Клаус Гаґеруп

Маркус і Діана. Світло Сіріуса

Розділ I

Більшого страхополоха, ніж Мавпус, на світі не було. Це він, тобто Маркус Сімонсен, до смерті страшився висоти й темряви. Це він, Маркус Сімонсен, був певен, що з’явився на світ задля того, щоб його вдарила блискавка, як тільки він зійде з хідника на бруківку, і це він, Маркус Сімонсен, ніколи не наважувався сідати в ліфт. Це він, Маркус Сімонсен, боявся павуків, собак і майже всього того, чого можна було на цьому світі боятися. А найдужче — дівчат. Він їх боявся, мов заєць бубна, і завжди, коли вони на нього поглядали, червонів, як варений рак. А поглядали вони на нього частенько. Хоч там, власне, не було на що поглядати. Маркус був найменший і найхудіший хлопець у 6-Б класі Рюд-школи. Він мав чуба піщаного кольору й носив окуляри з товстими скельцями в рудій оправі. В них він скидався на дідка, дарма що йому виповнилося лише тринадцять. Втім, не самі окуляри робили його старшим на вигляд. То було ще й через те, що в його душі оселявся страх. Прогулюючись разом із Сіґмундом сюди й туди шкільним подвір’ям, він ступав повільними кроками і хилив голову. «Ніби старезний гном», — хмикав Рейдар, який пробігав шістдесят метрів за 8,3 секунди й мав спортивного велосипеда за кілька тисяч крон. У Маркуса взагалі не було велосипеда. На саму думку, що йому довелося б крутити ногами колеса на якомусь одороблі, він відчував нудоту. Ні, краще вже ходити в школу пішки. Щоправда, й так на нього чатувало повно небезпек. Скажімо, собаки, спущені зі швор, і автомобілісти-дальтоніки, що не розрізняли, де червоне, а де зелене. Нічого не можна було передбачити зарані. Найкраще триматись безпечного боку. Та, власне, чи є де той безпечний бік? Навряд. Маркус ішов по життю, як по канату.

Дивно, що єдиним, із ким він спілкувався, був Сіґмунд — найвищий і найкращий учень у класі. Тато Сіґмунда був математик, а цілий клас був у захваті від Сіґмундового твору про походження світу. Він написав про The Big Bang,[1] про Чорні Діри та вигинистий Всесвіт так переконливо, ніби там ішлося про мандрівку на Канарські острови. До того ж він читав книжки англійською мовою. Десь, може, четверо дівчат у класі потай зітхали за Сіґмундом, та він дивився на ті зітхання дуже спокійно.

— Глянь, як на тебе витріщилася Муна, — зашепотів Маркус, коли вони одного дня прогулювалися шкільним подвір’ям.

Як відомо, хлопці на перерві не просто ходили сюди й туди, а прогулювалися.

— Hi, — повагом відповів Сіґмунд. — Вона витріщилася на тебе.

Маркус зашарівся й похилив голову мало не до землі.

— От цього я й боявся, — прошепотів він.

— Якщо дівчата витріщаються на тебе, то й ти на них витріщайся, — порадив Сіґмунд. — Тоді вони тут же відлипнуть.

— Легко тобі таке казати. В тебе зріст метр сімдесят, а в мене всього-на-всього півтора.

— Атож, — поважно мовив Сіґмунд. — І я, мабуть, не зупинюся, поки не досягну трьох метрів.

— Тоді ти потрапиш до книги рекордів Гіннесса, — сказав Маркус.

— Я не хочу потрапляти до книги рекордів Гіннесса. Я хочу стати астрофізиком.

Маркус не мав і гадки про астрофізиків, але не розумів, чим астрофізика може завадити комусь потрапити до книги рекордів Гіннесса. Він так і сказав Сіґмундові.

— Як ти гадаєш, скільки в книзі рекордів Гіннесса астрофізиків? — спитав Сіґмунд.

— Хтозна.

— Жодного.

— Тоді ти будеш перший.

— Якщо я вимахаю зростом метрів зо три, то не матиму часу ставати астрофізиком. Буде забагато перешкод… Привіт, Муно! — гукнув він.

Муна глянула в їхній бік. Зустрівшись поглядом із очима Сіґмунда, вона зашарілася.

— Муно, тобі є що робити?

— Га?

— Ти добре підготувалася до іспиту з історії?

— Я… я не знаю. А що?

— Та якщо ти погано підготувалася, то незрозуміло, навіщо гайнуєш час і безперестанку витріщаєшся на Мавпуса.

Муна зашарілася ще дужче, розгорнула книжку, яку тримала в руці, й удала, ніби заглибилася в читання.

— Ось тобі приклад, як давати відкоша причепливим дівчатам, — сказав Сіґмунд.

— Я так не зможу. Слухай, чого це тобі замандюрилося називати мене Мавпусом?

— Таж тебе всі так називають.

— Ну й нехай, а ти називай мене Маркусом.

— Я твій товариш, правда ж?

— Правда.

— От саме тому я й називатиму тебе Мавпусом, — поважно відповів Сіґмунд. — Все одно на тебе так усі кажуть. А якщо і я тебе називатиму Мавпусом, то це прізвисько не різатиме тобі вуха. І ти до нього звикнеш.

— Не звикну.

— Звідки тобі те знати? Я лише зараз до такого вдався.

Такі суперечки Маркус і Сіґмунд могли провадити годинами. Хлопці один одному щось чудно доводили, тоді заплутувалися в тому й робили найнесподіваніші висновки. Нікому, навіть їм самим, було невтямки їхнє товаришування. Вони були такі різні, як небо й земля, і, може, саме через те й товаришували.

* * *

Маркус мешкав у червоному дерев’яному будинку за кілька кілометрів од школи. Вони перебралися на околицю міста два роки тому, ще до маминої смерті. В нього не було ні сестри, ні брата, але він мав фантастичну колекцію автографів. Атож, він збирав автографи. Справжні автографи. Зустрічаючи відомих людей на вулиці, Маркус дуже боявся просити в них автографи, тому писав їм листи. Сотні листів — чудернацьких, змістовних, сповнених лукавства і захоплення. Коли він водив ручкою по аркушу паперу, то ввесь страх мовби вітром здувало, а найдивніше було те, що в своїй брехні він просто не знав міри й так уживався у вигадки, що майже вірив у написане. Він навіть не червонів, коли писав знаменитому письменникові таке:

Я сиджу в своєму кріслі-гойдалці, обливаюся слізьми. Я вдова вісімдесяти чотирьох років. Майже сліпа, тож не можу читати Ваших поезій. Але я попросила свого внука, малого кучерявого Маркуса Сімонсена, щоб він мені їх прочитав. Мушу сказати, що вони блискучі. Досі мені найбільше подобався Верґеланн,[2] але тепер, очевидно, моїм улюбленцем будете Ви. Річ у тім, що малий Маркус збирає автографи. Принаймні я не перебільшу, якщо скажу, що нічого любішого за цього хлопця в моєму житті немає. Чи не могли б Ви, дорогий Улафе Стейнґрімссоне, надіслати йому свій автограф? Ви неабияк потішили б цим і молоде, й старе серце! Я витратила трохи грошей зі своєї пенсії, щоб купити марку й конверт, і сподіваюся, що Ви мене не розчаруєте.

З дружнім вітанням

Ауд Сімонсен (84 роки)

P. S. Бажаю Вам отримати Нобелівську премію, якої Ви, щиро кажучи, заслуговуєте.

Або комусь із зірок спорту:

Вітаю з перемогою в норвезькому чемпіонаті. Ви стрибаєте, долаючи бар’єри, мов та пантера. Що там проти Вас первісна людина! А ніщо! Річ у тім, що я також готувався до бігу з бар’єрами. Ви, певно, не чули про мене, бо я таки не дійшов до лінії старту. Ладен побитися об заклад, що Вам кортить знати причину. Відповідь проста: допінг! Як Ви гадаєте, хто мене до того спонукав? Мої батьки. Їм хотілося зробити з мене олімпійського чемпіона. А натомість перетворили мене на руїну. Я вже ніколи в житті не здолаю жодного бар’єра. Єдине, що мені лишається, так це збирати автографи своїх товаришів-спортсменів, тож я Вам і пишу. Ви, Турмуде Юнсене, завжди були моїм ідеалом. Якщо Ви надішлете мені свій автограф, я зможу його брати в руки й тішитися ним тоді, як до мого серця підступатиме гіркота, а це трапляється досить часто.

Шлю Вам спортивне вітання,

Маркус Сімонсен. (18 років)

P. S. Нехай Вам щастить отримати олімпійську золоту медаль, якої я вже ніколи не здобуду.

Маркус писав купи таких листів і майже завжди отримував відповіді. Стіни в його кімнаті були обліплені світлинами знаменитих людей цілого світу, а в шухлядах комода лежало повно листів із автографами та підбадьорливими словами. Все те тішило обох — і сина, й батька, який колекціонував марки, до сьомого поту трудився в конторі й був такий самий страхополох, як і Маркус. Власне, їх обох різнив лише вік, у всьому іншому вони були схожі, мов дві краплі води. З однаковими на колір чубами, з однаковою вайлуватою ходою і однаковим видом окулярів. У вічі впадала єдина відмінність: Маркус був худенький, а Монс Сімонсен гладкий. На роботі його називали Кротом. Маркус про те не знав, одначе й батько не знав, що сина прозивали Мавпусом.

* * *

Усе почалося з туристського походу їхнього класу. Походу в гори, про який учитель Скуґ оголосив на уроці норвезької мови: мовляв, цією приємною для всіх мандрівкою ми й закінчимо 6-Б клас.

— А потім ви поповните лави юного покоління, де хлопчики вчитимуться бути чоловіками, а дівчатка жінками.

— З пипками й місячними, — півголосом докинув Рейдар, проте вчитель Скуґ удав, ніби не почув його репліки, оскільки був людина миролюбна й уникав усього неприємного.

— Дівчатка розвиваються раніше за хлопців, — сказала Еллен Кристина.

— А от і ні, — жваво заперечив Пер Еспен. — Он Рейдар уже обріс волоссям і вгорі, й унизу, а у вас ні в кого ще й не проклюнулося.

Маркус і кілька дівчаток почервоніли мов жар, та Еллен Кристина не відступилася. Вона згорда зиркнула на Пера Еспена й зневажливо мовила:

— Ти ба!

— Правда ж, пане вчителю, хлопці кращі за дівчат? — спитав Пер Еспен.

— Усі ми розвиваємося дуже неоднаково, — обережно відповів учитель Скуґ.

— Усі, та не Рейдар! — вигукнув Пер Еспен. — Йой!

Сидячи за партою перед молодим учителем, що вже обріс волоссям і вгорі, й унизу, він раптом підскочив, мов ошпарений, бо відчув, як хтось штрикнув його в спину кінчиком олівця.

— Коли ми вирушаємо? — спитав Сіґмунд.

Маркус вдячно глянув на товариша, бо весь час сидів з похнюпленою над партою головою і очікував, що, чого доброго, хто-небудь його спитає, де в нього виросло волосся.

— В останні вихідні травня, — відповів учитель Скуґ. — Я підготував для вас анкети, а ви їх заповните. Можете взяти додому й показати батькам, та сподіваюсь, ніхто не відмовиться.

— Аби тільки від того не завелися діти, — буркнув Рейдар, але тут, на щастя, задзеленчав дзвоник.

