. Це не пов’язано ні з письменниками, ні з фотографами, ні з художниками, які вкладають у них стільки ж добросовісності, скільки в свої інші книжки та виставки, це пов’язано з читачами. Вони їх більше гортають, ніж читають. Що не так уже й погано. Якби щоразу, відвернувшись від телевізора і нахилившись над журнальним столиком, щоб розгорнути предмет, що так інтелігентно його прикрашає, книжку починали читати всерйоз, естетичний шок міг би призвести до смерті.

Читати наче та квітка

Навіщо продовжувати читати книжку? У цьому полягає руйнівний наслідок сподівання. Якщо книжка погана, вона ніколи не стане хорошою.

Але це зовсім інше, ніж примусити себе взятися за поему Малларме. В одному випадку примушуєш себе всупереч книжці, в іншому — всупереч собі, всупереч звичці читати певну форму фраз. Вона вироблена поточним читанням та ідеологією французької мови, яку насаджують у школі: може бути тільки один спосіб створювати фразу, який зробить нашу мову досконалою, ідеалом, весь світ захоче наслідувати її правила. От тільки за дві сотні років, впродовж яких нам це повторюють, світ так і не наслідував жодного. Мій друг з Оксфорда зауважив, що для захисту чудової логіки нашої мови, побудованої за образом думки з іменників, дієслів і додатків, ідеолог ідеальної французької мови Рівароль[139] вдається до накладань. Скидається, однак, на те, що думка не мислить схематично спершу підмет, потім дієслово, а тоді додаток. Цей прихований за універсалізмом націоналізм породжує властивий французам приступ раціональності, перекриваючи шлях фразам несподіваного типу, такий тип фраз вони називають герметизмом. Вони, немов той сценарист, який звинувачував Альбера Коена з приводу власної неспроможності написати сценарій за його книжкою. Я — читач, схожий на розкриту квітку. Я чекаю на бджолу.

Читати те, що обіч книжки

Шедевр характеризується лише сам по собі. Письменник доклав стільки героїчних зусиль, щоб його написати, що його певним чином написав хтось інший. Хтось більш цільний, більш божевільний, сповнений пристрасті. Цільну особистість письменників розкривають зовсім дрібні речі. У каталозі продажу рукописів (П’яза, листопад 2007 р.) знаходимо лист Валері Ларбо[140], який з Брюсселя писав Леону-Полю Фарґу[141]: «Бачив авеню Луїз[142] і задники трояндових кущів». Це не давало йому нічого, крім приємності від процесу написання. Щедрість письменника оцінюють по тому, як він розтринькує свій талант поза своїми книжками.

Читати, коли ти письменник

Читання, доведене до стану пристрасті, інколи є симптомом писання. Читають, читають, читають і майже автоматично наближаються до стану «пишуть, пишуть, пишуть». Люди, які пишуть, пишуть тому, що читали. Тож література — це імітація? У тих суспільствах, де не читають, не пишуть. О, Киргизстан! Не певен, чи я завтра туди повернуся.

Чи зовсім навпаки? Читач не міг передувати письменникові. Одного дня якийсь божевільний відчув потребу написати щось зовсім непрактичне. Не текст закону, не протокол процесу, не звіт адміністративної ради, не «Буття 1» чи палацеву хроніку. Ні-ні, це був якийсь непотрібний божевільний, який сів і написав: «О, мати змогу висловити себе повністю, як висловлює себе мотор! Мати змогу мчати по життю так само тріумфально, як авто останньої марки!» або щось подібне за власним бажанням у році 1000-му чи 5000-му з «Тріумфальної оди» Фернанду Пессоа[143].

Якщо комусь судилося стати письменником, у дитинстві в нього виявляється справжня булімія читання, споріднена з любовним пожираючим вогнем. Це як удаване бажання з’їсти гарненьке немовля, яке усміхається.

Коли в дитячому віці читають надзвичайно багато, то, я думаю, це для того, щоб стати письменником, а якщо цього не досягнуто, великий читач стає зачаєним письменником. З часом він про це забуває, далі продовжує читати, і дуже добре якщо він не стане уїдливим. Мені трапилося набагато менше великих читачів, уїдливих тому, що вони не пишуть, ніж дрібних письменників, уїдливих через те, що їх не читають.

Коли хтось перебуває в процесі становлення письменником і продовжує читати цілком диспропорційно, то він це робить (інколи несвідомо) для того, щоб навчитися писати. Безвартісні книжки нічому навчити не можуть. Вони такі ж непроникні, як і великі книжки. Вони нульові, й у своїй нікчемності не дають жодного прикладу для наслідування, бо нікчемність навіть не є поганою; у поганому тексті присутня якась похибка, тож можна спробувати з’ясувати її причину. Оскільки у великих книжках усе досконале (припустимо, що таке можливе), побачити, щó автор зняв або додав, неможливо, бо все досконале. Велике й безвартісне невидимі.

Коли й далі читати так само наполегливо, з’являється розуміння користі, яку отримуєш від читання кількох книжок одного автора поспіль. Якщо він уміє писати, тобто трансформувати первісну матерію, він не розкриває своїх характеристик за першого підходу.

Коли хтось став письменником, трапляється так, що він читає, щоб не писати. Радше будь-що, ніж ця в’язниця, на перебування в якій сам себе засуджуєш на один, два, п’ять чи десять років, щоб закінчити книжку! В інших є талант, навіщо ж мені убиватися, не знаючи, чи він у мене є?

Коли хтось є письменником і пише, прочитана книжка інколи розблоковує ту, яку він якраз пише. Вони не обов’язково мають бути подібними. Ви будете здивовані, побачивши, що спорідненість між письменниками полягає в пустотах. У тому, чого немає, але ми здогадуємося, що це могло б там бути. Коли книжка когось іншого розблокувала нашу книжку, на цьому треба стояти, інакше розблоковувати доведеться нам. І ми переходимо до іншої книжки, так само спокусливої, бо в ній віднаходимо елементи самих себе, і знову не пишемо. Процес писання — це організація ізольованості в літературі.

Коли хтось є письменником і не перебуває в процесі писання, бувають моменти пристрасного читання. Моменти, коли книжку не пишуть, є порожнистими й асоціальними, це моменти, коли письменники є монстрами з відмінним від їхнього голосом. Закінчивши свій роман, вони з насолодою повернулися до створення інших.

Я знаю когось дуже розумного, дуже освіченого й ще багато всякого-різного, але коли він пише, це просто катастрофа. Якщо він не вміє писати, значить, він не вміє читати. У романах він бачить сюжет, у поезіях — форму, в театрі — репліки, зрештою — перший план і видиме. А реальний сюжет, більш видимий, ніж видиме, а дух, а за риторичною формою — сонет, анамнез, хіазм, ненадійний оповідач тощо — внутрішня причина наданої фразам форми? Танцю властива не тільки хореографія.

Можна обожнювати Пруста і писати, як Норпуа[144]. Чи ж настільки Пруста обожнюють, якщо пишуть, як Норпуа? Чи справжній, рафінований читач може писати погано? Що значить писати погано?

У ставленні читачів до письменників часто спостерігається оспорювання їхніх сюжетів. «Ви написали книжку поезій під заголовком «Плавці», а чому не «Плавчині»?» — запитали мене. Неймовірно. Мені це видалося неймовірним. Коли Сезан показував картину з яблуком, ніхто ніколи не питав його: «Чому ви не намалювали грушу?». Ніхто ніколи не запитав у Фелліні: «Ви показуєте жінок із великими персами, чому ви не показуєте чоловіків із великим пенісом?». Ніхто не запитав Шостаковича:

«Ви написали симфонію, чому не сонату?». Втім, я не думаю, що це якась особлива недоброзичливість до письменників. З боку доброзичливих тупуватих людей це радше спосіб проникнути в літературу, а значить її полюбити. Трапляється, що любов буває нав’язливою.

Читати вголос

а) написане іншими

а.1) прикрі помилки

Починаючи з 1993 р., Вероніка Обуї[145] знімає на відео людей, які один за одним, по шість хвилин кожен, читають «У пошуках утраченого часу». Серед них є люди відомі й невідомі, молоді й старі, закохані в Пруста й такі, що ніколи його не читали, та багато інших. Цей проект ще раз демонструє, що кількість, про яку кажуть стільки поганого, може бути елементом якості. Це більше портрет читачів, ніж просте читання Пруста. Кожен вибирає свою мізансцену. Цей кривляється, той декламує пишномовно. Та мимрить, оця бурмоче. Це також непрямий портрет постановника відеофільму: вона сама обирала своїх читачів. Там її мама, друзі, люди, яких, як і мене, вона просила читати десять років тому і які роблять це десятьма роками пізніше. «Читаємо Пруста» триватиме до 2050 р. У цьому елемент його незвичності: багато хто з нас бере участь у творі, завершення якого їм навряд чи вдасться побачити. Та й чи сама Вероніка Обуї зможе його завершити? Це прустівське запитання, як і запитання оповідача з «Пошуків…», який питає себе, чи колись він таки напише свій роман?

Зрештою, «Читаємо Пруста» — це портрет французького суспільства. Якраз коли добігав кінця запис мого читання у творця плиток на бульварі Сен-Жермен у Парижі, до нього зайшов вродливий грізний на вигляд юнак. Він чекає. Ми вказуємо йому на відповідальну особу. «Чую, ви говорите про Пруста. Я — квітникар, спеціалізуюся на орхідеях катлея». Про важливість катлея у стосунках між Одетою і Сваном добре відомо. Пруст вражаючим чином посприяв зрошенню французького суспільства. Чи ж думав він, що менш як сто років після непростої публікації першого тому роману його ім’я знатиме вся країна, включно з цим юним квітникарем, який став наступним учасником проекту «Читаємо Пруста»? У Франції, де уряд наважився створити Міністерство національної ідентичності, цей юнак, крамничка якого знаходиться у ХVІІ арондісмані, зовсім поруч із місцем, де Пруст жив у дитинстві, та із квітникарем Лашомом, клієнтом якого той став пізніше, дає єдину прийнятну відповідь: інтеграція шляхом елітизму. Я навіть сказав би: через естетику. Прустівці всіх походжень, об’єднуйтеся! Мадленка[146] буде завтра! А щоб показати, що наше походження, яке наче печатка в паспорті, зафіксоване в наших прізвищах, література переносить у трансцендентне, ім’я Марселя Пруста, досить-таки сумнівної національної належності (його матір була єврейкою), я поставлю поруч із ім’ям продавця квітів Каріма Мазефа, батьки якого кабіли.