* * *

То було в п’ятницю по обіді, за дві години до того, як автобус мав від’їхати від ніколи. І Маркус, і батько боялися цього походу в гори. Монс знав одне: всі три дні, коли сина не буде вдома, його не покидатиме страх, що Маркус утопився в сільському озері, заблукав у тумані чи звалився десь у прірву. Маркус не знав достеменно, чого він боявся найдужче, та, очевидно, натерті пухирі на ногах видавалися йому найменшою проблемою. Обидва, батько й син, удавали, що все нормально. Зазвичай вони так і поводилися.

— І високо ви підійматиметеся? — спитав Монс.

— Авжеж, — відповів Маркус. — Я на це розраховую.

— Аж туди, де починається зона лісів?

— Еге ж, а може, ще й вище.

— Непереливки буде тим, хто боїться висоти, — веселенько мовив Монс.

— Авжеж, — відповів Маркус. — Непереливки.

Він ніколи не розповідав батькові, що до смерті боявся висоти. В тому не було потреби, бо Монс і сам того страшенно боявся, і вони ніколи разом не ходили в гори й не вибиралися на високі вежі. Обидва приховували один від одного свій страх, а оскільки він у них був однаковий, то жодної проблеми не виникало. Монс допомагав Маркусові напихати рюкзак, поки той зробився схожий на слоника, якого здуло від переїдання. Монс витер із чола піт.

— Ну ось, мабуть, у тебе є все необхідне.

Маркус глипнув на напхом напханий рюкзак.

— А є.

— Ану перевіримо за списком, — запропонував Монс. — Вовняні шкарпетки, тепла спідня білизна, літня спідня білизна, сорочки, светри, шалик, рукавиці, теплий костюм, спортивний костюм, кросівки, гумові чоботи, дощовик, плавки, рушник, зубна щітка, зубна паста, пігулки від головного болю, пластир, градусник, еластичний бинт, риб’ячий жир у пігулках, сітка від комарів, фотоапарат, коробка з грою в кості. Хай буде, ти ж усе одно бодай партію з хлопцями зіграєш, я ж тебе знаю, правда?

Маркус кивнув.

— Одну чи дві, авжеж.

— Компас, піжама, сонцезахисні окуляри, запасні окуляри, крем від засмаги, мотузка…

— Мотузка?

— Атож, ніколи невідомо, коли в горах знадобиться мотузка. Сухе молоко, сірники…

— Я, тату, не курю.

— Знаю, Маркусе. Це про всяк випадок.

— Про той випадок, коли мені все-таки заманеться покурити?

— Про той випадок, коли треба буде розпалити багаття.

— А-а.

— Носовички, пульверизатор для носа, сухе молоко, шоколадний порошок, бінокль, спальний мішок, заступець…

— Він мені не потрібен.

— Хтозна. Все-таки візьми.

— Навіщо?

— Ти без нього не обійдешся, якщо тобі заманеться закопатися.

Маркус дуже серйозно подивився на батька.

— Я абсолютно певен, тату, що мені не заманеться закопуватися.

— А може, вас застане хуртовина.

— Ніяка хуртовина нас не застане. Вчитель казав, що там немає снігу.

— Тоді заступець тобі не потрібен, — полегшено сказав Монс і по-дружньому стусонув Маркуса в груди. — Іч, який ти в мене завойовник глушини!

Маркус відповів йому своїм стусаном.

— Іч, який ти в мене золотий татусь!

Попри те, що Маркус і Монс майже ніколи не виповідали один одному своїх почуттів, вони були справжніми товаришами. Якщо Маркус таївся зі своїм страхом від Монса, то лише тому, щоб не передати його батькові. Зі свого боку Монс теж того боявся. Насправді ж вони вже давно один одного розкусили. Обидва про все знали, і то їх тільки ще міцніше зближувало.

Монс допоміг Маркусові завдати на спину рюкзак.

— Важкий?

Маркус хитнувся туди-сюди, а тоді таки втримав рівновагу.

— Не дуже. Може, виймеш градусника?

Монс засміявся.

— Можу запропонувати тобі себе в носії.

Інтонація була жартівлива, та Маркус знав — сказано то було цілком серйозно. Він відчув, що його тіло трішки затерпло.

— Мабуть, не варто, тату. Я вже вийшов із дитячого віку, ти ж знаєш.

— Авжеж, напевно, вийшов.

— І доріс до пипок і місячних.

— Що це ти мелеш?

— Я хотів сказати, що обріс волоссям угорі й унизу.

— Що?

Маркус намагався встояти рівно, хоч його й хилило донизу. Рюкзак важив щонайменше тонну. Він усміхнувся до батька.

— Іншим разом, тату. Колись ми підемо в гори разом.

— Лише удвох?

— Атож, лише ти і я, тату, і тоді ми виберемося аж на вершину!

Монс Сімонсен знов усміхнувся. Власне, обом їм було невимовно сумно, і обидва про те знали, але жоден із них не хотів зізнатися в тому, що думав.

— Згода, — сказав Монс і ще раз стусонув Маркуса в груди.

Вага рюкзака з гуркотом звалила хлопця додолу. Монс схилився над сином.

— Маркусе, ти не забився?

Маркус усміхнувся.

— No problem,[3] татку, але, може, ти допоможеш мені донести рюкзака до машини?

Розділ II

Біля школи стояв галас. Кожною клітинкою тіла Маркус відчув, як усі вп’ялися в нього очима, коли вони з батьком вийшли з машини. Ті дівчата, що говорили найголосніше, збилися в купку й зашепотіли щось одна одній на вухо. Монс відчинив багажника. В повітрі витало очікування. А як тільки батько намірився допомогти Маркусові надіти рюкзак, хлопець ледь помітно похитав головою. Монс поставив рюкзака на пагорбець і обійняв сина.

— Будь обережний, синку.

Він говорив тихо, але Маркусові здавалося, ніби батько кричав.

— У мене є номер Скуґового мобільника, — сказав Монс. — Хочеш, я ввечері зателефоную вам і побажаю тобі добраніч?

— Не треба. Ми самі зателефонуємо, — промимрив Маркус.

Коли Монс сів у машину, Маркус і не думав обертатися, та як тільки мотор захурчав, він усе-таки не витерпів, глипнув на задню шибку й помахав рукою. Він знав, що батько дивився на нього в люстерко, а однокласники втупилися йому в потилицю. Схилившись над рюкзаком, він почув, як хтось неподалік тихенько мовив:

— Зараз він спробує встановити світовий рекорд у ваговій категорії серед мавпусів.

Нічого не виходило. Присівши навшпиньки й просуваючи руки в паски рюкзака, Маркус намагався вдати, що перейнятий іншими думками. Та коли спробував підвестися, його потягнуло назад. Тоді від уперся коліном у землю, подався вперед і поволі зіпнувся на ноги. Кров шугнула йому в лице. Хтось заплескав у долоні. Він повагом обернувся й звів погляд у небо, наче йому захотілося помилуватися гарною погодою. Потім, так само поволі ступаючи ватяними ногами, він попрямував до автобуса, де стояли однокласники. Маркус був найменший у класі, але мав найбільшого рюкзака.

— Ти взяв бінокль? — спитав Сіґмунд.

Маркус кивнув.

— Якщо вночі буде зоряно, я покажу тобі Великого Воза, — сказав Сіґмунд. — Чим це ти напхав рюкзак?

— Лише найнеобхіднішим.

— Ти що, Мавпусе, вирішив оселитися в горах?

Аж тут до них підійшов Рейдар. Його рюкзак не важив і кількох кілограмів. Маркус похитав головою. Здавалося, ніби його ось-ось втягне в землю. Сіґмунд привітно усміхнувся Рейдарові.

— Що це в тебе в рюкзаку? Зубна щітка й презервативи? Та й більш нічого?

Рейдар не дібрав розуму, що відповісти, зневажливо хмикнув, відійшов убік і обняв за плечі Еллен Кристину.

— Він вважає себе великим цабе, а насправді лякливий, як заєць, — пошепки мовив Сіґмунд.

— Я теж так думаю, — так само пошепки відповів Маркус.

Потім він дозволив товаришеві зняти з себе рюкзак. Сіґмунд — не тато, та Маркусові було однаково, хто допомагає.

Вони зайшли в автобус, і Маркус помітив, що Муна прихопила з собою гітару. Виходить, вони співатимуть гуртових пісень. А то означало, що людина змушена буде робити щось таке, чого їй геть не хотілося, одначе переважно в житті так і бувало.

Маркус і Сіґмунд знайшли вільні місця посередині автобуса.

«Чотири години вимушеного гуртового співу, — подумав Маркус. — В оточенні недругів».

У похід із дітьми рушили двоє вчителів — Віктор Скуґ та Каріанна Педерсен. Каріанна була найпопулярніша вчителька в школі. Їй мало виповнитися тридцять років. Вона була чемпіонка округу з орієнтування на місцевості. Крім того, вчителька знала силу-силенну всіляких пісень. Скуґові перевалило за сорок. Він грав на піаніно й співав у хорі. З усього було видно, що вихідні можуть затягнутися.

Муна сиділа в автобусі спереду. Рівно через сім хвилин їзди вона вийняла з чохла гітару й завела:

А наш водій, а наш водій —

мов той веселий чародій.

А хто стогній, а хто плаксій,

то вже ніякий не водій.

А наш водій, а наш водій —

мов той веселий чародій.

А далі підхопила Каріанна Педерсен, яка сиділа поруч із Муною:

Всі, хто рушає у похід,

нудьгу й печаль кладіть наспід.

Бо занудьгований похід

залишить невеселий слід.

— Підспівуйте, хлопці й дівчата! — І хлопці й дівчата підхопили:

Всі, хто рушає у похід,

нудьгу й журбу кладіть наспід.

— Твоя черга, Еллен Кристино, — весело крикнула Каріанна.

І ось настав погожий день, — почала Еллен Кристина.

І так вони співали, поки черга дійшла до задніх сидінь. Діти одне за одним починали строфу, яку закінчували гуртовим співом. Уже було проспівано про погожий день, про сажотрусового приятеля, про спортсмена, про парк із атракціонами, про фотографа, про маленького принца, про бойскаута та ще про всяку всячину.

Комусь рими вдавалися, комусь — не дуже, але кожен робив свій внесок у пісню невеличкою строфою. Маркусові на якусь мить здалося, що однокласники потай від нього проводили репетиції. Ось-ось надійде і його черга. Він гарячково шукав, про що йому заспівати, але його мозок скидався на чорну діру. Він у відчаї зиркнув у Сіґмундів бік. А той саме виводив:

Молекул цілий довгий ряд

не може вийти на парад.

А якщо й вийде на парад,

їх вже не буде довгий ряд.

Молекул цілий довгий ряд

не може вийти на парад.

Маркус заплющив очі, похилив голову на груди й ледь чутно захропів. Сіґмунд штовхонув його під бік.

— Твоя черга, Мавпусе.

Маркус захропів ще голосніше, та марно. Сіґмунд ущипнув його за руку. Він був найкращий Маркусів товариш, але й він усього не міг збагнути.

— Ну ж бо, Маркусе! — крикнула Каріанна Педерсен.

Вона була сповнена добрих почувань, бо, як людина простодушна, вірила, що гуртова пісня зміцнить шкільне товариство так, що ніхто не відчуватиме себе зайвим. Її життя склалося досить успішно, тому вона й не розуміла, що сором’язливі можуть ставати ще сором’язливішими, а самотні ще самотнішими, ніж були досі.