Під час читання я зробив помилку, додавши до слова «люди» слова «всього світу». Цілком певно, це пояснювалося ритмом, який я вибрав для читання, виходячи з того, щó я знав про Пруста. У певний момент мій ритм — а ритм читача ніколи не збігається з ритмом автора, бо він тлумачить його по-своєму і в цьому тлумаченні є частка внутрішнього спротиву, — наштовхнувся на вираз, який йому видався закоротким. «Люди». І дуже швидко понишпоривши в моїй внутрішній лексиці й одразу ж перевіривши у пам’яті, що якнайкраще могло б доповнити Пруста, додав: «усього світу». Мені допоміг Пруст, вираз «люди всього світу» зустрічається в нього досить часто; моя помилка знайшла доречне опертя. Це доповнення трішки переінакшило сенс Прустової фрази у прочитаному мною пасажі. Незначно, зовсім трішки. Однак переінакшило. Цілком імовірно, що низка книжок, які ми читаємо, наприклад, театральні п’єси, відомі нам лише в запису акторів, так само спотворені нюансами, від яких в авторів волосся стало б дибки.

У цьому пасажі Пруста є така собі «мадам д’Епінуа (d’Epinoy)». Я подумав, чи не слід вимовляти це прізвище як «д’Епіне (d’Epinay)». Короткий пошук нічого не прояснив, тоді я сказав собі, якби було саме так, Пруст пов’язав би це з Руссо і мадам д’Епіне (d’Epinay). Будучи таким, яким він є, він, цілком певно, ввів би підземний струмок на тридцять рядків про походження цього імені, потім то там, то сям виринула б згадка про таку звучну омонімію між його персонажем і подругою Руссо. Він був ласим на таку плутанину (в нього вона виявилася плідною, беручи участь у його іронічному баченні наявності добра в світі. Починаючи з 1993 р. ніхто з учасників проекту «Читаємо Пруста» не знав, що мадам де Вільпарізі (Villeparisis) вимовляється Віпарізі (Viparisis), на це вказав сам оповідач. Пруст належить до найгірше прочитаних письменників з числа тих, яких буцімто читають. Мною також.

а.2) розкішні помилки

Наш розум, схильний до того, про що він звик думати, інколи читає інше слово замість написаного. І не може втриматися від вигуку: Який оригінальний цей автор! Кому спало б на думку поєднати подібне слово з тим, що йому передує. Який промовистий результат. Далі в процесі читання ми усвідомлюємо, що на велосипеді заїло ланцюг. Нам доводиться зупинитися. Коли почався збій? Авжеж, якраз на тому слові. Насправді автор ужив інше, цілком банальне слово. Ми розчаровані. І навіть не можемо вкрасти цей образ або нову ідею, яку це слово породило, бо вони не були сформовані розсудливо.

б) свої власні тексти

б.1) читання перед публікою, поезії зокрема

Я стримано ставлюся до читання своїх текстів перед публікою, бо для мене література німа. Це справа між тишею та кимось іншим. Красномовне мовчання речі, яку читають, і доброзичливе мовчання того, хто читає. Особливо поезії. Так, у давні часи її читали публічно, авжеж трубадури; але, як казав Задіг[147], коли йому пояснювали, що варварський звичай, у якому він брав участь, датується давніми часами: «Розум давніший». Якщо протягом двох тисяч років припускались якоїсь помилки, настав час позбавлятись омани (позбуватися помилок). Традиції бувають фальшивими.

Під час читання вголос мене бентежить, власне, втрата нюансів і натяків, які можуть міститись у слові чи фразі. Голос виражає тільки одну річ водночас. Ще більше мене бентежить не так частка комедіантства, яка може виявитись під час читання, як пізніше частка політиканства, яка може бути наявною під час написання. Завдяки читанню ми знаємо реакцію публіки, тож і пишемо так, наче перед нами публіка, замість того, щоб продовжувати писати ні для кого, хіба евентуально задля сенсу. Ми розмовляємо зовсім інакше залежно від того, для чого наше звернення призначене: для зору чи для слуху.

б.2) речі написані для публічного читання

Вухо більш неуважливе порівняно з оком. Воно відкрите для всіх звуків, око ж зосереджується на знакові, на який воно дивиться. Звідси усне красномовство є майже протилежністю красномовства письмового. Усна промовистість майже завжди мусить бути голосною і шумною, виразність письмова може бути сухуватою і небагатослівною. Звертаючись до вуха, треба говорити голосно, щоб перекрити відволікаючі слова інших. Перед тим як сказати щось важливе, слід говорити повільніше. Вухо схоже на метелика, воно зафіксоване тільки фізично, в плані ж почуттів пурхає навсібіч. Ніколи не можна бути певним, що вухо вловить зв’язки каузальності, якщо їх не висловлено, тож «отже» мають бути «отже», а «ось чому» — «ось чому».

Я порівнював промову на радіо з промовою написаною. Коли до слова, як на телебаченні, додається образ, вухо є значно тоншим за око, око ж виявляється сильнішим. Одразу після телепередачі, в якій я говорив, що зазнав плагіату, хтось із близьких, а значить, припустимо, людей уважних, зауважив: «Я й не знав, що тебе звинувачували в плагіаті!». Зображення в телевізорі гіпнотизує, люди дивляться уважніше, ніж слухають — чи гарно він зачесаний? що це в нього за сорочка? — тож і чують навіть не фразу, а одне з п’яти чи десяти слів і вже із цього слова екстраполюють. Виникаюча через це помилка дуже стійка. Тóму, чого я не казав, не раз протиставляли «Але ж я це чув»! Телеглядач перебуває якнайдалі від суті. Співбесідника (в розмові) зваблюють модуляції голосу того, хто до нього говорить, і жести, якими той собі допомагає, тіло, яке розмовляє, нав’язує себе тілу, яке слухає. Слухача (радіо) здатний захопити лише шарм голосу, якого він може позбутися, переставши слухати, але він майже змушений продовжувати слухати. Найвільнішим у такій ситуації є читач.

Читати інтерв’ю

Це відносно нова категорія книжок. Першим, якщо не помиляюся, таку книжку опублікував Жюль Юре, журналіст кінця ХІХ ст.; для своєї «Анкети про еволюцію літератури» (1891) він ставив запитання майже всім, від Леконта де Ліля до Едмона де Ґонкура, від Ернеста Ренана[148] до Еміля Золя, від Метерлінка до Сен-Поля Ру[149]. І якщо його запитання інколи здаються банальними, ті, які знають, що відповідь полягає в тому, щоб використати дещицю наданого часу й сказати те, що хочеться висловити, роблять їх привабливими. Відтоді книги інтерв’ю друкуються, наприклад, у колекції «Conversation with….» («Розмова з…») Міссісіпського університету. Френсис Скот Фіцджеральд. Хаїм Поток[150]. Сьюзен Зонтаґ. Вільям Фолкнер. Рубрика розмов у Paris Review про «The Art of Writing», тобто мистецтво писати, інколи запрошувала грубіянів, мільйонерів за кількістю читачів, як Стівен Кінг (відчувається наївність тактика журналу, який уважає, що він у вирі життя: «Ми привабимо молодь!»), інколи ж людей, які можуть висловити речі вагомі, як Дороті Паркер чи Курт Воннегут. Це досить приємні томики для моментів лінивого читання.

Щоб з’ясувати, що таке хороша книжка інтерв’ю, можна спробувати визначити, що таке погана книжка інтерв’ю. Погана книжка інтерв’ю — це книжка, в якій світська журналістка запитує у більш-менш відомої романістки: «Вранці ви полюбляєте китайський чай чи Дарджелін?». Це автентичний приклад. Я не називатиму ні імені журналістки, ні імені романістки, яка наважилася на це відповісти. Вони нам нагадують, що хоча Жак Шазо[151] помер, Марі-Шанталь[152] жива. (Послухайте, я ж не можу все пояснювати!

Погана книжка інтерв’ю — це промотвір, у якому запитання є лестощами, що закінчуються запитальною інтонацією. Наприклад: у якому віці в тебе проявилися надприродні здібності у грі на гітарі, Кейт. Я вибрав ім’я Кейт, бо це прикметно для книжок про співаків. Це ім’я можна замінити іменем Брюс, Піт чи Сід; музика — це царина, де дифірамб виглядає обернено пропорційним до культури критики.

Якщо ж хочеться обов’язково мати хорошу книжку інтерв’ю, непогано було б, щоб інтерв’юер був талановитим. Щоразу покладатися на геніальність того, у кого беруть інтерв’ю, не можна. Бесіди схожі на теніс, їхня якість поліпшується за наявності співрозмовника. А співрозмовника дає той, хто ставить запитання. Він повинен бути обізнаним, не будучи педантом, шанобливим, не будучи улесливим, допитливим, але не безцеремонним. Досконалий зразок такої рівноваги продемонстрував Робер Малле[153] в інтерв’ю з Полем Леото[154] (запис цих радіорозмов див.: Paul Léautaud. Entretiens avec Robert Mallet, 1951).

Хороших інтерв’юерів також не бракує. Ними досить часто бувають кінопрацівники, та ще й які! Орсон Веллс[155], Федеріко Фелліні, Діно Різі[156]. Всі прочитані мною інтерв’ю з ними були смішними, цікавими, захоплюючими. У них вони не переймались популяризацією. А щедро ділились гумором, думкою, інтелектом. Зрештою, інтерв’ю були цікавими і для них, про що можу судити з власного досвіду. У періоді промоції книжки (ремесло політика цілком відмінне від літератури) настає момент, коли мені стає нудно. Момент, коли вибудувавши, уточнивши і вивіривши свої відповіді, я повторюю їх цілком готовими. І сам себе стомлюю. Тож для себе і тільки для себе, бо новий журналіст, якому я відповідаю, цілком вдовольнився б старою реплікою, яку він чує вперше, я вигадую щось інакше, що виводить мене з пригніченого стану, якусь нову ідею, яку я вибудовую, вивіряю, уточнюю тощо.

Серед письменників, які дають гарні інтерв’ю, я назву Гора Відала[157], а щоб оспорити думку, що може виникнути під час виголошення цього імені, — Франсуазу Саган. Можна бути дотепним, не будучи злим. Характерним для Відала є ущипливість і спогад. Прикметна риса Саган — мрійливість, з якої вона виходить лише для того, щоб висловити найбільш тверді люб’язності. Хорхе Луїс Борхес[158] був також чудовим, можливо, це те, що він зробив найкращого: оті бесіди сліпого, в якого є час. Однією з найкращих книжок розмов з письменником є книжка Ромена Ґарі[159] «Ніч буде спокійною» (1974). Вона сердечна, запальна, зворушлива, кумедна. Її можна читати, не прочитавши жодної іншої книжки Ґарі. Це чи не найкращий доказ того, що книжка розмов може бути хорошою.

Орсон Веллс, якого можна побачити в портреті, створеному П’єром-Андре Бутангом[160] у процесі читання лекції в давній школі мистецтв IDHEC[161], показує драматичність ситуації, коли людина має розум і вміє говорити. Тоді зникає творчість. Працю заступає слово. Ніхто не думає про героїзм людей інтелекту, коли, крім того, що вони виявляють його в розмові (що є формою щедрості), їм доводиться працювати. Оскар Вайлд був таким доти, доки був приречений мовчати. Здатність легко вести розмову може стати фатальною. Езра Паунд, також обдарована людина в плані розмови, зрештою, почав говорити бозна-що просто для того, щоб підкидати паливо в словесну машину. Отак після визволення Європи дехто опинився у клітці[162]. Всіх їх об’єднує необережність. У висловлюванні думок!

Нас убивають не трагедії, а безладдя.

Дороті Паркер. The Paris Review Interviews, vol. 1 (2006).

Несправедливо робити вигляд, що ви були людьми накшталт Джона Вейна[163] чи Френка Сінатр и; те саме і для наступних поколінь, бо через це війни стають симпатичними.

Курт Воннегут. The Paris Review Interviews, vol. 1 (2006).

Я люблю зовсім не те, ким я є.

Орсон Веллс. Interviews (2002)

У кожного письменника в голові театр зі своєю трупою. У Шекспіра п’ятдесят персонажів, у мене десять, у Теннессі [164] — їх п’ять, у Гемінгвея — один, а Беккетові вдається не має жодного.

Conversations with Gore Vidal (2005).

Думка, про те, що я помру, що люди, яких я люблю, колись та помруть, викликає в мене огиду. Я вважаю це справжнім паскудством, справді-бо це таки погано. Це неприйнятно. Вас приводять на світ із механізмом для мислення, яким є ваш мозок. Вам дають повно дарунків, а саме: життя, дерева, сонце, весни, осені, інших людей, дітей, собак, котів, усього, чого забажаєте… А потім вам кажуть… Про те, що колись у вас усе це відберуть, відомо… Так нечемно, погано, нечесно.

Франсуаза Саган. Tout le monde est infidèle (посмертно, 2009).

Читати, як друг

Друг, який нас читає, виявить свої дружні почуття значно краще, якщо наважиться слугувати передусім інтересам книжки, а не автора, якому надалі це стане в пригоді. У Ґустава Флобера була пристрасть до поганого смаку. Нормандець, який походив від химерних вікінгів, мандрівник, який у молодості здійснив одну-єдину мандрівку до Єгипту, звідки повернувся з вантажем брелків і ліричних вуалей, немов танцівниця танцю живота, цей вусатий аджюдан мріяв лише написати лірично-пророчу епопею. І якби йому не завадили це зробити, і якби він сам інколи так робив би, він писав би, як продавець з блошиного ринку, що спеціалізується на орієнталізмі. Разом із ним ми багато чим завдячуємо його другові Максиму Дю Кану — теж письменнику, ще й добре влаштованому, він був членом Французької академії, — за здійснення найдружнішого акту: лайки. «Годі робити дурниці, Ґуставе, — сказав він Флоберові. — Кілька років тому ти з пристрастю та ще й презирливо, втім, нехай, ти ж саме такий, говорив мені про фрустровану провінціалку — те, що я вживаю це слово, звісно, анахронізм, так-так, — у будь-якому разі зроби мені приємність, облиш свою гру в підлітка і напиши реалістичний роман». Оскільки Флобер був сміливим — а це складова геніальності, — він написав «Мадам Боварі».

Це було в газеті Le Monde за 12 квітня 2009 р. Переклад статті Орхана Памука[165] про Флобера. Ні добре, ні погано, щось на зразок тушкованої яловичини з овочами у досить поширеній традиції Нобелівської премії з літератури. Проте в статті була перлина, та що там перлина! Кольє, діадема, прикраса! З приводу Максима Дю Кана. Саме йому ми завдячуємо тим, що він переконав Флобера написати «Мадам Боварі», але про це Памук не говорить. Після безплідного патякання, в якому він з однаковим успіхом міг би висловити міркування про вплив Google чи прочитати нотацію про Вікіпедію, він просто каже, що Дю Кан був «жіночним, але надійним». Ось так, заявивши про переслідування інтегристами, можна втекти зі своєї країни і написати «жіночний, але надійний». Жіночний, але надійний. Для мене цей вираз стане набридливою фразою. Наприклад, у продавця автомашин: «Я радив би вам це купе, месьє. Жіночне, але надійне». Або в продавця тарама[166]… «Жіночна, але надійна». «Жіночний, але надійний».

Читач — це спадкоємець

З-поміж спадкоємців, дітей, що мають право, та президентів асоціацій письменників, яких я захоплено вихваляв у тій чи тій книжці, тоді як ніхто й словом про них не згадував, хто мені написав? Ніхто! Пустка з цього боку. Пустка з того боку. Он отой! А по ньому, однак, топтались, і його спадкоємець мав би прислати мені шістсот кілограмів троянд. Утім, я пишу книжки не для того, щоб отримувати листи від племінників. У момент неробства (тоді, коли я не пишу, або не читаю, або не люблю, або мене не дуже цінують) я з певним зацікавленням констатував, що справжніми спадкоємцями письменників є їхні читачі.

Звісно, я говорю не про французьку університетську професуру, яка вважає себе власницею літератури, сприймаючи письменників як узурпаторів. У зовсім сірих будівлях вони публікують зовсім безликі книжки, компільовані студентами, які пишуть дисертацію і в яких вони висмоктали всю пошукову частину, цікавлячись тільки своїм кланом і роблячи посилання тільки на свій клан; ті книжки такі банальні, настільки позбавлені ідей і таланту, настільки безнадійно-нудні з першого прочитаного рядка, що вони ніколи не мали спонтанного читача й існують лише тому, що викладачі вписують свої власні книжки у бібліографію свого ж курсу, читати їх змушують студентів, які їх зненавидять, хіба що окрім тих, які як та міль, що хоче наслідувати міль, уже в двадцять років стануть такими самими, маючи не більше таланту чи ідей, але зберігаючи таке саме стійке почуття окремішності й відтворення. Університетським науковцям невідомо, що окремішність справді відокремлює, але тих, хто її організовує, як і те, що кожна виняткова інституція повільно загниває. Тоді як письменники, насвистуючи, ідуть на пляж у супроводі читачів під сповненим ненависті поглядом пихатих представників молі, що згасають у тіні. Перший, хто прибуде, виграє морозиво à la Вульф!

Що вони читають

Запитання: Як ви провели час у в’язниці?

Віктор-Еманюель Савойський, син останнього короля Італії:

— Я читав «Крипто» Дена Брауна[167].

Chі, 16 серпня 2006 р.

Хто читає шедеври?

У цьому східному готелі, де я найняв кімнату, щоб завершити книжку й мати змогу плавати зимою, юні подружжя англійців сидять довкола басейну з News week і романами Майкла Крайтона[168]. Романи пасували до газети. Гадаю, що на життєвому шляху мені ніколи не трапився хтось, хто читав би велику книжку. Ніколи. Ніхто. Мене це неймовірно дивує. Здивування змушує самому собі повторювати запитання, щоб ударити в гонг у глибинах моєї пам’яті: ніколи? ніхто? таки ні. Жодного разу наступного після одруження дня, у жодному сільському саду, на жодному пляжі, біля жодного басейну, в жодному поїзді, жодному літаку, жодному авто, ніде й ніколи-ніколи-ніколи я не бачив, аби бодай хтось читав Пруста, Малларме, Толстого… Хто ж тоді читає шедеври?

Хоча, ні, а майстер хутряних виробів моєї мами. Мені було 12 чи 13, я поїхав із нею до По, де вона на літо здавала на зберігання в холоді своє манто. Той старий, елегантний, з прямою спиною чоловік читав за прилавком томик із серії CUF. Привітний, він відклав його й зайнявся манто так само уважно, наче йшлося про збереження якогось дуже старовинного скляного виробу. Був це латинський автор чи грецький? Я вже не пригадую, а так тепер хотілося б знати. Неможливо. Саме в цьому полягає призначення художньої літератури: заповнювати прогалини невігластва уявою.

Читати, щоб прокинутися від анестезії

Починаючи з 2006 р. у Франції друкується й розповсюджується New York Times, тоді як доти можна було знайти лише імпортований великий недільний номер за чотирнадцять євро. Тепер номер коштує шість євро, це та сама газета, що й у Сполучених Штатах, хоча й у національній версії, що позбавило нас від приємної Metro Section, в якій подають новини про Нью-Йорк; вона без кольорового друку й трохи менша за форматом, сфотографована, напевно, зі спалахом; менш приваблива, наче ненатуральна. У будь-якому разі читати газету за кордоном і читати її в своїй країні — зовсім різні речі: вона «видихається». Те саме з регіональними газетами, які читаєш в іншому регіоні. У цьому полягає різниця між журналістикою та літературою, яка втрачає значно менше сутності після переїзду. Сутність властива літературі як такій і передається читачеві, вона значною мірою є зовнішньою щодо журналістики, її привносять читачі. Література — це творчість, журналістика — інтерпретація.