— Мій автограф… — тихо прогугнявив Маркус. — Мій автограф…

Та й замовк, ніби чимось вдавився. Жодне слово в світі не римувалося зі словом автограф. Він заплющив очі.

— Чудово, Маркусе! — підбадьорливо крикнула Каріанна Педерсен.

Одначе то його не вельми збадьорило.

— Мій автограф, — промимрив він захриплим голосом.

— Молодець! — крикнула Каріанна Педерсен. — Мій автограф!

Маркус відчув, що за хвилю-другу знепритомніє.

— Мій автограф, — прошепотів він.

Урешті-решт Каріанна Педерсен збагнула, що хлопцеві потрібна допомога.

— Мій автограф, — заспівала вчителька, — мій автограф…

Але й вона не могла знайти рими до слова автограф.

Мій автограф, наче пісня!

І його ніхто не…

Вона підбадьорливо глянула на Маркуса. Він прихилив свою голову до сидіння перед собою і похолов.

— Мій автограф! — проспівав Сіґмунд. — Неначе й не автограф!

— Мій автограф, — підхопив мішаний хор голосів.

Мій автограф, наче пісня!

Ось і все. Могло бути краще, але могло бути й гірше. Він лишився живий, і багато хто ще мав переспівати, поки вони знов заведуть гуртову пісню. І тут озвався Рейдар:

А той мавпій, а той мавпій

без клепки в голові й тюхтій.

А мав би клепку наш тюхтій,

то зроду б він не був мавпій.

А той мавпій, а той мавпій

без клепки в голові й тюхтій.

Ані Каріанна Педерсен, ані Скуґ не зрозуміли, чому діти так пожвавилися від слова мавпій, хоч і було очевидно, що після недолугого віршика про автограф ними знов опанував піднесений настрій. Тож учителі раділи разом із дітьми. А Каріанна Педерсен підморгнула Маркусові, заохочуючи його до спільних веселощів. Маркус і собі моргнув їй обома очима: мовляв, усе гаразд, хоч сам ледве стримував сльози. Аж тут у вчителя Скуґа задзеленчав мобільний телефон. Муна перестала грати.

— Алло. Що? Атож, звичайно. Так, усе добре. Що? Звісно, всі в чудовому гуморі. Ага, перекажу.

Він склав мобільника.

— Це Маркусів батько.

Маркус подивився на вікно: якби його воля, він би відчинив його й вистрибнув надвір.

— Він зателефонував, щоб побажати нам щасливої дороги!

В автобусі почулися слабенькі оплески, Муна знов заходилася грати, а Пер Еспен заспівав:

А наш синок, а наш синок

за татом ходить крок у крок.

«Зараз я засну, — подумав Маркус. — Ось тільки розслаблюся та й засну».

І він таки заснув. Голова його лежала на плечі в Сіґмунда, який сидів, поринувши в роздуми про таємниці зоряного неба.

Діти співали пісень, обмінювалися спогадами про минулі походи в гори, сипали жартами, затівали дрібні суперечки, наминали шоколад і чіпси, від яких аж вермеділо, відгадували загадки й сперечалися, чи довго їм ще їхати. Маркус перебував у зовсім іншому світі. Його завіяло в Голлівуд, і він ходив од дверей до дверей по Беверлі Гіллс, збираючи автографи. Коли автобус зупинився, Арнольд Шварценеґґер саме запросив його на склянку овочевого соку. Вчитель Скуґ оголосив, що вони приїхали.

Розділ III

Почало смеркатися. Високогір’я, де вони мали зупинитися на ночівлю, лежало на висоті 600 метрів над рівнем моря. Наступного дня їм треба було піднятися ще на 700 метрів до лісових будиночків туристської бази. Вони мали йти туди години чотири, і Маркусові поки що не хотілося про те навіть думати. Він звів погляд на гору — вечірнє сонце заступала якась сіро-синя тінь. Ген-ген було помітно кілька білих цят. Може, то сніг, а може, невеличкий льодовик із глибокими тріщинами. Те чи те, їм однак випадуть жахливі випробування, а в разі обвалу без заступа нічим буде й відкопатися. Обвали бувають дуже різні — сповзають сніги або падає каміння. Байдуже, який обвал звалиться на їхні голови, хлопець не сумнівався, що саме в той момент перебуватиме поблизу. З далини долинуло чиєсь мекання. Напевно, до овець закралися вовки. Він про таке чув. З ними, вовками, жарти погані, а Маркус загалом і не збирався жартувати. Йому хотілося на час усього походу залягти на дно. На самісіньке дно. В його серці тліло сподівання, що, може, в нього почнеться жар і завтра він цілий день пролежить у будиночку. Перейнятий своїми сподіваннями, він поклигав за всіма іншими до реєстратури, де їх зустріла опецькувата й вельми привітна пані, яка сказала їм, що на вечерю буде свіжа гірська форель та узвар із чорносливу. Думка про те, що риб’яча кістка застряне йому в горлі й після того його швиденько спровадять в якесь безпечне місце, цебто до шпиталю, Маркуса дещо підбадьорила.

* * *

Їх поселили в двох кімнатах. Дівчата й Каріанна Педерсен мали ночувати в більшій, а хлопці з учителем Скуґом — у меншій. Там було тіснувато, але, на щастя, ніхто з хлопців не взяв із собою гітари. І то неабияк тішило. Маркус зайшов до кімнати вслід за Сіґмундом і з гуркотом скинув рюкзака додолу. Здається, щось розбилося. Невже градусник? А що, як ртуть розповзлася по рюкзаку? Оце-то біда! Він поволі відкрив рюкзак, остерігаючись, аби ртуть не потрапила йому у вічі. Наскільки він знав, то небезпечна речовина і краще б вона ніде не розповзалася. Але розбився не градусник. Розбилася чашка, яку йому подарувала мама. Біла чашка, на якій вона написала червоними літерами МАРКУС. Тепер чашка розбилася натроє. На одному черепку була літера М, на другому — АРК, а на третьому — УС. Маркус із жалем обдивився черепки.

— Світ розвивається від ладу до безладу, — сумно сказав Сіґмунд. — Та, мабуть, її можна склеїти, — додав він, помітивши, як безпорадно глянув на нього Маркус.

— Нічого не вийде, — промимрив Маркус. — Це дуже стара чашка.

— Можеш узяти мою, — сказав Сіґмунд. — А я питиму з покришки від термоса.

— Їй майже стільки років, як і мені, — мовив Маркус. — Як ти гадаєш, що це за прикмета?

Дев’ятеро з десятьох людей або взяли б хлопця на глузи, або таки поцікавилися б, що саме він мав на думці, питаючи таке. Дев’ятеро з десяти, але не Сіґмунд. Він зрозумів, що Маркус сприйняв розбиту чашку за лиху прикмету: мовляв, йому теж судилося незабаром розбитися на черепки, як і тій чашці. Сіґмунд обвів черепки замисленим поглядом.

— Та, мабуть, ніяка це не прикмета, хоча ніколи ні в чому не можна бути впевненим. Усе-таки краще поберегтися.

— Отож і я так думаю, — похмуро відповів Маркус та й заходився розкручувати спального мішка.

Майже в усіх хлопців мішки були сучасні. Ще досить нові, але трохи потерті. То свідчило, що ними користувалися в поході не вперше. Маркусів мішок був хтозна-якої давності, але майже ніде не потертий. Монс спав у ньому двічі на місяць, ще бойскаутом, тридцять років тому. Мішок був тяжкий, сірий, з напівзіпсованою блискавкою-застібкою.

— У таких сплять лише мумії, — сказав Пер Еспен, якому на Різдво подарували синій спальний мішок фірми «Аюнґілак».

— І що ти, Пере Еспене, знаєш про мумії? — спитав Сіґмунд. — Крім того, що читав у «Дональді»?[4]

Пер Еспен не відповів. Він був другим після Маркуса найменшим хлопцем у класі й знав, перед ким не варто було лізти в пупа.

Облишивши блискавку-застібку в спокої, Маркус вирішив, що мішок правитиме йому за ковдру.

— Впоралися, хлопці? — спитав учитель Скуґ. — Маркусе, в тебе все гаразд?

— Так, напевно, гаразд, — відповів Маркус.

* * *

Риб’яча кістка йому в горлі таки не застряла, правда, він ту форель тільки скуштував. Відчуваючи нудоту більше, ніж голод, він длубався в рибі лише для того, щоб ніхто не помітив, що він не їв. Після вечері діти зібралися в холі, щоб отримати інструкції на завтра. Потім усі вони нашвидку заспівали гуртову пісню, а далі їм звеліли лягати спати.

— Завтра буде довгий день, — сказав учитель Скуґ. — Уже половина одинадцятої, і вам усім треба гарненько виспатися. Ми з Каріанною ще трохи посидимо та обміркуємо завтрашній план. Прийдемо десь за півгодини, тож глядіть, щоб усі вже спали.

Після того як учителі, відхилили одинадцять дитячих протестів, гучну пропозицію зіграти вікторину й стиха промовлене побажання пограти в покер із роздяганням, школярі сказали добраніч і пішли до своїх кімнат чистити зуби та вкладатися в спальні мішки. Каріанна Педерсен і учитель Скуґ замовили собі по склянці лимонаду та й посідали біля вікна, звідки видно було гору, яка завтра мала стати для них усіх великим випробуванням.

* * *

— Шерон Стоун, — прошепотів Віґґо. — У Шерон Стоун цицьки завбільшки з гори. Вона знімалася в «Плейбої».

— Мелані Ґріффіт звабливіша, — пробубнів Пер Еспен. — От якби мені її сюди під ковдру, еге ж, Рейдаре?

— Вона одружена з Доном Джонсоном, — відповів Рейдар. — Мені його під ковдрою не треба.

— Та ні, здається, вони розлучені, — промимрив Віґґо. — Мабуть, Мелані Ґріффіт виставлена, так би мовити, на розпродаж.

— Вони майже всі розлучені, — пробурчав Лейф Оґе. — Спершу одружуються, тоді кохаються, а потім розбігаються хто куди.

Батьки Лейфа Оґе щойно розлучилися, тож він вважав себе фахівцем із розлучень.

— Діана Мортенсен не така, — сказав Сіґмунд. — Вона ніколи не виходила заміж.

— Авжеж, — згодився Віґґе. — Діана Мортенсен страшенно перебірлива. Але, здається, вона жила з Майклом Дуґласом.

— Всі вони жили з Майклом Дуґласом, — зарозуміло сказав Рейдар.

— Усі, крім Мелані Ґріффіт, — заперечив Віґґо. — Бо вона живе з Доном Джонсоном. Якщо вони, звісно, не розлучилися, — про всяк випадок додав він.

— Пол Нюман ніколи не розлучався, — сказав Пер Еспен. — Він постійно одружений. І мама з татом також.

— Що ти маєш на увазі під тим постійно? — спитав Сіґмунд.

— Звісно ж, весь час.

— Від часів Великого Вибуху?

— Якого ще вибуху?

— Від першопочатків всесвіту?

— Цур тобі, пек! Я мав на увазі…

— Даю десять очок Шерон Стоун, — сказав Віґґо. — Дев’ять Діані Мортенсен і вісім…

І поки хлопці з 6-Б класу Рюд-школи дискутували, котра з неодружених, одружених і розлучених кінозірок Голлівуду найзвабливіша, Маркус пошепки спитав Сіґмунда:

— Хто така Діана Мортенсен?