Журналістика пов’язана тільки з газетним папером. У газетах інколи буває література, як і журналістика трапляється в низці книжок, які хиріють, як вийняті з горщиків квіти, як, скажімо, мемуари зарубіжних політичних діячів. Преса — це компроміс із публікою. У літературі інша відмінність, яка є тим, чим вона є, і на зустріч з якою евентуально приходять читачі. Здійснивши акт вибору, вони є дорослими, а не якоюсь більшменш неокресленою й неуважливою цілістю, яка вранці споживає новини разом із круасанами.

Журналістика — це повторюваність образів, спрямована на приглушення жорстокості речей. 11 вересня 2001 р. і далі цілими днями всі канали американського та європейського телебачення раз-у-раз передавали відеозапис літаків, які врізаються у вежі Світового торговельного центру, та падіння самих веж. Мета показу полягала не так в інформуванні, як у тому, щоб від ошелешення ми перейшли до отупіння. Після сотого уколу болю вже не відчуваєш. Це, можливо, добре. Анестезія по телевізору — хтозна? — стримала заворушення проти арабів-іммігрантів. З цієї самої причини були заборонені передачі, де палестинці Рамалла[169] вибухнули неймовірною радістю, почувши повідомлення про замахи. І знову ж з тієї самої причини американський уряд заборонив демонструвати по телебаченню зйомки людей, які, щоб не згоріти, викидаються з вікон, зйомки та фото їхніх падаючих і розбитих тіл. (Заборона фільмувати привезені з Іраку домовини вбитих вояків керувалася зовсім іншим наміром. Не даючи змоги вклонитися їхній пам’яті, країна, заради якої вони загинули — це подавалось саме так, — визнавала, що вони померли не заради батьківщини.) Література, яка не має справи з широким загалом, може показувати речі, навіть якщо вони не зовсім приємні; індивідуальна емоційність не така потужна й вибухова, як емоційність колективна. Джон Макінерні[170] у своєму романі «Хороше життя» (The Good Life, 2006) одним-єдиним образом помстився за всі заборонені образи. Це був образ звуку. Він говорить про тіла, які падають з веж зі звуком зігнилих фруктів. Образ настільки виразний, що немає потреби описувати щось іще, та й він нічого більше не додає. Вежі-близнюки були віддані на відкуп чесності людського страждання. (Власне з огляду на це 11 вересня 2001 р. весь світ цілком справедливо виступив проти Карлгайнца Штокгаузена[171], який сказав, що їхнє падіння — це найбільша естетична подія ХХ ст. Він продемонстрував лицемірність мислення та свою безсердечність. А значить, наділив себе додатковим недоліком порівняно з Джорджем В. Бушем, який ніколи не претендував на інтелект. Краса катастрофи існує лише у фільмах. Трюки у фільмі «2012», які показують, як під час землетрусу валиться весь Лос-Анджелес, ми вважаємо чудовими, бо знаємо, що це фантазія. Нас охопив би жах, якби ми крупним планом побачили зламану кістку, яка стирчала б із стегна.) Основна відмінність між цими двома видами текстів полягає у ставленні до смерті. Література говорить про смерть, а журналістика — про померлих. Література може розповідати про речі, які не є надто приємними, журналістика не хоче бути неприємною. Тож вона говорить не про смерть, а про померлих. Саме мертві створюють відчуття приємності, бо їх можна пожаліти, не будучи схвильованим, ці покійники далеко, померли вони від хвороб, яких у нас немає; ці померлі стосуються лише нашого милосердя, нашої доброчесності, а не серця.

Читати на іншому носії крім паперу у вигляді тому

Дуже зручно думати, що література чиста, і було б грубо говорити про створені для неї матеріальні умови. Матеріальні умови мистецтва мають уплив на форму мистецтва. На спосіб оплати письменника («Письменнику фактично не платять: його годують, добре чи погано залежно від епохи», — Жан-Поль Сартр. «Що таке література?»), особливо ж на носія письма. Чи ж Кодекс Хаммурапі[172] виявився міцнішим через те, що був написаний на камені?

Латинські книжки мали вигляд сувоїв. Відповідно манера їх читання відрізнялася від того, як ми читаємо тепер. Чогось було менше, чогось більше. Книжку не можна було перелистати. Не існувало навіть такого дієслова, бо в них не було листків. Розгортання сувою мусило читання уповільнювати, робило його ретельнішим. Аби не завдавати собі труда знову розгортати сувій у пошуках якогось пасажу! А отже, зумовило інакші манери писати. Перш ніж почати писати, писець читав. Він більш-менш свідомо занурювався у своєрідний, загальний ритм читання й згідно з цим і писав, не так у деталях, як у сукупності, але сукупність обумовлює деталі. За доби античності твори були короткі, наче рубані — те, в чому загалом докоряють модерним, оснащеним технічними засобами часам. Поеми, афоризми, діалоги; реляцію про послідовні пригоди низки персонажів, яку назвали романом, годі було уявити. Вона була настільки малоймовірною, що її практично не уявляли. Перший прояв геніальності Петронія полягав у геніальності форми. В написанні роману. Як і будь-яка крайня сміливість, ця залишилася одинокою та не видалася чимось відмінним від дурощів, які невпинно виплескують із голів гульвіс, шаленців, навіженців, зациклених на ідеї й інших усміхнених і непотрібних зануд. Потрібен був час, щоб з’явилися нові романи, залишивши зачитаний павуками «Сатирикон» у запасниках салону тих, хто вигадав неділі. Романи, звісно, були, радше героїзованими оповідями про кар’єру генералів, як, скажімо, у Візантії десятки «Романів про Александра», присвячені Александрові Великому, які виходили так само регулярно, як і біографії Шекспіра в Англії чи розповіді про різних Кеннеді в Сполучених Штатах Америки. Позбувшись сувоїв, ми щось утратили, щось і здобули. З появою електронних книжок та iPhone епічні романи читатимуть, можливо, менше і писатимуть рідше. Якби видавець, який впроваджує цей прямокутник, на якому після дотику на екрані iPhone’a з’являється зображення, запропонував мені опублікувати в ньому свої поезії, чи змінив би я манеру їх написання? Наразі я переймаюся одним: відсутністю можливості робити нотатки на екрані, але над цим уже працюють, і читач знову зможе привласнити читання. Роман, можливо, і був прив’язаний до книжок у вигляді томиків, але література не залежить від паперу. Невеличкий хамелеон виявився значно стійкішим за цих здоровил-диплококів, які, сягаючи 35 метрів у висоту, вважали себе безсмертними, загинули від нежиті щойно вдарили перші морози. Прочитавши Дарвіна, поет адаптується. Й обирає гасло: «Хмариться, напишімо грозу».

Чому не читати?

а) з тактовності

Читати, читати, це дуже добре, але бувають моменти, коли добре цього не робити. Наприклад, після кохання. Коли, відхилившись від свого партнера, все ще зберігаючи дещицю його на собі, чи, точніше, маючи в собі чарівну мимовільну присутність, ми тягнемося за іншою, ніби щойно не відбулося нічого важливого, наче блискавичність суперечить тривалому, а активність розуму, якою є читання (де почування теж присутні) була або відпочинком, або важливішою за діяльність тілесну (де розум також присутній). «Значить, тепер ти зраджуєш мені з Еррі Де Люка?[173]».

б) через громадську діяльність

Друзі-шотландці відмовляються читати «Гаррі Поттера», рекламний мед про якого залив усю країну. Туристи відвідують замок Алнвік (герцогів Нортумберландських), бо в ньому знімали фільм. По всій Шотландії продають вироби з маркою «Гаррі Поттер». Цей роман, який міг уважатися симпатичним, бо спонукав дітей читати, став

одним із лих світу: він спонукав до читання й дорослих. Деякі книжки, як і деякі особи, інколи розблоковують звичку суспільства. Спочатку це виглядає класнó, тоді як це лише паскудство. Дж. К. Роулінг позбавила дорослих усього світу комплексу, і романи для юних заполонили світ старших. Про це можна б написати «Промову про добровільну відсталість».

Запуск останнього тому серії рівно опівночі одного дня 2007 р. в тисячах книгарень Об’єднаного королівства разом із читанням уривків автором у Единбурзькому замку став відразливою промоакцією, рівнозначною запуску сітроена «Ксара Пікассо». Література проституйована наживо. Якщо зáмки цієї країни стають парками розваг під приводом необхідності доглядати дахи, краще ті дахи знести. Це доповнить дивовижний спектакль католицьких церков, спустошених Генріхом VІІІ, зруйновані стіни яких, височіючи наскрізними проломами, схожі на каркаси динозаврів, раптово паралізованих на зелених долинах цього жорстокого краю. В парках коло них читають книжки.

в) через дурне марновірство

Я досить довго уникав читати книжку Ерве Ґібера[174] про СНІД «Другові, який не врятував мені життя» (1990) через марновірство чи заклинання: я не хочу знати, що я міг би підхопити. Ця книжка дивовижна своїми моментами дріб’язковості. Можна було б подумати, що вражена смертельною недугою людина замість того, щоб захоплюватися собою, нарешті починає цікавитись іншими, але ж ні. Замкненість у собі, злість замість прощення, зрештою все те, що робить хворобу ненависною. Армія, яка окупувала тіло, звужує розум. І для подолання стану пригніченості вона залишає нам лише гіркоту. Не те, щоб при доброму здоров’ї Ґібер був надміру щедрим. Однак він писав хороші книжки. Страждаючи від нарцисизму, він, наче 14-річна дівчинка, прагнув стати знаменитим. Ставши заздрісним через свою хворобу, яка викрала в нього першість, він спробував щось із цього зробити, сперечаючись із нею — цим вимушеним рухом до безформного, і намагаючись надати їй форми. Коли його озлобленість ураженої людини починає собою захоплюватися, у нього проявляється блискуче базікання безумної пташки з точним попаданням дзьоба, яка намагається пошматувати давніх ворогів саркастичним гумором, який викликає жаль до його зраненого серця. В «Інкогніто» (1989), романі, присвяченому його перебуванню на віллі Медичі, є жартівливість і легкість, немає злоби у помсті. Тільки така чутлива людина, як він, могла показати дріб’язковість Мату, Фістунетти, Кларінетти, Веселунки і Фурбезі, імена-сховки бувають кумедні, як у казці. Разом із Бернаром-Марі Кольтесом[175], якого я вже згадував, і деякою мірою Жаном Ешнозом[176] Ґібер належить до авторів тієї неокласичної моделі, яка у Франції була певною віхою у риторичних 1985–1990 роках (інколи запитання падали в порожнечу, хоча не завжди), відзначаючись моментами гарного холодного ліризму, чи ж Марі-Жозеф Шеньє[177] міг би бути хорошим порівнянням? Ґіберові властиве чуття слова, а ще точніше — дієслова: «Хвойди не спонукають до неймовірних плювків», а наскільки вдалий опис: «трансвестит без грудних зусиль»[178]! Не забув я і двох інших фраз із цієї книжки, читання, напевно, можна вважати вдалим, коли нам від нього залишаються якісь фрази? Вони схожі на шарфи у шухляді, які не втратили яскравості кольорів, а у складках назавжди зберегли чарівні пахощі емоцій і думок.

г) щоб надалі не бентежитися від негідних текстів

Я взявся читати Селінові «Листи до НФЖ[179]», які мені рекомендували як шедевр за останні 108 років. Що ж, крім лайок упереміш із наріканням — звичною прикметою старого сльозливого щуролова, яким був автор «Подорожі у кінець ночі», — там надибуємо на ще одне зухвальство, лист до Жана Полана[180] від 18 лютого 1948 р.: «Коли відкриється наступна бійня, запевняю, що мене бачитимуть у таборі різників… і ніколи більше з боку телят». І немов би цього не досить, немов би в цьому треба переконати самого себе, з почуттям меланхолії про не такі давні часи, коли він вимагав винищення, автор повторює: «ніколи більше». Це каже чоловік, який чимало часу провів у товаристві різників, адже це тисячу разів підтверджує його листування в «Плеяді», ось один-єдиний лист до керівника колабораціоністів Доріо[181] за 1942 р.: «Єврей ніколи не буває одним на доріжці! Єврей — це все єврейство. … Як один терміт — це цілий термітник». Байдужий до стогонів, які могла породити його прихильність, Селін влаштував свій власний номер скиглення з приводу півторарічного ув’язнення в Копенгагені під кінець війни, з яких у в’язниці він просидів рік, а півроку пробув у лікарні. Він скиглив, жалівся, нарікав, тоді як у Франції його друзі-колаборанти щонайменше кінчали життя самогубством чи були страчені, про що Бернар Франк[182] написав у якійсь із книжок, я десь пошукаю. Повернімося все-таки до теми. Якщо якийсь письменник і був позбавлений честі, то ним був Луї-Фердинан Селін, 1894–1961. Лист до Полана надруковано на сторінці 47 «Листів до НФЖ», які я одразу ж закрив, назавжди. Шкода марнувати час на таких політиків. Інколи ми приділяємо надто багато часу, тобто свого життя, письменникам, які на це не заслуговують.

Розголос, влаштований і ними, і зграєю, що їх оточує, і спеціалістами, які роблять кар’єру на їх обскубуванні, і критиками, які бояться, що можуть упустити здобич, якщо своєчасно її не похвалять, зумовлює дальше тривання роздутих талантів на шкоду людям талановитим, про яких не говорять. На жаль, світ надає більше уваги розголосові, ніж думанню. Ось чому ми, нерозумні, показуємося, замість того, щоб зачинитись, як аятоли, яких вірні обов’язково прийдуть навідати в їхньому усамітненні. О, та хіба один залишився самотнім у Кумі[183], де до нього навідуються лише вітри, які, насміхаючись, пролітають між ребрами його скелета, а його тюрбан, зачепившись одним кінцем на потилиці, несамовито полощеться на вітрі. Ліпше бути без читачів, ніж мати таких, яких змусили вилізти з водостічної канави.

д) щоб не збожеволіти

Не забути припинити читання, коли вас охоплює манія тлумачення. Я вважаю, що все розумію про якогось автора, і виявляюся недоумком. Так само краще не забувати, що ти нічого не знаєш, бо це правда. Краще сказати собі, що ти дурний, бо поза тим, що це цілком імовірно, це єдиний засіб уберегтися від божевілля.

е) щоб поміркувати

Ось найкраща причина не читати: щоб міркувати. Далебі, весь проведений за читанням час ми наче та змія перед флейтистом.

і) небезпека

Можна було б сказати: я читаю, бо це мені необхідно. Читати — все одно що дихати. Мені без цього не обійтися. Я знав великих читачів, які, на жаль, давно вже не такі. Нехай бог читання, якого не існує, тобто ресурс, який ми евентуально знаходимо в собі, оберігає мене від такої долі. Або ні. Тоді, перебуваючи на борту американського лайнера, схожого на покладений набік хмарочос, я, розслаблено усміхаючись, читатиму каталог своєї майбутньої подорожі, влаштованої турагентством.

Як читати?

Я відповім: методично. Пристрасть — найбільш розважлива річ.

Книжки

О, як я любив книжки. Їхню форму, їхній запах, їхню обіцянку. Втім, і форма банальна, і запах інколи неприємний, і розчарувань чимало. Тим гірше. Зрештою, з цього цілком звичайного предмета, написаного чорним по білому, наче та муха в молоці, виринає інколи цілий світ. Саме тому читання не суперечить життю. Воно — саме життя, життя значно серйозніше, не таке жорстоке, не таке фривольне, значно триваліше, більш горде й менш марнославне, досить часто з усіма слабкими сторонами гордості: сором’язливістю, мовчанням, відступом. В утилітарності світу воно підтримує відстороненість на користь мислення.

Читання нічому не слугує. Саме тому воно велика річ. Ми читаємо, власне, тому, що читання ні для чого не слугує. Подумати лишень, що в САС 40[184] можна зробити кар’єру, ніколи нічого в житті не прочитавши! Власне, тому треба бути люб’язними із можновладцями, які читають. Вони могли б робити щось інше.

Утім, без читання не обійтися, чого багато хто не знає. І вони йдуть по життю, дихаючи легенями й задихаючись через брак духовної поживи для мозку.

Література та її кузен — читання — йдуть обіруч по джунглях, байдужість яких є формою ворожості. Література легка, безпечна, серйозна й вразлива, як весна. Йдучи поряд, всього лише на крок позаду, тримаючи її за руку, читання є уважним, інколи неуважливим. Деколи читання дивиться на свою родичку роздратовано, деколи, забувши про неї, крокує з усмішкою. Вряди-годи відпускає її руку, щоб підібрати забуту книжку, яка впала з дерева і палітурка якої від його дотику відновлюється, як плоть. Піднімаючи її, воно промовляє формулу: «Книжка — це велике дерево, що виринуло з могил» (Альфред Жаррі[185].

«Хвилини меморіального піску»). Ноги цих двох німф ступають по землі, але їхні голови не торкаються неба. Вони крокують разом, вони нерозривні. Читання — це частина літератури, вони обоє — життя.

Читаючи на ходу, я конкурую зі смертю. Так буває з будь-ким із читачів, адже єдина глибока причина читання полягає в тому, щоб спровокувати смерть на дуель. Ця масова битва підтримує ту, яку письменники ведуть в авангарді. По суті, жовчне, антидемократичне коло, а від антидемократичного до нелюдського недалеко (читання, як і література та парламентаризм, є питанням випадку; хороше виникає там без попередньої обумовленості походженням і освітою), вважає, що все втрачено. Воно змушує мене пригадати слова, з якими Дороті Паркер звернулася до молодого реакціонера: «Годі дивитися на життя крізь рожеві окуляри». Все давно втрачено, але люди намагаються не здаватися. Письменник і читач єдиною командою ідуть до провалу, бо смерть виграє завжди, але мистецтво — це те, що найдовше їй протистоїть. Ніхто не згадає, як називалися зниклі імперії, але твори поетів дійшли до нас через тисячоліття. Звісно, смерть — це забуття, власне кажучи, спрощення. Читання відновлює для нас чудові складнощі життя всупереч маріонеткам смерті. Бібліотека — єдиний конкурент кладовищ.

Твір читача, його читання, вмирає разом із ним. Так, принаймні, здається. Я знову пригадую свою бабусю, яка з такою любов’ю говорила про Стендаля. Коли читання передається, воно, як і будь-яка передача, сягає далі за передавальний пристрій. І на якусь мить перемагає смерть, хай би якою короткою та мить була. Буття письменницьких творів триває трохи довше. Малерб із досить сумною іронією писав: «те, що пише Малерб, триває вічно». Книжки вмирають, уся література теж помре. Щоб у пошуках прикладу не йти далеко ні в просторі, ні в часі, візьмемо літературу етрусків, тих італійців, які жили якихось три тисячі років тому і про яких ми нічого до пуття не знаємо. І смерть, ця гладуха із забрудненим кров’ю підборіддям, радіє з того, що їхні подальші брати не пролили ні сльозинки за нею. Що, ні сльозинки? Не висловили навіть жодної думки. Коли вона перемагає, вона перемагає. Приєднуйтеся до моєї безпорадної битви і до орди слабаків, які читають.

І коли паперовий предмет зникне, принісши болісне задоволення уїдливим особам, які скажуть: ми це передрікали, ми відповімо: ну, то й що? Ми більше не читаємо римських сувоїв (про їх існування знають лише кілька ерудитів), а римська література частково збереглася. Маючи ще чорніші, ніж у цих уїдливих осіб, думки, можна сказати, що інформатизація ще більше прислужиться можновладцям, які зможуть уміщувати людство в дедалі менші квартири, адже бібліотеки більше нікому не потрібні, все є в iPad’i, і колись, коли все це буде зведене до однієї невеличкої червоної кнопки, та гарячково миготітиме, потім, схлипуючи щораз менше і менше, зовсім погасне.