— Хіба ти не знаєш?

— Ні, тільки нікому про це не кажи.

— Власне, Діана Мортенсен родом із Гортена,[5] але живе в Голлівуді. Вона грає в «Грошах та владі».

Так називалася безкінечна американська «мильна опера», яку щосереди показували по телевізії.

— Ти її не дивишся?

— Ні.

— Ну й правильно. Поганючий серіал, але він іде відразу після «Безмежного всесвіту». Я бачив кілька серій.

— Вона… вона вродлива?

— Так, як пава. Але, мабуть, її щось бентежить.

— Чого це?

— Хтозна. В неї якийсь сумний вигляд. Попри увесь той грим. Я ношу в своєму записнику її знімок.

— Навіщо?

— І сам не знаю, — байдужим тоном відповів Сіґмунд. — Так склалося.

— Можна подивитися?

— Авжеж, але нікому більше не показуй.

Сіґмунд дістав із записника згорнений у кілька разів аркуш паперу й подав його Маркусові, а той заліз під спальний мішок і ввімкнув ліхтарика, що лежав поруч.

Діана Мортенсен сиділа край басейну. Її шкіра була біла, як полотно, коси вибілені, а губи яскраво-червоні. Вона дивилася на Маркуса великими очима — такими ж блакитними, як і її бікіні. Було очевидно, що фотограф захопив її зненацька, коли вона сиділа до нього спиною, повернувши до камери лише обличчя, зіпершися на руки й напіврозтуливши рот. На вустах у неї блукала усмішка, одначе вираз обличчя був здивований і водночас трохи зляканий. Одна грудь була оголена. По другий бік басейну стояв кремезний парубійко в купальному костюмі. Він мав не вельми лагідний вигляд.

У захваті від побаченого Маркус загасив ліхтарик. Потім глибоко зітхнув і засвітив знов. Діана й досі усміхалася, але, здається, була ще більше налякана. На її груді червоніла маленька пипка. Дівчині, мабуть, не було й двадцяти. Маркус відчув, як Сіґмунд простягнув під спальний мішок свою руку.

— Що це ти там мудруєш?

— Нічого.

— Віддай мені знімок.

Маркус знов погасив ліхтарика й простягнув Сіґмундові знімок, вирізаний з якогось тижневика.

— Я дивився на її пипки.

— Лише на одну.

— Атож, — прошепотів Маркус. — Що то за парубійко потойбіч басейну?

— Її охоронець.

Сіґмунд сховав знімок до записника й зиркнув у бік хлопців, які саме дискутували, скільки очок давати Джулії Робертс — чотири чи три. Ну от, їм ніхто не заважатиме говорити далі.

— Відразу після того, як її сфотографували, він хотів розтрощити його фотоапарат, але фотографові пощастило дати дьору. Як тільки знімок надрукували в журналі, Діана Мортенсен подала на фотографа до суду.

— Навіщо?

— Вона твердила, що він порушив спокій її особистого життя, але програла.

— Виходить, у неї немає особистого життя?

— Ні, суд ухвалив, що вона підлаштувала те все навмисно.

— Що?

— Сіла напівоголена. На думку суду, то був піар-хід і вона все спланувала заздалегідь.

— Але ж у неї такий наляканий вигляд.

— Суд ухвалив, що вона всього-на-всього грала.

— Виходить, суд нічогісінько не розуміє, — прошепотів Маркус.

— І я так думаю.

— Бувши на місці суддів, я заборонив би тому фотографові фотографувати скільки він житиме, — з гіркотою прошепотів Маркус.

Лежачи в напівмороці, Сіґмунд кивнув.

— Її називають норвезькою Мерилін Монро.

— А хто це?

— Актриса, що жила дуже давно й теж була дуже зваблива. Вона померла, ледве їй виповнилося тридцять. Ніхто не знає, що то було — вбивство чи самогубство. Світ жорстокий.

— А жорстокий, — відповів Маркус.

— Хлопці, ану заплющуйте очі!

То гукнув учитель Скуґ, який, упоравшися з лимонадом і планами на завтрашній день, врешті-решт заліз до свого спального мішка. Аж тут почувся шепіт:

— Три очка.

— Що таке?

— Три очка, пане вчителю.

— Ти про що, Рейдаре?

— Джулія Робертс. Вона отримує три очка.

— Джулія Робертс помре від щастя. А тепер спимо.

Незабаром кімнату заповнило важке дихання дванадцятьох сплячих хлопців і одного чоловіка, й ніхто не почув тихесенького голосочка з-під старомодного спального мішка, що лежав біля вікна:

— Діана Мортенсен — десять очок.

* * *

Діана спала край басейну, лежачи на мармуровій плиті й виставивши груди напроти палючого сонця. Мабуть, їй незручно було лежати на самій плиті, де нічого не було підіслано. На щастя, він приніс новий синій спальний мішок фірми «Аюнґілак» Його серце розривалося від жалю до неї. Він знав, що Діана, попри свою світову славу, насправді просто налякане звабливе дівчатко, якого ніхто, крім нього, не розумів. Він відчував усе, що діялося в неї на душі. Він був її охоронець і до того ж старший брат. Він теж колись був малий і всього боявся. Він безшумно підійшов до неї, щоб, бува, не збудити. Рвучко розстебнув блискавку на спальному мішку. З таким мішком не виникає жодних проблем. Piece of cake.[6] Він обережно накрив її ним і зашепотів:

— Не бійся, Діано. Я ж тут.

Спалах світла, яскравіший за сонце, вдарив йому в лице. Фотограф! Бісів фотограф ніяк від них не відчепиться.

— Віддай мені фотоапарат! — зарепетував він.

— Що сталося?

Маркус витріщився на переляканого до смерті вчителя Скуґа. А потім намірився накрити його своїм спальним мішком і вліпити йому ляща.

— Мавпус блукає уві сні, пане вчителю.

То озвався Рейдар. Він увімкнув світло й тепер стояв біля дверей, побуряковівши на лиці, та душився від сміху. Маркус похапцем відсмикнув руку.

— Мавпус?

— Я хотів сказати — Маркус, пане вчителю.

Аж тут попрокидалися хлопці. Вчитель Скуґ неабияк спантеличився.

— Я не знав, що ти ходиш уві сні, Маркусе.

Маркус нічого не відповів. Йому лишалося хіба що одне — прикинутися сонним. Повільними, як у лунатика, рухами він підняв спальний мішок і посунув із ним до дверей.

— На поміч! Привид! — захопленим голосом зашепотів Пер Еспен, але Сіґмунд зупинив сміх, що вже долинав із усіх кутків.

— Цсс, не будіть його.

— Чого це? — спитав Віґґе. — Йому, напевно, не завадить ходити цілу ніч.

— Якщо збудиш лунатика, то доведеш його до шоку.

Запала така тиша, яка буває тоді, коли дванадцятеро хлопців силкуються задушити в собі сміх, а воно не дуже виходить.

Маркус відчув, як Сіґмунд обережно взяв його за руку й допоміг дістатися до свого місця.

— Чудово, Сіґмунде, — прошепотів учитель Скуґ. — Не спускаймо з нього очей.

— Покладіться на мене, — пробурмотів Сіґмунд, допомагаючи Маркусові залазити в спальний мішок.

— Як ти впорався з блискавкою-застібкою? — пошепки спитав він Маркуса, коли решта хлопців поснули.

— Мені приснилося, що я потягнув блискавку й вона розстебнулася, — пошепки відповів Маркус.

— Я так і подумав. Сни можуть бути такими реальними, як і реальність.

— Атож, — відповів Маркус. — Твоя правда.

Через чотири години задзеленчав будильник учителя Скуґа. Він показував половину восьмої, а Маркус навіть не знав, спав він чи ні.

Розділ IV

— Пане вчителю, цей місток надто вузький, — сказав Пер Еспен.

Підіймаючися до будиночка, вони дійшли до першої небезпечної місцини — бурхливого потічка, який видався Маркусові радше річкою, ніж потічком. Обабіч нього лежало велике каміння, гладенько відшліфоване зеленуватою гірською водою.

«На цьому камінні можна запросто посковзнутися», — подумав Маркус. А загалом він перебував у доброму гуморі. Сніданок проминув на диво спокійно. Ніхто й словом не обмовився про нічний випадок. Дехто з дівчат, мабуть, і кидав у його бік якісь багатозначні погляди, але ж вони поглядали на нього весь час.

Або учитель Скуґ застеріг хлопців не сміятися з того, що Маркус уночі ходив уві сні, щоб його, бува, не розбив шок, або ж хлопці тішилися походом у гори й зовсім забулися про нічну пригоду.

Маркусів рюкзак став тепер набагато легший. За Сіґмундовою порадою він виклав з нього найнепотрібніші речі й лишив їх у будиночку, тож мішок добряче спорожнів. Маркус, звісно, й далі побоювався походу, проте відчуття катастрофи було вже не таке гнітюче, як напередодні.

— Це не місток, а дошка, — вдоволено мовила Муна. — Я завиграшки перейду перша.

Для Муни не було нічого легшого. Вона відвідувала гімнастику й звикла тримати рівновагу на бумі. Окрім того, на ній були гірські чоботи, які немовби прилипали до хисткої дошки. Ставши на неї, Муна злегка підстрибнула. Дівчата вереснули від захвату. Маркус прикусив язика. Він носив інакші чоботи й не ходив на гімнастику.

Він поклав собі не переходити потічок останнім, але йти першим йому аж ніяк не хотілося. Хіба що дванадцятим або чотирнадцятим, десь перед Сіґмундом, та й то аби так, щоб не привернути до себе уваги.

Рейдар роззувся.

— Пане вчителю, можна, я перебреду?

— Ні, — відповів учитель Скуґ. — Потік надто стрімкий. Ще посковзнешся на камені.

«Чого доброго, підхопить течія, — подумав Маркус, — понесе тебе, безпорадного, вниз, до водоспаду, і тоді — прощайся з білим світом…»

І тут настала його черга. Він обережно ступив на дошку. Здавалося, ніби потік лише на нього й чекав, бо закрутився з шаленою швидкістю. Мабуть, тудою, отримавши запрошення до когось на обід, пробирався Водяник, — інакше чого б то вода так вирувала? Леле, може, Маркус трішечки й боявся, але в душі в нього панував такий гарний настрій, що, попри небезпечну мить, він ще здатен був із себе кепкувати.

«Лише б думати про щось інше», — майнуло йому в голові.

Думати про щось інше й водночас пильнувати, куди ставити ногу, — то було дуже непросто. Ще три кроки — й він відчує під ногами надійну твердь або небезпечний камінь, — то вже як сказати.

— Ти ж, мабуть, не віриш у забобони, Мавпусе? — крикнув Пер Еспен, що спокійнісінько перейшов через дошку й був страшенно собою задоволений.

«Ще два кроки», — подумав Маркус.

— Ти знаєш, що переходиш тринадцятим?

Він перелетів. Стрибнув, як тигр. Поставив світовий рекорд зі стрибків у довжину. Приземлився на живіт і міцно вчепився за камінь. Одна рука наткнулася на щось гостре, і він знав, що тепер не обійтися без крові.

— На біса ти стрибав? — спитав учитель Скуґ.

— Мені… мені захотілося стрибнути.

— Треба бути обачнішим, хлопче.

Маркус повільно підвівся й глянув на руки. Ну от. Долоня трохи кривавила, але навряд чи хтось те помітив. Так-так, ніхто не сміявся. Ба, однокласники дивилися на нього якось вражено. Мовби новими очима. Він не розумів чому, поки не озвалася Каріанна Педерсен:

— Ти що, Маркусе, дикун?