Відмовившись від читання, людство прийде до свого природного стану в середовищі тварин. На кольоровому екрані, який нависне над Землею, усміхатиметься всесвітній, неосвічений, симпатичний і лагідний тиран.

Примечания

1

Діакритичний значок у французькій мові, схожий на хвостик. (Тут і далі примітки перекладача).

2

Деффан, маркіза дю, Віші-Шамрон (або Шампрон), Марі де (1697–1780) — француженка, господиня салону, яка вела широке листування.

3

Масійон, Жан-Батіст (1663–1742) — французький знаменитий проповідник.

4

Берджес Вілсон, Джон Ентоні (1917–1993) — англійський письменник і літературознавець (досліджував творчість Шекспіра та Джойса), перекладач і журналіст, писав музику (симфонії, балет і опера).

5

У французьких школах зворотний рахунок класів. У шостому класі хлопчикові мало бути 11 років.

6

Лоррен, Клод (1600–1682) — французький художник XVII cт. з Лотарингії. Видатний представник пейзажного живопису доби бароко, офортист.

7

Коен, Альбер (1895–1981) — швейцарський франкомовний романіст.

8

Нім’є, Роже (1925–1962) — французький письменник, романіст, журналіст, сценарист, уважається очільником гілки літературного напряму «Гусари».

9

Севіньї, мадам де (Марі де Рабютен-Шанталь, баронеса де Севіньї, 1626–1696) — французька письменниця, автор «Листів» — найзнаменитішого в історії французької літератури епістолярію.

10

Дюамель, Жорж (1884–1966) — французький прозаїк, поет, драматург, літературний критик, лауреат Гонкурівської премії (1918), член Французької Академії (1935).

11

Дювер, Тоні (1945–2008) — французький письменник і філософ. У його роботах висвітлюються теми педофілії та сучасного виховання дітей.

12

Бе́рнгард, То́ мас (1931–1989) — найвідоміший австрійський прозаїк і драматург, лауреат багатьох державних і міжнародних премій. Жорстко критикував усі інститути австрійського суспільства, через що здобув репутацію огудника й публічного скандаліста.

13

Ґульд, Ґленн Ґерберт (1932–1982) — знаменитий канадський піаніст, віртуозний виконавець Баха; з 1963 р. зосередився на звукозаписі своєї творчості.

14

Не знаю, що стало зо мною,

Сумує серце моє,

— Мені ні сну, ні спокою

Казка стара не дає.

(Переклад Л. Первомайського)

15

Ґроссман, Давід (нар. 1954) — ізраїльський автор, лауреат низки премій, твори якого перекладено більш, ніж 30 мовами.

16

Діќ кінсон, Емілі Еліз́ абет (1830–1886) — американська поетеса, більша частина її творів, типових для того часу, в яких ідеться переважно про смерть і безсмертя, були опубліковані після її смерті.

17

Мальро, Андре (1901–1976) — французький письменник, мистецтвознавець, політичний діяч.

18

Берл, Емманюель (1892–1976) — французький журналіст, історик, есеїст.

19

Дріе Ла Рошель, П’єр (1893–1945) — французький романіст, есеїст, журналіст.

20

Чаєфскі, Сідней Аарон «Педді» (1923–1981) — американський сценарист і драматург, один з найвідоміших письменників Золотого віку телебачення.

21

Фрейзер, леді Антонія Маргарет Керолайн (нар. 1932) — британська письменниця ірландського походження, пише історичні романи, біографії, детективну белетристику. Одна з небагатьох титулованих жінок, які писали в жанрі детективу.

22

Пінтер, Гарольд (1930–2008) — англійський драматург, поет, режисер, актор, громадський діяч; лауреат Нобелівської премії з літератури 2005 р. Один із найвпливовіших британських драматургів свого часу.

23

Термін «лівий кав’яр», «ікорна лівиця» (або «салонна лівиця») — політичний неологізм 1980-х років, який часто вживали наклепники Франсуа Міттерана і який позначав течію у французькій лівиці, здебільшого в Соцпартії; застосовується до осіб, які відносять себе до лівих, але дуже далекі від народу; за значенням близький до приказки «Серце ліворуч, а гаманець праворуч».

24

«Красуня синьйора» — третя частина тетралогії Альбера Коена.

25

Дебо́ р, Гі Ернст (1931–1994) — французький філософ, теоретик марксизму, історик, письменник, художник-авангардист, режисер, один із засновників Ситуаційного інтернаціоналу.

26

Селін, Луї-Фердинан (справжнє прізвище Детуш; 1894–1961) — французький письменник, лікар за освітою. Його памфлети рубежа 1930-х — 1940-х років закріпили за ним репутацію антисеміта, расиста і людиноненависника, звинувачений у співпраці з окупаційною владою під час Другої світової війни.

27

Магрітт, Рене (1898–1967) — бельгійський художник, представник сюрреалізму.

28

Музіль, Роберт (1880–1942) — австрійський письменник і есеїст, драматург і театральний критик, належить до покоління німецького експресіонізму. Незакінчений роман «Людина без властивостей» — один з найважливіших модерністських творів початку XX ст. разом з «У пошуках утраченого часу» Марселя Пруста й «Уліссом» Джеймса Джойса.

29

Дюрас, Марґеріт (1914–1996) — французька письменниця, акторка, режисерка і сценаристка.

30

Гарді, Томас (1840–1928) — англійський романіст, новеліст і поет.

31

Беннет, Алан (нар. 1934) — англійський драматург, сценарист, письменник, актор.

32

Гай Петроній Арбітр (бл. 14–66) — автор давньоримського твору «Сатирикон», який починаючи з XVII ст., прийнято відносити до романів; вірогідний час написання — І ст. н.е.

33

Тобто у 15 років.

34

Діќ кінсон, Емілі Еліз́ абет (1830–1886) — американська поетеса, більша частина її творів, типових для того часу, в яких ідеться переважно про смерть і безсмертя, були опубліковані після смерті.

35

Пейлін, Сара Луїза Хіт (нар. 1964) — губернатор штату Аляска в 2006–2009 рр., член Республіканської партії. За своїми переконаннями — консервативна християнка.

36

Мілле, Катрін (нар.1948 р.) — французька письменниця і критик, засновник і головний редактор паризького журналу Art Press про модерне й сучасне мистецтво. Книга «Сексуальне життя Катрін М.» (2001) наробила багато шуму у Франції.

37

Рене́, Ален (нар. 1922 французький режисер, сценарист, режисер монтажу, помічник режисера, продюсер і актор. «Хіросіма, любов моя» (1959) один із його ранніх фільмів.

38

Афа́зія — системне порушення вже сформованої мови, яке виникає за органічних пошкоджень мовних ділянок кори.

39

пситасизм — механічне повторення фраз без розуміння змісту.

40

Емфаза — напруженість мови, посилення її емоційної виразності, виділення якогось елемента за допомогою інтонації, повторення, звертань, запитань тощо.

41

Альсібіад (450–404 до Р.Х.) — афінський державний діяч, оратор, генерал; починаючи з античних часів літературний персонаж, який і сьогодні надихає письменників.

42

Сен-Жюст, Луї Антуан Леон де (1767–1794) — діяч Французької революції, член Якобінського клубу і Комітету громадського порятунку. Наймолодший з депутатів, обраних до Національного конвенту 1792 р., очолив рух за страту короля Людовика XVI, а пізніше взяв участь у розробці Конституції 1793 р.

43

Остеофіти (грец. osteon «кістка» + phyton «щось виростає») — патологічний наріст на поверхні кісткової тканини.

44

Той, хто здатний стати міністром, має для цього здібності.

45

Торо, Генрі Девід (1817–1862) — американський письменник, мислитель, натураліст, суспільний діяч, послідовник трансценденталізму. «Волден, або Життя в лісі» (1854) вважається його головним твором.

46

Клаеш, Пітер (1597–1660) — нідерландський майстер натюрморту.

47

Жіоно, Жан (1895–1970) — французький письменник. Битва при Павії — перша битва Нового часу (1525), в якій армія Габсбургів розгромила французьку армію й полонила французького короля Франциска І.

48

Че́стертон, Ґіл́ берт Кіт (1874–1936) — британський письменник, християнський мислитель і журналіст кінця XIX — поч. ХХ ст. Автор поезій та п’єс, біографій, апологетичних християнських творів, художньої прози у жанрах фентезі та детектив, літературний і мистецький критик.

49

Бріаторе, Флавіо (нар. 1950) — відомий італійський бізнесмен, статки якого оцінюються в 150 млн. доларів. Відомий як успішний менеджер «Формули-1».

50

Френе, Роже де ла (1885–1925) — французький художник, представник кубізму.

51

Йорданс, Якоб (1593–1678) — фламандський художник, один з видатних представників фламандського бароко. Мається на увазі картина «Король гуляє».

52

Фоппа, Вінченцо (бл. 1430–1515) — італійський художник, засновник ломбардської школи живопису.

53

Пінар, П’єр Ернест (1822–1909) — імператорський прокурор і міністр внутрішніх справ, відомий своїми звинувачувальними промовами проти «Мадам Боварі» Флобера та «Квітів зла» Бодлера.

54

Цей постріл, як вважається, став приводом до початку Другої світової війни.

55

Соланас, Валері Джин (1936–1988) — американська радикальна феміністка, письменниця і драматург, відома замахом на Енді Ворхола в 1968 р. Авторка SCUM Manifesto («Маніфест Товариства винищення мужчин», 1967), в якому жорстко пародіює патріархальні кліше.

56

Ло́рд Бе́рнерс, справжнє ім’я Дже́ральд Віл́ сон (1883–1950) — англійський композитор, художник, письменник першої половини XX ст.

57

Арбасіно, Альберто (нар. 1930 — італійський письменник і новеліст.

58

Блеквуд, леді Каролін (1931–1996) — англійська письменниця.

59

Молінаро, Урсула (1916–2000) — плідний письменник, драматург, перекладач з французької та німецької.