— Та ні, — засоромився Маркус. — Просто я люблю стрибати.

* * *

І ось вони вибралися за межу лісової зони. Маркус ішов поруч із Сіґмундом вузенькою, схожою на брунатний шрам, стежкою, що підіймалася вгору. Обабіч неї де-не-де лежало каміння. Здавалося, ніби воно щойно звалилося сюди з вершини гори. Проте Маркус не боявся. Тепер він мов із цепу зірвався. Несамовитий стрибун із Рюду. Тож не годилося б утратити репутацію. Може, вона й липова, одначе яка вже є. Він глипнув на хустинку, яку тримав у руці. На ній червоніла невеличка плямка, долоня перестала кривавити. За ними йшов лише учитель Скуґ. Щоб пильнувати, аби нічого не сталося. Він не міг заспокоїтися. Проте нічого не станеться доти, доки Маркус не обернеться й не гляне вниз. Коли він так учинить, йому запаморочиться в голові й може статися що завгодно. Але він не глянув униз. Він дивився вгору, туди, куди неможливо було впасти.

— Ти що, Мавпусе, спиш на ходу?

То спитав Рейдар. Він ішов щонайменше за сто метрів попереду. Розляглася дзвінка луна. Надто як повторила:

— …Мавпусе, спиш на ходу?

Тепер треба було подбати про добру репутацію, щоб знов її не підмочити. Він схилив голову, зціпив зуби й, звернувши зі стежини, побіг кудись навскоси через верес. Здалини до нього долинув крик учителя Скуґа:

— Маркусе!

І луна відповіла:

— Маркусе!

Він відчув у роті присмак крові, але не зупинявся. Окидаючи поглядом пагорб унизу, він мчав угору по килиму в зелено-червоно-фіолетово-біло-жовтих барвах із лишайнику й сон-трави, карликової берези й вересу, трави й моху. Він глянув угору. Над ним висів велетенський, як будинок, камінь. Чудовий камінь для такого дикуна, як він, — на нього можна залізти й милуватися звідти природою.

— Стривай!

То був Сіґмунд. Маркус почав вилазити на камінь.

«Дожени мене, — подумав він. — Будь ласка, дожени!»

І ось він заліз на камінь. Стоячи спиною до долини, Маркус звів очі вгору.

«Ану ж! Будь ласочка, йди сюди, поки я не обернувся!»

— Чого це ти мов з цепу зірвався, Мавпусе?

Сіґмунд вибрався на камінь і витріщив на нього великі, нажахані очі. Маркус ніколи досі його таким не бачив. Такими можуть бути лише друзі.

— Будь ласка, — засапано мовив він, — будь ласка, не називай мене Мавпусом.

Сіґмунд обійняв його за плечі.

— Більше ніколи не називатиму, Маркусе.

Маркус усміхнувся до нього.

— Я дістався сюди сам. Ти бачив?

Сіґмунд кивнув. Здавалося, він ледве стримувався від гніву.

— Авжеж, бачив.

— Мені закортіло подивитися на краєвид, розумієш? Тому я сюди й заліз.

— Не дивися, — сказав Сіґмунд. — Не конче треба дивитися.

— Не конче усе треба й розуміти, — прошепотів Маркус. — То не завжди потрібно.

— Що ви, хлопці, там у біса робите? — спитав учитель Скуґ.

Він був червоний, як буряк, задиханий і сердитий. — З горами не жартують. Ви ж знаєте, що ми повинні триматися купи.

— А ми так і робимо, пане вчителю, — відповів Сіґмунд і, перш ніж прибрати руку з Маркусового плеча, дав йому легенького штовханця.

— Мені просто закортіло подивитися краєвид, — додав Маркус.

— Я це розумію, — сказав учитель Скуґ, та оскільки в нього не було бажання перетворюватися на жандарма, він підморгнув хлопцеві й зізнався: — Мушу визнати, що звідси дивовижний краєвид. Дивись, яка гарна сон-трава.

— Pulsatilla vernalis, — переклав Сіґмунд.

— Ну звичайно ж, — сказав учитель Скуґ. У нього теж була незаплямована репутація, тож йому не хотілося, аби школярі довідалися, що він не знав латинської назви сон-квітки. — Хіба ця пульсатілла не красива, Маркусе?

Маркус обернувся й прикипів очима до гірського пагорба, що простягався внизу.

— Красива, — промимрив він, опускаючись на камінь. Потім ліг навзнак і задивився в небо, що кружляло високо вгорі. — Пульсатілла прекрасна.

* * *

Під стіною будиночка сиділи чоловік і жінка років двадцяти. У них були брунатно-горіхові від засмаги обличчя, білі зуби й широкі усмішки. Вони мовби зійшли просто з реклами про альпінізм. Чоловік розмірено курив люльку й водночас вивчав карту. Жінка просто собі засмагала. Маркус сприйняв був їх за господарів будиночка, та коли вони забалакали, то виявилося, що вони данські туристи й збираються іти на льодовик.

— Йой, пане вчителю, може, й ми туди сходимо? — спитала Муна.

— Ні, — відповів учитель Скуґ. — Як на мене, сьогодні ви вже й так находилися. Спершу перекусимо, а тоді ми з Каріанною перевіримо, чи знаєте ви стежку природи.

— Стежка природи годиться хіба що для дитсадків, — промимрив Рейдар. — Ходити льодовиком куди захопливіше.

— І куди небезпечніше, — сказала Каріанна Педерсен.

— Мій дядько ходив льодовиком щонайменше тисячу разів, — сказав Пер Еспен. — Він каже, що там аж дух захоплює.

— Але ж то твій дядько, Пере Еспене, — сказала Каріанна Педерсен. — Сам же ти льодовиком не ходив.

— Ні, — відповів Пер Еспен, — хоч страшенно хочеться.

— Почекай, поки проб’ється вус, — сказав учитель Скуґ.

Маркус не знав, чи то від збудження, яке його охопило під впливом гірського повітря, чи від полегшення, що він таки зійшов на гору й ніхто, крім Сіґмунда, не помітив його страху перед висотою, чи просто з дурного розуму, та однаково він зморозив щось зовсім несусвітне. В нього не було бажання того казати. Воно просто само вивалилося йому з рота, мов лавина, яку годі було зупинити.

— А я ходив льодовиком, — сказав він так голосно, що всі, навіть данці, його почули.

— Та невже, Маркусе? — трохи здивовано спитав учитель Скуґ. — Тоді ти знаєш, що то не жарти.

Маркус залюбки тепер замовкнув би, одначе лавина котилася далі.

— Атож, до гір треба звикнути. Інакше нічого доброго не буде.

— Ти брешеш, — сказав Пер Еспен.

— Якщо ти ходив льодовиком, то я Веґард Улванґ,[7] — сказав Віґґо.

— Ми з татом вибираємося на льодовик щоліта, — правив своєї Маркус, намагаючися проковтнути язик.

— Чудово, Маркусе, — сказала Каріанна Педерсен. — Тоді ти, мабуть, прочитаєш нам невеличку лекцію.

— Лекцію?

— Авжеж, про те, як треба ходити льодовиком.

— Коли?

— Увечері, — запропонувала Еллен Кристина. — Перед гуртовою піснею.

— Гарна думка, — згодився учитель Скуґ.

Маркус хотів було сказати, що йому потрібен час на приготування, проте зневажливі погляди недовірливих однокласників змусили лавину котитися далі.

— Мені неважко, — відповів він. — Я можу трохи поділитися своїми враженнями.

— Тоді згода, — сказав учитель Скуґ, а потім, кивнувши данцям головою, зайшов до будиночка.

Будиночок був менший за той, у якому вони ночували біля підніжжя гори. Тут не було опецькуватої, привітної пані, що подавала форель та узвар із чорносливу, а стояла лише кухонна шафа, повна консервів, лимонаду та шоколаду, за які можна було платити, кладучи гроші в скриньку, підвішену на стіні. Ще там була старовинна груба і в ящику лежали дрова. За будиночком жебонів потічок, звідки можна було набирати в цеберко, що стояло під стіною будиночка, свіжу холодну гірську воду. Повз будиночок пролягала стежина, яка тягнулася брунатною землею та білими латками снігу аж ген до льодовика, що нагадував крижане бірюзове небо.

Стежку природи оглядали групами по четверо осіб. Маркусова група була, як завше, неперевершена, й то завдяки Сіґмундові, що знав і норвезькі, й латинські назви всіляких мохів, кущів та квітів. Скажімо, ялівцю, гірського червоного моху, оленячого моху, споришу, шолудивника, звіробою і ще багато яких. Маркусові з голови не сходила думка про те, що ввечері йому доведеться виступати з ґрунтовною лекцією про те, як ходити льодовиком. Через неї він просто не міг насолоджуватися успіхом. Уже за кілька годин треба було починати, а час летів на диво швидко, хоч начебто й ледве тягнувся. Кожна секунда здавалася вічністю, а кожна година — секундою.

* * *

Сидячи за дерев’яним столом, учитель Скуґ відсунув од себе чашку з-під кави.

— Ну, товариство, тепер нехай Маркус починає.

У будиночку залягла тиша, повна очікування.

— Прошу, — сказав учитель Скуґ.

Маркус підвівся. Його трохи погойдувало, і він відчув, що язик мовби вилазить йому з рота.

— Щоб ходити льодовиком, — почав він, — інакше кажучи… ходити льодовиком…

Він запнувся й недовірливо обвів очима однокласників. Дехто дістав олівця й папір, щоб занотовувати, а решта просто чекали, бо були переконані, що він сяде в калюжу й установить світовий рекорд із калюжосідання. Ані вчитель Скуґ, ані Каріанна Педерсен не розуміли, що діялося, оскільки вірили, що цей малий дикун уже бував у бувальцях і багато чого пережив у горах, їм принаймні хотілося в те вірити. Вони давно намагалися збагнути, що живе в душі цього сором’язливого хлопця, який на уроках майже завжди мовчав. Те, що насправді він виявився бувалим альпіністом, підтвердило їхню теорію про наявність у кожного з нас прихованих чеснот.

— Для походу на льодовик головне — тепло вбратися.

Сіґмунд кашлянув. Може, він подавав потайний знак? Невже Маркус змолов якусь дурницю?

— Це якщо немає сонця, — повагом сказав він. — А в сонячну погоду вбехкуватися в теплий одяг не обов’язково.

— А які черевики взувати? — пробурмотів Рейдар.

Хтось хихикнув. Напевно, Еллен Кристина.

— З шипами, — стишивши голос, відповів Маркус. — Дорожні черевики з шипами.

Пер Еспен пирснув од сміху. З Маркусового рота стали викочуватися слова, — він говорив якось безладно й затинався:

— Коли ми з татом торік ходили льодовиком… було… страшенно холодно… Дув такий вітер, що… не вітер, а цілий буревій.

Хтось свиснув. Маркус знав, що то було попередження про небезпеку, але воно завело його ще дужче. Він уже не міг спинитися.

— Авжеж, то було справжнє буревіїсько!

— Буревіїсько? — прошепотіла Муна.

Маркус вів далі:

— Ми з татом оглянули льодовик. Нам би тоді згодилася… добра порада. З’явився туман…

— Звідки він з’явився? — спитав Віґґо.

— Він з’явився… з’явився… він упав!

— Я так і знав, — сказав Віґґо.

Він був із тих, хто все нотував.

— Цсс! — застеріг учитель Скуґ.

— Туман упав, — вів далі Маркус. — Лижню за нами заносило снігом. Що нам було робити? Розвертатися?

— Ні! — скрикнули хором четверо хлопців і три дівчинки.

— Ні! — відповів їм Маркус. — Тож ми… ми не розвернулися! Ми пішли собі далі! Похід льодовиком тривав!

Він спробував зупинитися, але не зумів. Слова накочувалися дедалі швидше. Він не тямив, що казав. Ніби замість нього говорив хтось інший. Слова зринали самі собою й ховали його думки в жахливій лавині буйних фантазій і неймовірної брехні.

— З другого боку гори стояв затишний будиночок. Там був порятунок. Ми обидва зігнулися й посунули далі. Льодовик був слизький, мов ковзанка!

Маркус звів подих. У кімнаті запала мертва тиша. Аж тут відчинилися двері. Зайшли данці — стомлені, але задоволені. O.K.[8], нехай заходять! Подумаєш, яка різниця — двома слухачами менше чи більше.

— Ми простелили куртки й так на них і посунули льодовиком далі, вітер віяв нам у спини, а ми тішилися й реготали. То було дивовижне відчуття.

У нього виходило. Достоту так, як і тоді, коли він писав листа з проханням автографа. Все діялось якось знічев’я. Треба було тільки до кінця витримати.

— Ходити льодовиком не завжди буває безпечно, ми знали про те й раніше. І найнебезпечніші там тріщини. Атож, тріщини — найлютіший ворог усіх альпіністів. І що ми побачили вдалині?

— Тріщину, — захриплим голосом прошепотів Пер Еспен.

— Так! — вигукнув Маркус. — Тріщину! Вона була така глибока, як… просто бездонна! А ми з татом спускалися якраз до неї! Лишенько, куди нас несло!

Хтозна, навіщо він крикнув «лишенько, куди нас несло!» То було зовсім не до речі. Але тепер уже не мало ніякого значення.

— Еге ж! — крикнув він знов. — Лишенько, куди нас несло! Тоді нам ще раз знадобилася б добра порада. Я був легший за тата й куди проворніший, тож і пересувався набагато швидше. Тріщина ставала все ближчою й ближчою. Лишенько, куди нас несло! Я подумав, що надійшла моя смертна година, та ось… за спиною в мене почувся скрегіт ковзанів. То був тато. Власне, колись він бігав на ковзанах. Тепер усе складалося добре. Я силкувався загальмувати, але буревіїсько переросло в… небачений досі ураган! Я заплющив очі, й саме тієї миті, коли подумав про свою смертну годину, тато схопив мене за рюкзак і щосили потягнув назад. Ми покотилися до тріщини й зупинилися всього за метр від чорного провалля!

Маркус замовк. У голові гупало. Йому здавалося, ніби він виголошує лекцію уві сні. Підлога під ногами хиталася.

«Це я просто ходжу вві сні, — подумалося йому. — Не варто зараз прокидатися. А то ще дістану шок».

Він розтулив рота. З нього не викотилося ні слова. Він пильно оглянув обличчя присутніх навкруг себе. Вони були мовби скуті кригою. Та ось крига почала танути.

«Нехай би вона не танула, — подумав він. — Будь ласка, не тань!»

— А що було далі? — спитала данка, що відтанула перша.

— Далі ми подалися додому, — тихо відповів Маркус. — А потім обоє зійшлися на думці, що наш похід удався.

Раптом задзеленчав мобільний телефон учителя Скуґа.

— Це твій батько, Маркусе, — поволі мовив учитель. — Він цікавиться, як ти почуваєшся.

— Чудово, — відповів Маркус і знепритомнів.

* * *

У будиночку була ще одна спальня. Власне, в ній мали поселитися данці, але тепер вони уважили її Маркусові, а самі примостилися в кімнаті разом із дітьми та вчителями, тож усіх їх там набилося, мов сардин у банці. Ніхто не брав Маркуса на кпини. Коли вчитель Скуґ вів його до спальні, всі як води в рот понабирали. Дивина, та й годі. Чим більше він сідав у калюжу, тим менше з нього глузували. Ет, може, вони подумали, що він з’їхав з глузду. Божевільні люди можуть бути небезпечні. Може, й він такий. З тим треба рахуватися. Схибнутий дурень, примхливий і смертельно небезпечний. Мов бомба уповільненої дії, яка коли завгодно може зірватися. Втупивши очі в стелю, він почав лічити шпарини в балках. Їх було багато й, напевно, з роками стане ще більше. Врешті-решт стеля таки завалиться. Можливо, це станеться цієї ночі. Поки він спатиме. «Світ розвивається від ладу до безладу», — казав Сіґмунд, а Сіґмунд не мав звички брехати. От Маркус брехав. Одначе робив те знехотя, лише для того, щоб вижити.

— Тридцять перша, — лічив він, — тридцять друга, тридцять третя.

Двері відчинилися. Він заплющив очі й захропів.

— Маркусе!

То був Сіґмунд.

— Як ти?

Маркус розплющив очі.

— Прекрасно.

— Не обманюй мене.

— Ти думаєш, що мріяти й брехати — то одне й те саме?

Сіґмунд подивився на нього якимось непевним поглядом.

— Не знаю. Мабуть, це залежить від того, про що ти мрієш.

— Я мрію, щоб усе стало інакше.

— Тоді це не те, що брехати. Це означає сподіватися.

— Який ти, Сіґмунде, розумний.

— Атож, — поважно згодився Сіґмунд. — Інколи мені думається, чи я, бува, не геній.

— А ти теж вихваляєшся стільки ж, як і я.

— Це не вихваляння. Це реальність.

— От і в мене те саме, на жаль…

— Що?

— Реальність. Як ти гадаєш, мені на голову не впаде цієї ночі стеля?

— Ні, — відповів Сіґмунд. — Думаю, що не впаде.

Він підійшов до вікна й виглянув надвір.

— Я бачу Сіріус.

Маркус підвівся з ліжка.

— Де?

— Ондечки. Та зірка, що ясно світить. Але її світло не теперішнє. Воно добиралося сюди більше восьми років. Отже, зараз ми бачимо Сіріуса з давно минулих літ.

— Мені б так хотілося там опинитися, — сказав Маркус.

— Де?

— На Сіріусі. В минулому. Вони сплять?

— Так.

— Б’юся об заклад, що я їм снюся.

— Чого це?

— Мені здалося, ніби хтось сміявся.

— Негарно себе жаліти.

— Сміятися теж негарно.

— Я не сміюся, — сказав Сіґмунд.

— Авжеж, — відповів Маркус. — Але тільки тому, що ти геній.

Він знов ліг у ліжко. Сіґмунд пішов до дверей. На порозі він озирнувся.

— Чи можу я для тебе щось зробити?

— Поламай мобільний телефон вчителя Скуґа.

— Цього я не можу.

— Тоді роздобудь мені адресу Діани Мортенсен.

— Навіщо?

— А так. Просто цікаво, де вона живе. Може, в тебе є адреса?

— Є, під знімком. Адреса для фанів — про той випадок, якщо вони захочуть їй написати.

— Я фан, — сказав Маркус.

Сіґмунд кивнув.

— І я. Що є, то є.

* * *

Дорога Діано Мортенсен!

Я норвезький альпініст і мільйонер. Зараз оце лежу сам-самісінький у гірській хатині, бо тільки недавно вибрався з тріщини на льодовику, куди так необачно звалився. Я відморозив собі кілька пальців, поламав два чи три ребра і трохи подряпав шкіру, але загалом перебуваю в чудовій формі. Вже зв’язався по мобільному телефону з Червоним Хрестом, тож чекаю, що за кілька годин прибуде допомога. А пишу я Вам тому, що надибав тут якийсь часопис і прочитав у ньому про ту жахливу пригоду, яка з Вами сталася. Як же я Вас розумію! Бувши на місці Вашого особистого охоронця, я зіпхнув би того фотографа в найближчу тріщину на льодовику. Мені хочеться, аби Ви знали, що багато норвезьких альпіністів думають про Вас, жаліють Вас і бажають Вам усього доброго. Якщо вже я взявся за перо, то мені хочеться довіритися Вам і розповісти про своє особливе хобі. Власне, я збираю автографи. Атож, Ви, напевно, здивуєтеся, та, будучи мільйонером, я зустрічаюся з багатьма цікавими людьми. Збирати автографи — захопливе заняття для самотнього мільйонера. Зараз я неодружений. Гори та справи відбирають увесь мій час. Я, як Ви розумієте, самотній мільйонер, так само, як і Ви — самотня кінозірка. Мені це видно по Ваших очах. Але не переживайте, Діано Мортенсен, колись кожне з нас стріне підхожу собі людину.

Вас вітають норвезькі гори

та Маркус Сімонсен, мільйонер

P. S. Якщо цей лист видасться Вам якимось химерним, то, напевно, тому, що після падіння в тріщину зі мною стався невеличкий струс мозку. Та, як не дивно, через нього я відчуваю себе хлопчаком. Мабуть, Ви зрозумієте це з моїх слів і почерку.

А прокинувся він із ручкою в руці. Лист лежав на підлозі. Він підняв його й, не перечитавши, запхнув у конверт. Щоб часом не пошкодувати. Вирішив одіслати тоді, як спустяться до підніжжя.

Спускатися було гірше, ніж підійматися. Тепер хоч-не-хоч, а треба було дивитися вниз. Ноги не згиналися, він ступав короткими кроками, похнюпивши голову та втупивши очі в землю. На метр уперед. Дивитися далі він не міг. Коли зійшли вниз, він зібрав свої речі, вкинув листа в поштову скриньку й разом із усіма зайшов до автобуса. Там мовчки слухав гуртову пісню. У нього була погана репутація, йому судомило ноги. Він волів опинитися на Сіріусі й страшився майбутнього життя.

Розділ V

До літніх канікул лишався якийсь тиждень, але Маркус відмовлявся йти до школи.

— Здається, мене трохи лихоманить, — сказав він.

— Зараз же зателефонуємо лікареві, — відповів Монс, перелякано витріщившись на градусника, якого Маркус нагрів до 42 градусів.

— Не треба, — попросив Маркус. — Температура майже нормальна.

— Усе буде добре, ось побачиш, — сказав батько й кинувся до телефону.

До приходу лікаря температура впала до 36,9.

— Хлопець здоровий, як бик, — сказав лікар. — То у вас щось із градусником.

— Будемо сподіватись, — промимрив Маркус, ледь усміхаючись до батька.

Лікар пішов, а Маркус став одягатися. Батько дивився на нього з острахом.

— Як ти, синку?

— Чудово, — відповів Маркус і знов сів на ліжко. — Тільки щось трохи паморочиться в голові.

— Я відвезу тебе до школи.

— Не треба, тату. Може ж, я не знепритомнію, поки зайду в той задушливий клас.

— Тобі не хочеться йти в школу, еге ж, Маркусе?

— Еге ж, тату, хоч убий мене.

— Чому?

Вони дивилися один на одного протягом чотирьох безкінечно довгих секунд, і Маркус знав, що відповідати нема потреби. Монс якось незграбно погладив його по голові.

— Все владнається, ось побачиш.

— А коли?

— Врешті-решт владнається.

— Ні, тату, врешті-решт усе буде вкрай погано.