60

Жан Расін

61

Вольтер

62

Гомер. Іліада

63

Шекспір. Ричард ІII

64

Чехов. Дядя Ваня

65

Ф. де Малерб

66

Жан де Брюнофф. Історія Бабара

67

Фенелон. Пригоди Телемаха, сина Уліссового

68

Расін. Британікус

69

Бенжамен Констан. Адольф, анекдот, знайдений серед паперів незнайомця й опублікований

70

Альфред де Віньї

71

Луїза Лабе. «Я живу, я вмираю…»

72

Софокл. «Едіп у Колонні»

73

Місіма. Золотий павільйон

74

Андре Мальро

75

Поль Валері. Зоря

76

Спробував

77

С. Малларме

78

Поль-Жан Туле."Епітафія»

79

Жан Жене. Нотр-Дам-де-Флер

80

Еме Сезер. «Те, що також мені належить»

81

82

Оскар Вайлд

83

Принц де Лінь. Погляд на сади

84

Maтеовіч. Bis repetita.

85

Бюфон

86

Том Ганн. Двері до смерті

87

Райнер Марія Рільке

88

це література. Марсель Пруст. Віднайдений час

89

Автор пародіює вираз «ситуаційний Інтернаціонал», зумовлений інтелектуальним рухом 1968-х років, подвижником якого був Ґі Дебор; сюди він зараховує тих, хто любить жонглювати відомими цитатами, щоб підкреслити свою освіченість і показати, що вони серед своїх.

90

Зонтаґ, Сьюзен (1933–2004) — американська письменниця і критик, режисер і критик театру й кіно, лауреат національних і міжнародних премій.

91

Шамфор, Себастьєн-Рош Ніколя де (1740 або 1741–1794) — французький філософ-мораліст, письменник.

92

Жубер, Жозеф (1754–1824) — французький письменник.

93

Еліен (175–235) — римський історик і оратор, автор трактатів «Різноманітні історії» (14 книг) та «Історія тварин» (17 книг).

94

Лабрюйєр, Жан де (1645–1696) — знаменитий французький мораліст.

95

Саті, Ерік (1866–1925) — французький композитор і піаніст, один з реформаторів європейської музики першої чверті ХХ ст.

96

Гомосексуалістів (англ.).

97

Право недоторканності особи (лат.).

98

Барбе д’Оревіллі, Жюль Амеде (1808–1889) — французький письменник і публіцист. Характерні мотиви його прози, глибоко кризовою за поглядами на світ, — крах старих цінностей, неможливість любові, таємнича зачарованість злом. Неодноразово був звинувачений у аморальності.

99

Назва щоденника Цезаре Павезе, італійського письменника, поета й перекладача. Він залишив його на столі, немов пояснення свого самогубства. Надрукований посмертно в 1952 р. Головна тема — самотність, відчуття власної неспроможності, нереальності життя.

100

Мішель Лейріс (1901–1990) — французький письменник і етнолог.

101

Останній твір Шатобріана — біографія знаного французького аристократа XVII ст. Армана де Рансе, засновника чернечого ордена трапістів.

102

Дворецький, мажордом.

103

Райс, Енн (нар. 1941р.) — американська письменниця, сценарист і продюсер.

104

Поппі З. Брайт (народ. 1967) — американська письменниця, писала переважно в стилі сплаттерпанка. Одна з особливостей її творів — велика кількість гомосексуальних персонажів.

105

«Носферату. Симфонія жаху» — німий фільм німецького кінорежисера Фрідріха Вільгельма Мурнау, знятий 1921 р., на екрани вийшов у 1922 р.

106

Брем Стокер (1847–1912) — ірландський письменник, роман «Дракула» був екранізований 1992 р.

107

Ма́єр, Сте́фані (1973) — американська письменниця, автор вампірської серії «Сутінкова сага» («Сутінки», «Молодий місяць», «Затемнення», «Світанок») і романів «Друге життя Брі Таннер», «Господиня».

108

суспільства

109

Дешеві товари, книги в м’якій обкладинці (англ.).

110

Серія розвиваючих іграшок, що являють собою набори деталей для складання та моделювання різноманітних предметів (конструктори).

111

Оден, Віс́ тен Г’ю (1907–1973) — англо-американський поет, один з найвидатніших у жанрі інтелектуальної лірики; лауреат Пулітцерівської премії з поезії (1948), Боллінґенівської премії (1953), Національної книжкової премії (1956) і Національної літературної медалі (1967).

112

Мале́рб, Франсуа́ де (1555–1628) — французький поет, критик і перекладач давньоримської літератури; був предтечею поезії класицизму, хоча загалом його творчість тяжіє до бароко.

113

Буало-Депрео, Нікола (1636–1711) — французький поет, критик, теоретик класицизму.

114

Мінестро́ не (іт. minestra (суп) + — one (збільшувальний суфікс), тобто «великий суп», суп із багатьма інгредієнтами) — блюдо італійської кухні.

115

Ґурмо́ н, Ремі де (1858–1915) — французький письменник, есеїст, художній критик.

116

Лакан, Жак-Марі-Еміль (1901–1981) — французький психоаналітик і психіатр, який зробив значний внесок у теорію психоаналізу, філософію та літературознавство.

117

Танідзакі, Дзюнєітіро (1886–1965) — японський письменник і драматург.

118

Lagarde et Michard — ілюстрований підручник для середньої школи, в якому вміщено біографії та вибрані твори французьких авторів із примітками, коментарями й запитаннями для перевірки, тривалий час уважався базовим для вивчення французької у Франції та інших франкофонних країнах.

119

Варух, чи Ба́ру́х, — син Нерії, був товаришем і секретарем пророка Єремії (Єр. 32:13), автор Книги пророка Варуха Старого Заповіту.

120

Кляйн, Ів (1928–1962) — французький художник-новатор, абстракціоніст, одна з найзначніших постатей післявоєнного європейського мистецтва. Створив нову тенденцію художнього перформансу, згідно з якою особистість художника важливіша за його твори. Вважається засновником монохромного живопису. Свій сяючий ультрамариновий колір, створений за допомогою приятеля-хіміка, запатентував під назвою IKB (International Klein Blau — «міжнародна синь Кляйна»).

121

Фундація Чіні створена у квітні 1951 р. графом Вітторіо Чіні в пам’ять про свого загиблого сина. Мета — відродження острова Сан Джорджо Маджоре після півтори сотні років його окупації військовими, щоб включити його в культурне життя Венеції

122

Селассіє I, Хайле (1892–1975) — останній імператор Ефіопії (1930–1974), що походив із легендарної династії нащадків Соломона. Очолював боротьбу проти італійських загарбників під час Італо-ефіопської війни 1935–1936 рр. Один з ініціаторів створення в 1963 р. Організації африканської єдності.

123

Ва́йлдер Біл́ лі (1906–2003) — американський кінорежисер і сценарист, лауреат шести «Оскарів».

124

«Нюрнбе́рзькі мейстерзінгери» — опера Рихарда Вагнера, написана в 1861–1867 рр., прем’єра якої відбулась у Мюнхені 21 червня 1868 р.

125

Кайпіроска — різновид коктейлю кайпірійя, який готується з горілкою замість звичної кашами, популярний у Бразилії, Уругваї та Аргентині.

126

Піго-Лебрен, Шарль-Антуан-Ґійом (Піґо де л’Епінуа, 1753–1835) — французький письменник, драматург.

127

Одна з трьох книгарень видавництва «Фламарйон», заснована 1944 р. на бульварі Сен-Жермен, 170; спеціалізувалась у царині художньої літератури, гуманітаристики та мистецтвознавства. У травні 2013 р. переїхала на площу Сен-Жермен-де-Пре, за адресою: вул. Аббей, 18.

128

Упаніша́ди (від санскр. «одкровення», «те, що руйнує невігластво») — давньоіндійські релігійно-філософські брахманські тексти.

129

Бірбом, Макс (1872–1956) — англійський письменник, художник-карикатурист, книжний ілюстратор.

130

Ерже́ (Hergé, псевдонім Жоржа Проспе́ра Ремі,́ 1907–1983) — бельгійський франкомовний художник і журналіст, автор низки всесвітньовідомих коміксів про молодого журналіста Тентена. Першовідкривач техніки «чистої лінії», яку використають у поп-арті.

131

Андерсон, Шервуд (1876–1941) — американський письменник; провісник сучасної психоаналітичної та побутової американської прози. «Уайнсбург, Огайо» (1919) — це розповідь про гноблених «маленьких» людей, сірість і трагізм побуту провінції.

132

«Гобіт, або Туди й Звідти», — новела-казка Джона Рональда Руела Толкіна, один з перших творів жанру фентезі (1937). Її продовженням є трилогія «Володар Перснів».

133

Ідеться про Майкла Крайтона (1942–2008) — американського письменника-фантаста, сценариста та кінорежисера, продюсера, широко відомого творами наукової й медичної фантастики та трилера.

134

The Village Voice — вільна щотижнева газета-таблоїд, в який висвітлюються поточні справи та культурно-музичні події для НьюЙорк-Сіті, поширюється по всій території США.

135

Коноллі, Сіріл Вернон (1903–1974) — англійський прозаїк і літературний критик, член коледжу патафізики.

136

Бюде Гійом (1467–1540) — французький державний діяч, гуманіст, учений, бібліофіл. Організатор бібліотеки у Фонтенбло (1522), фундатор «Колегіуму трьох мов» (пізніше Колеж де Франс,1530). У 1533 р. відмовив короля від спроби заборонити друкарство.

137

CUF (Collection des Universités de France — Колекція французьких університетів) під патронатом Асоціації Гійома Бюде видає всі грецькі й латинські тексти до середини ХVІ ст. у перекладі французькою, супроводжуючи їх вступом, примітками й науково-критичним апаратом.

138

Моран, Поль (1888–1976) — французький письменник, дипломат, член Французької Академії. Автор численних новел, романів, подорожніх нотаток, мемуарів і портретів письменників, газетної та журнальної хроніки.