Монс засмучено глянув на сина. Йому хотілося підбадьорити його бодай словом, але нічого путнього не спадало на думку.

— Мені не треба було телефонувати, мабуть, не треба, — стиха мовив він.

— Та чого там.

— З тебе глузували через те, що я телефонував?

— Ні. То ти телефонував через те, що з мене глузували.

Монс заходився налапувати в кишені сигарети, хоч уже з півроку не курив.

— Що мені зробити для тебе, Маркусе?

— Лишися зі мною, тату.

І тоді Монс пустив сльозу.

— Нема нічого страшного, тату, — стиха мовив Маркус. — Ти ж біля мене.

— Мені треба на роботу.

— Зателефонуй і скажи, що в тебе… шумить у вухах.

— Звідки ти знаєш?

— Я вгадав, — відповів Маркус. — Зіграємо в кості?

* * *

Сіґмунд прийшов о пів на сьому довідатися, як справи. Маркус сказав, що прекрасніше не може й бути. Він просто змушений був лишитися вдома, щоб доглядати батька, у якого несподівано стався приступ шуму в вухах. Сіґмунд сумно похитав головою.

— Сподіваюся, тобі не довелося протикати панові Сімонсену дірки на барабанній перетинці, — сказав він.

Монс додав, що тепер йому набагато ліпше й Маркус, безперечно, наступного дня піде до школи.

— На все свій час, — мовив Маркус. — Чи можна нам, тату, взяти одне морозиво?

— Можна й два.

— Красненько дякую, пане Сімонсене, — мовив Сіґмунд. — А скажіть, у вас мерехтить перед очима, коли шумить у вухах?

— Ні, не мерехтить.

— Бо якщо мерехтить, то вам неодмінно треба йти до лікаря.

— Та годі вже балакати про мої вуха, — сказав Монс, якому на мить здалося, ніби в нього й справді мерехтить перед очима.

Щоправда, потім він збагнув, що у вухах у нього немає ніякого шуму, принаймні якщо ніхто про те не нагадує.

— Ну, Сіґмунде, як там справи в школі?

— Та дякую, здається, ніби в молодих головах гуляє вітер, пане Сімонсене.

Монс глянув на Сіґмунда трохи недовірливо, бо ж ніколи не мав певності, глузує з нього цей хлопець чи ні. Правда, Маркус казав, що такий уже Сіґмунд уродився. При ньому Монс завше трохи тушувався, хоч водночас його тішило відчуття того, що, напевно, саме такий товариш і був потрібен Маркусові.

— Зараз принесу морозиво, — промимрив він і вийшов на кухню.

— Я сьогодні побився, — усміхаючись, мовив Сіґмунд.

— З ким це?

— З Рейдаром.

— Дякую тобі.

— Нема за що. Рейдар сам затіяв.

— Ти що?

— Він обізвав мене проф-фесориком.

— Ну й поганець.

— Атож, але я розказав директорові.

— Молодець.

— Атож, я не дозволю будь-кому себе ображати.

— І я теж, — сказав Маркус.

— Повечеряєш із нами, Сіґмунде? — спитав Монс, повернувшися з кухні.

— Красненько дякую, пане Сімонсене. Увечері по телевізії йде «Безмежний всесвіт». Цікавенна передача.

— Очевидно, — промимрив Монс і подав кожному по пачці шоколадного морозива.

— Красненько дякую, пане Сімонсене, — сказав Сіґмунд. — Шоколадне морозиво теж смачне.

— Теж?

— Ага, якщо напохваті немає суничного.

— Є, — вже трохи роздратовано відповів Монс. — У мене… напохваті… є суничне морозиво. Можу поміняти.

— Це не обов’язково, пане Сімонсене. Я просто пожартував.

— Ти, мабуть, часто жартуєш, Сіґмунде.

— Якось же треба виживати, — відповів Сіґмунд, знімаючи обгортку з шоколадного морозива.

Потім вони сиділи на канапі, вечеряли й дивилися «Безмежний всесвіт». Сіґмунд щось собі занотовував. Монс намагався вдавати з себе всезнайка, а Маркус ніяк не міг дочекатися наступної передачі.

— Ну, ось і все, — сказав Монс і підвівся, щоб вимкнути телевізор.

— Може, поки Сіґмунд не пішов, зіграємо в кості? Ви не проти?

— А ви не проти, пане Сімонсене, ще трохи подивитися телевізор?

— А що там? Таємниці Сатурнових кілець?

— Ні, тату, — відповів Маркус. — Там серіал «Гроші та влада».

— Він нікудишній, але часом буває цікаво подивитися й щось нікудишнє,— сказав Сіґмунд. — Я зателефоную додому й спитаю, чи можна мені подивитися його у вас.

У «Грошах та владі» оповідалося про дві надзвичайно багаті родини, які змагалися за першість у будівельній галузі США. Того вечора телевізія показувала тридцять четверту серію. Дивно, як це Монс оминув серіал увагою, хоч насправді він його таки не оминув. Навпаки — пильно за ним стежив, не кажучи ні слова про те Маркусові, який після дев’ятої вечора телевізора не дивився, хіба що в середу.

В тридцять четвертій серії розповідалося про боротьбу, яка спалахнула за дозвіл на побудову найвищого в світі хмародряпа, що мав зводитися в Нью-Йорку. Не гребуючи нічим, родини Смітів та Джонсів вдавалися до підступних методів боротьби за контракт: до шантажу, підкупу, злодійства, підробки чеків, викрадання людей, ґвалтування і вбивств. У «Грошах та владі» вистачало всього. Там лише дві дійові особи не були негідниками. Зате кожен розумів, наскільки хороші були ті двоє. До того ж вони кохали одне одного. Нещасливому коханню доводилося долати безліч перешкод. Один герой звався Генрі і був студентом правничого факультету й наймолодшим сином у родині пана Сміта. Його грав Біллі Паркер — молодий зірковий актор з Голлівуду, що любив прикладатися до пляшки. Правда, таким він був у реальності. В «Грошах та владі» він не пив нічого міцнішого за чай. Другою була Ребекка Джонс. Вона була єдиною донькою в родині й проти волі батьків вивчилася на медсестру. Ніхто, крім пані Сміт і пані Джонс, не знав, що її вдочерили. Насправді пані Сміт мала колись любовний зв’язок із маклером Флоріаном Сімсом. Завагітнівши, вона уклала з пані Джонс (котра не могла мати дітей і була на той час її товаришкою) угоду, що та викупить у неї дитину, коли немовля з’явиться на світ. Після народження Ребекки пані Сміт підкупила в приватному пологовому будинку повитуху та попросила її записати дитя мертвонародженим. Потім вона понесла дівчинку до пані Джонс, яка саме лікувалася в одній клініці від алкоголізму. Згодом пані Джонс повернулася додому з Ребеккою на руках і, сяючи від щастя, розповіла своєму чоловікові про досить несподівані пологи.

Таким чином виявилося, що Генрі й Ребекка доводилися одне одному братом і сестрою, та все це вилізло наверх аж після жахливої катастрофи в сорок першій серії.

Ребекку Джонс грала Діана Мортенсен. На вигляд вона була ще молодша, ніж на знімкові, але ж у тридцять четвертій серії їй не виповнилося й вісімнадцяти. Маркус розраховував, що ніяких пипок у «Грошах та владі» не показуватимуть. І він не помилився. Хоч загалом то було дивно, бо всі тільки те й робили, що застрибували одне до одного в ліжко. Старі й молоді, як завгодно й коли завгодно. Поцілунки, лестощі, а тоді — чимдуж у спальню. Красива музика, оголені стегна, збуджені обличчя, рожеві простирадла, які ворушилися то вгору, то вниз, але жодна пипка ані гулькнула. Сіґмунд розказував, що американці в телесеріалах спали одне з одним так самісінько, як ото пили на вулицях. Вони могли впиватися до чортиків, тримаючи пляшки в паперових пакетах. Усе було дозволено, якщо не виставлялося напоказ. У «Грошах та владі» люди, як тільки заходили в кімнату, наливали собі міцні напої і спали одне з одним де завгодно, хоч, як то воно в них відбувалося, лишалося поза кадром. Щоправда, здогадатися про те було не дуже важко.

Одначе єдина людина, яка не пила міцних напоїв і не спала аби з ким, була Діана Мортенсен.

Дівчина, здебільшого сумна, як ніч, металася туди й сюди, але часто доглядала стареньких і недужих. І тоді вона перетворювалася на лагідну голубку — гладила своїх підопічних по голові й підбадьорювала добрим словом. Та, виходячи з кімнати й лишаючись на самоті, вона знов переймалася смутком. Маркус запитував сам себе: чи то дівчина так жаліла усіх тих стареньких і недужих, чи їй самій щось краяло душу, оскільки вона єдина ні з ким не спала, принаймні зі своїм зведеним братом, якого палко кохала. Якби їй заманулося переспати з кимось іншим, то, очевидно, затримки ні за чим не було б. Маркус у цьому не сумнівався. Пропозицій не бракувало, проте, як тільки вони надходили, Діана Мортенсен шарілася й сварила нахаб на всі заставки, а тоді йшла собі геть і впадала в ще глибшу журу.

Маркус зроду не бачив, щоб хто-небудь шарівся так мило, як вона, і до того ж це її, здавалось, не бентежило. Діана шарілася, дивлячись їм просто в пику, а вони просили в неї вибачення. Вони просили вибачення тому, що вона шарілася. Зроду він нічого такого не бачив. Коли він червонів, то в нього вибачення не просив ніхто. Зовсім навпаки. З нього сміялися. Проте з Діани Мортенсен ніхто не сміявся. Інакше їм би перепало на горіхи. Оскільки вона, крім усього іншого, була ще й емоційна. Еге ж, містер Джонс, який вважав себе її батьком, прозвав дівчину навіженою дикою кицькою. Оце так назвисько! Дика кицька! От якби його так прозвали! Дикий кіт Маркус! Настали інші часи, але ніхто й ніколи не назве його диким котом, навіть хатнім не назве. Бо він Мавпус. На віки вічні!

— Казна-що, — сказав Монс, вимикаючи телевізор.

— Я вас, пане Сімонсене, застерігав, — нагадав Сіґмунд.

— Таж можна наперед угадати, що там станеться, — вів далі Монс. — Сміти отримають дозвіл на побудову хмародряпа, а тоді…

Сіґмунд похитав головою.

— Ні, дозвіл отримають Джонси.

— А ти відки знаєш?

— Там усе до того йдеться, пане Сімонсене.

— Мені здається, що дозвіл отримає Діана Мортенсен, — сказав Маркус. — А потім вона його віддасть стареньким і недужим.

І батько, й Сіґмунд зарозуміло всміхнулися.

— На жаль, синку, насправді такого не буває, — сказав Монс, — хіба що в казках.

— Це ж і є казка, тату.

Монс глипнув на годинника й позіхнув.

— Ну, хлопці, тепер, мабуть, пора вже й спати.

— У вас і досі шумить у вухах, пане Сімонсене?

Запевнивши Сіґмунда в тому, що в його вухах уже зовсім не шумить, Монс провів хлопця до дверей, побажав синові добраніч і пішов спати. Він зразу ж провалився в сон, і приснився йому якийсь не по літах розвинутий тринадцятирічний лікар, що пробивав йому дірки на обох барабанних перетинках. А в сусідній кімнаті спав його син, і снилося йому, ніби між диким котом і мавпієм зав’язалася щира дружба.