139

Ріваро́ ль, Антуа́н (1753–1801) — французький письменник, неабиякий полеміст. Вирізнявся їдкою й безжальною дотепністю, через що нажив собі чимало ворогів. Його «Міркування про загальний характер французької мови» (1784), що перебувало в річищі просвітницьких пошуків «всесвітньої мови», отримало премію Королівської академії наук і мистецтв у Берліні.

140

Ларбо́, Валері́ (1881–1957) — французький письменник, автор поезій і прози, перекладач роману Дж. Джойса «Улісс» та інших відомих авторів.

141

Фарґ, Леон-Поль (1876–1947) — французький поет і прозаїк із кола символістів. У 1937 р. був обраний членом Академії Малларме.

142

Авеню Луїз або Louizalaan — головна магістраль Брюсселя.

143

Пессо́ а, Ферна́нду Анто́ ніу Нуге́йра (1888–1935) — португальський поет, прозаїк, драматург, мислитель-есеїст, лідер і авторитет у гуртках столичного художнього авангарду.

144

Маркіз де Норпуа — герой твору «У пошуках втраченого часу», дипломат, один із виразників ідей Сент-Бева у романі.

145

Обуї, Вероніка — французький кінорежисер, актриса, в доробку якої низка художніх та документальних фільмів. Проект «Читаємо Пруста» почато у жовтні 1993 р., на даний момент прочитано чотири томи з восьми. «Ще 30 років, щоб його закінчити. Я мрію про день, коли я цього не здійсню», — каже автор проекту.

146

французьке бісквітне печиво, зазвичай у формі морських гребінців, мадленка, яка для головного героя («На Сваннову сторону») є ремінісценцією минулого, обіцяється на завтра, так як марксизм обіцяв революцію та Великий вечір.

147

Задіг — головний герой повісті Вольтера «Задіг, або Доля».

148

Жозеф Ернест Ренан (1823–1892) — французький експерт стародавніх мов і цивілізацій Близького Сходу, письменник і філософ.

149

Ру, Поль-П’єр, званий Сен-Поль-Ру (1861–1940) — французький поет-символіст.

150

Поток, Хаїм (Герман Гарольд) (1929–2002) — американський письменник.

151

Шазо, Жак (1928–1993) — французький танцівник і світська людина.

152

Марі-Шанталь — так у скетчах гумористи називають дівчат із «порядних буржуазних родин», які добре грають у теніс і їздять на гірських лижах, одягаються у відомих кутюр’є і сповідують традиційні цінності; заміж вони виходять за багатих, так само добре вихованих молодиків.

153

Малле, Робер (1915–2002) — французький високопосадовець, письменник і працівник радіо.

154

Леото, Поль (1872–1956) — французький письменник і літературний критик; театральні критичні розвідки друкував під псевдонімом Моріс Буасар; у 1950–1951 рр. записано 38 його радіорозмов із Робером Малле.

155

Ве́ллс, Джордж Орсон (1915–1985) — американський кінорежисер, сценарист, актор і продюсер, який активно працював в кіно, театрі, на телебаченні та радіо.

156

Різі, Діно (1916–2008) — італійський кінорежисер і сценарист, один з найкращих комедіографів.

157

Віда́л, Юджин Лю́ тер Гор (1925–2012) — американський письменник, есеїст, кіноі театральний драматург, визнаний класик американської літератури другої половини XX ст.

158

Бо́рхес, Хо́рхе Луїс́ (1899–1986) — аргентинський прозаїк, поет і публіцист, визнаний одним із найвидатніших письменників XX ст.

159

Ґарі, Роме́н (справжнє ім’я Рома́н Ка́цев, 1914–1980) — французький письменник, літературний містифікатор, кінорежисер, військовий, дипломат. Єдиний, хто отримав дві Гонкурівські премії: під іменем Ромена Ґарі (1956) та Еміля Ажара(1975).

160

Бутанг, П’єр-Андре (1937–2008) — французький документаліст, продюсер і кінорежисер. У серії кінопортретів «Архіви ХХ століття» створив образи видатних постатей у світі мистецтва та літератури.

161

IDHEC–Institut des hautes études cinématographiques (Інститут вищих студій з кінематографії), створений у 1944 р

162

Під час Другої світової війни американський поет Езра Паунд підтримував режим Муссоліні, у 1945 р. заарештований, а в 1948 р. засуджений за пропаганду фашизму на італійському радіо, невдовзі опинився в психіатричній лікарні, яку автор і порівнює з кліткою; був помилуваний 1958 року.

163

Вейн, Джон (ур. Меріон Роберт Моррісон, 1907–1979) — американський актор, якого називали «королем вестерна». Лауреат премій «Оскар» і «Золотий глобус» (1970).

164

Вільямса

165

Паму́к, Феріт Орха́н (народ. 1952) — турецький письменник черкеського походження, лауреат низки національних і міжнародних літературних премій, зокрема Нобелівської премії з літератури (2006).

166

Закуска арабського походження з тріскової копченої ікри.

167

Бра́ун, Ден (нар. 1964 р.) — американський письменник, журналіст, музикант. Автор відомих творів «Янголи і демони» (2000), «Код да Вінчі» (2003), «Втрачений символ» (2009), «Інферно» (2013). Перший роман-трилер «Цифрова фортеця» (1998) перекладено італійською мовою під назвою «Crypto» в 2006 р.

168

Крайтон, Майкл (1942–2008) — американський письменник-фантаст, сценарист і кінорежисер, продюсер, широко відомий своїми творами в жанрах наукової фантастики, медичної фантастики та трілера.

169

Рамáлл — тимчасова столиця Палестинської автономії, розташована за 10 км на північ від Єрусалима; населення — 25,5 тис.

170

Макінерні Мол., Джон Баррет (нар. 1955) — американський письменник, сценарист, а також винний критик.

171

Штокгаузен, Карлгайнц (1928–2007) — німецький композитор, диригент, музичний теоретик, один із лідерів музичного авангардизму.

172

Звід законів Хаммурапі, або Кодекс Хаммурапі, — один з найдавніших і найкраще збережених законодавчих кодексів стародавнього Вавилону, створений бл. 1780 р. до н.е. за наказом вавилонського царя Хаммурапі.

173

Де Люка, Еррі (нар. 1950 р.) — італійський новеліст, перекладач і поет; критик.

174

Ґібе́р, Ерве́ (1955–1991) — французький письменник, фотограф, журналіст. Найбільш відомі його пізні автобіографічні романи, присвячені темі СНІДу та досвіду життя з ним.

175

Кольте́с, Бернар-Марі́ (1948–1989) — французький драматург, поет, справжній класик сучасного репертуару європейської сцени, теж помер від СНІДу.

176

Ешноз, Жан (нар. 1947 р.) — французький письменник, автор романів у жанрі іронічного й пародійного детектива.

177

Шенье, Марі-Жозеф (1764–1811) — французький драматург і політичний діяч.

178

Тобто трансвестит нічого не зробив для того, щоб поставити протези грудей або просто імітувати їх штучними засобами.

179

La Nouvelle Revue française (NRF) — «Новий французький журнал» (НФЖ), літературно-критичний журнал, щоквартальник, заснований у листопаді 1908 р.

180

Пола́н, Жан (1884–1968) — французький письменник, есеїст, видавець. Член Французької Академії (1963).

181

Доріо, Жак (1898–1945) — французький політичний діяч і журналіст.

182

Франк, Бернар (1929–2006) — французький письменник і журналіст.

183

Кум (Qom) — місто в Ірані, за 140 км від Тегерана, священне місто шиїтів, має кілька святих місць, зокрема усипальниця Непорочної Фатіми.

184

САС 40 (Continuous Assisted Quotation) — індекс 40 найкращих французьких підприємств, що котуються на паризькій біржі.

185

Жаррі,́ Альфред (1873–1907) — французький поет, прозаїк, драматург.

Content

Шарль Данцir
НАВIЩО ЧИТАТИ
Есеї

Навчитися читати

Вік читання

Егоїстичний читач

Читання нас не змінює

Читати, щоб себе знайти (не шукаючи)

Бог читання

Читати, щоб бути проартикульованим

Невидимий кордебалет

Читання відтворює

Читати, щоб не давати трупам мирно спочивати

Читають лише з любові

Читати задля ненависті

Тюрлю-пам-пам гострий роман

Уявна пасивність читача

Покірна читачка

Читати, щоб подолати половину книжки

Читати задля заголовків

Читати, щоб не бути англійською королевою

Читати (про) владу

Читати втрачене

Читати, щоб мастурбувати

Читати, щоб собі суперечити

Читати задля форми

Момент, коли читають

Місце, де читають

Читати задля темноти

Читати, щоб навчитися

Читати, щоб утішитися

Читати задля здоров’я, ох-ох

Читати задля чесноти, ах-ах

Читати задля втіхи

Читати задля усамітнення

Читати підписи внизу сторінки

Читати, щоб дізнатися, що читання не поліпшує

Після насолоди

Читати задля того, щоб прочитати

Небезпечність читання

Читати, щоб не втекти

Наївність читача на користь читання

Читати, щоб набути друзів

Читати театр

Читати книжки задля втіхи, ділитися неймовірною насолодою між собою

Читач — це торба з фразами

Читання — це татуювання

Читати, щоб виявити те, чого письменник не сказав

Читати задля пороку

Читати всупереч розсудливому

Тексти, вкриті скоринкою

Читати погані книжки (портрет усього люду як вампіра)

Секрети і таємниці

Читати задля парі

Читати класиків

Читати щось інше, а не те, що написане

Читати, щоб помолодшати

Читати, щоб змінити час

Читати, щоб не читати (біографії)

Читати, не зважаючи на письменника

Читати морщини

Читати деінде, ніж у книжках

Читати в літаку

Читати на пляжі

Читати в світлячках книгарнях

Читати для того, щоб викласти книжки на стіл

Читати наче та квітка

Читати те, що обіч книжки

Читати, коли ти письменник

Читати вголос

Читати інтерв’ю

Читати, як друг

Читач — це спадкоємець

Що вони читають

Хто читає шедеври?

Читати, щоб прокинутися від анестезії

Читати на іншому носії крім паперу у вигляді тому

Чому не читати?

Як читати?

Книжки

Примечания