Розділ VI

На свій подив, Маркус зумів пережити останній тиждень у Рюд-школі. З нього, звісно, іноді глузували, питаючи, по якому льодовику вони з батьком лаштуються мандрувати цього літа. Він червонів дванадцять чи чотирнадцять разів, а коли проходжувався разом із Сіґмундом сюди-туди шкільним подвір’ям, то ледве переставляв ноги й схиляв голову так само низько, як і раніше, хоч усе-таки надто великі неприємності його оминули. Може, тому, що він перебував у власному світі. У світі, де панували гроші та влада і де він пережив своє перше глибоке кохання до Ребекки Джонс, власне, не до Ребекки Джонс, а до перебраної кінозірки Діани Мортенсен. У тому світі він був не найменшим і вічно наляканим хлопцем у класі, а відомим мільйонером і альпіністом Маркусом Сімонсеном на прізвисько Горностай.

Протягом тижня він пережив не менше дев’ятнадцяти серій «Грошей та влади», де сам був героєм, а Діана Мортенсен — героїнею. Коли шкільний дзвоник задзвонив востаннє, надворі вже стояло літо. Діана порвала з Генрі й повинна була таємно побратися з Маркусом.

Щодо Сіґмунда, то і в нього тиждень видався насичений подіями. Він віднадив од себе чотирьох дівчат, сказавши їм, що замолодий, аби брати на себе якусь відповідальність, ще раз побився з Рейдаром та, вручаючи учителеві Скуґу подарунок, виголосив значуще прощальне слово.

— Для нас, тих, хто сьогодні вийшов із дитячого віку, шість цих років тягнулись як вічність, — промовляв він. — А що таке, власне, час? Поет Ґуннар Рейсе-Андерсен[9] якось сказав: «Час — це відстань у зачарованому просторі». Нам би дуже хотілося, щоб ви, пане Скуґе, так нас і запам’ятали. Нехай хоч яка довга проляже між нами відстань, не забувайте, що ми весь час перебуваємо в тому самому просторі. Просторі, який ви наситили своїми знаннями, щоб ми всмоктували їх у себе й виросли свідомими громадянами. З часом. Тож візьміть цього будильника. І коли він задзвонить, не питайте: «По кому дзвін?» Він дзвонитиме по вас.

То було досить сильне слово, навіть для Сіґмунда, та коли Маркус спитав, як же він зумів такого досягнути, Сіґмунд зізнався, що йому допомагав батько.

— Тільки не кажи нікому. Всі думають, що то я такий.

— А хіба ти не такий? — спитав Маркус, і Сіґмунд, поважно глянувши на нього, відповів:

— Та ні, я звичайнісінький собі хлопець.

Шість довгих років були позаду, і два звичайнісінькі собі хлопці повільно вийшли зі шкільної брами. Там вони стали і якусь мить дивилися одне одному у вічі. Потім Маркус звів голову догори й закричав так голосно, що його почули двісті учнів і чотирнадцять вчителів:

— У-у-ух-ха!

* * *

— Тобі прийшов лист, — повідомив Монс.

— Капець, — сказав Маркус. — Я вільний. Чотирнадцять бутербродів із суничним джемом, одинадцять склянок какао й шістнадцять порцій морозива!

— Зі Сполучених Штатів, — додав Монс. — Я й не знав, що ти, Маркусе, листуєшся з кимось зі Штатів.

Маркус, що вже прямував до кухні спорожняти холодильник, зупинився.

— Що?

— Осьдечки. На конверті не вказано зворотної адреси. Як ти гадаєш, від кого це?

— Мабуть, від когось із Америки, — відповів Маркус і збагнув, що почервонів дужче, ніж будь-коли в своєму житті.

Він вихопив листа й кинувся до своєї кімнати, де розпечатав конверт, прочитав підпис під листом, гупнувся на стілець і рвучко підхопився на ноги, навіть не відчувши, забився чи ні.

— Приготувати тобі щось попоїсти? — крикнув батько.

— Я не голодний, — і собі спробував прокричати Маркус.

Правда, його крик більше нагадував не крик, а стогін.

— Без їжі та напою не вижити герою! — долинуло з вітальні, але Маркус того не чув.

Сумнівів не було. З фотокартки, яка лежала в конверті разом із листом, усміхалася Діана Мортенсен. Він читав і пихтів, як паротяг.

Дорогий Маркусе Сімонсене!

Пишу Вам, щоб подякувати за Вашого листа.

Я, звичайно, отримую безліч листів, — пишуть мої юні фани, якісь старезні нечестивці й залицяльники, що просять моєї руки. (Можете собі уявити? Мені, зовсім молодесенькій дівчині, пропонують руку й серце!!!) Одначе Ваш лист дуже особливий. І не лише тому, що він прилетів із Норвегії, чи тому, що я люблю рідні норвезькі гори. Просто я зуміла прочитати між рядками, що ви один із небагатьох, хто мене розуміє. Я доволі самотня, хоч про це навряд чи хто й знає. Здебільшого люди думають, що я безсердечна й холодна, але в моїй душі й досі живе маленька дівчинка з рум’янцями на щоках, 1 яка, сповнена очікувань, покинула маму й тата і всіх своїх приятелів, аби тільки полонити Голлівуд і світ. Отака моя правда, любий Маркусе Сімонсене. Я — Попелюшка, а де ж принц? У кого другий кришталевий черевичок? Ще раз страшенно дякую Вам за листа. Він мене зігрів.

Зі щирими вітаннями

Діана Мортенсен

P. S. На Ваше прохання надсилаю фотокартку з автографом. Ви, певно, колись одружитеся, проте ніхто краще за мене не знає, як нелегко знайти підхожу собі людину. Мені хотілося б написати Вам ще багато чого, та за півгодини я домовилася про зустріч зі своїм перукарем. Додам хіба лиш одне: за словами тих, хто добре мене знає, мені властиве почуття гумору, а мій найулюбленіший письменник — Вільям Шекспір. Я мрію зіграти в «Ромео і Джульєтті». Уявіть собі таке дурненьке дівча, як я, в ролі Джульєтти! Ще раз дякую.

Діана

* * *

— Ось тобі п’ять бутербродів, — сказав Монс, прочинивши двері саме тієї миті, як Маркус запихав листа й конверта до кишені. — А як тільки ти їх з’їси, я намащу тобі ще одинадцять, якщо… Маркусе, що з тобою?

Маркус колодою сидів край ліжка. З його лиця вже спала вся барва, і воно зробилося бліде, як полотно. Він дивився поперед себе лупатими замисленими очима й важко дихав.

— Нічого, — пошепки відповів Маркус. — Абсолютно нічого.

Тоді кахикнув і спробував заговорити своїм природним голосом.

— У мене все навіть дуже добре. Аякже.

І щоб підкреслити, що все гаразд, він спитав:

— А як твої справи, тату?

Він старався говорити цілком нормальним голосом, та мимоволі збився на фальцет.

Монс здивовано глипнув на сина, Маркус ледь усміхався.

— Очевидно, в мене й справді почав мінятися голос, — пропищав він. — Ну що ж, напевно, я піду десь прогуляюся.

І він повільно попрямував до дверей, ще й намагався щось насвистувати. Проте здавалося, ніби то сичав гусак.

— Куди ти?

— Та, кажу ж, піду прогуляюся.

— А їсти?

Маркус спантеличено зиркнув на батька.

— Їсти?

— Так, я ж намастив бутерброди. Хіба ти їх не з’їси?

— З’їм, — відповів Маркус, через силу видушуючи з себе безтурботний сміх. — Ой, я геть забувся про їжу. Ха, ха!

Він узяв з тарілки бутерброди, склав їх один на одного й придавив. Джем поплив між пальцями.

— Я люблю великі бутерброди, — пояснив він батькові та й шмигнув у двері.

* * *

Сіґмунд жив далеченько — у забудованій дільниці міста. Він саме їхав велосипедом дорогою й на півдорозі зустрів Маркуса. Не домовляючись заздалегідь, вони обидва поспішали побачитися. І так бувало не дуже й рідко. На думку Сіґмунда, то через те, що вони обоє перебували на одному й тому ж діапазоні космічної хвилі. Отже, не змовляючись про зустріч, вони вміли посилати один одному електричні вібрації. «Нам із тобою не потрібен телефон, — казав він. — Досить лише подумати один про одного».

Він пригальмував і зупинив Маркуса, який мчав дорогою.

— Привіт, — спокійно мовив він. — Я так і знав, що тебе зустріну.

Маркус, власне, не вірив у Сіґмундові космічні хвилі. Часом вони й не зустрічалися на півдорозі, а коли й зустрічалися, то лише тому, що дуже часто бігали один до одного в гості. Одначе певності він не мав, — із Сіґмундом ніколи не можна було мати певності. Якщо хто й був напханий космічними хвилями, то це Сіґмунд.

— Я отримав листа, — видушив із себе Маркус.

— Цікаво, — мовив Сіґмунд. — Я думав, ти захочеш піти зі мною скупатися.

— Від Діани Мортенсен! Я отримав листа від Діани Мортенсен! Довжелезного листа!

Така новина змусила Сіґмунда заціпеніти.

— Уяви тільки собі! Вона написала про все на світі… про те, як їй ведеться… що насправді вона самотня… що любить природу… що мріє зіграти Шекспірову Джулію і ще всяке таке.

Аж тут до Сіґмунда вернувся дар мови.

— Джульєтту, — поправив він.

— Що?

— Ти хочеш сказати Джульєтту. Джульєтту в «Ромео і Джульєтті».

— Авжеж, хіба я сказав не так? — спитав Маркус, що вже й забувся про Шекспіра, бо тепер у його голові завертілася інша думка. — А що як я перебуваю на одній і тій же комічній хвилі ще й з Діаною Мортенсен? Га?

Сіґмунд мав багато гарних рис. Але поганюча риса була в нього та, що він страшенно не зносив становищ, які випливали з-під його контролю. Відчуваючи, що становищем опанував хтось інший, він намагався суперника присадити й починав поводитися зневажливо, іронічно й пихато. І от саме тепер становище було поза його волею.

— Власне, хвиля називається космічною, Сімонсене, — кинув він досить поблажливо.

— Чого це ти називаєш мене Сімонсеном? — спитав Маркус, який загалом не помічав, що товариш безуспішно силкується опанувати ситуацією.

Сіґмунд махнув на нього рукою.

— Скажи, Маркусе… чому… я хочу знати, чому…

— Чому вона мені написала?

Сіґмунд мовчки кивнув, і справжній володар становища заходився оповідати.

А як тільки закінчив свою оповідь, то подав Сіґмундові листа від Діани Мортенсен, і той прочитав його, не зронивши ні слова й забувши навіть думати про те, хто володів ситуацією, а хто не володів. Він згорнув листа, віддав його Маркусові й подивився на нього вже іншими очима.

— Хай тобі грець! — вигукнув він.

— Вона думає, що я мільйонер, — сказав Маркус.

Сіґмунд кивнув і хихикнув. Маркус ніколи досі не чув, щоб він хихикав. На його думку, хихикали лише дівчата, але Сіґмунд хихикнув не якось там єхидно, а приємно, ніби на підтвердження того, що віднині в них з’явилася спільна таємниця, про яку відомо тільки їм двом. І Маркус теж хихикнув:

— Що робитимемо?

Сіґмунд замислився й знов став уособленням своєї споконвічної гідності.

— Не знаю… — поволі відповів він. — Поки що… пропоную піти скупатися. Мені краще думається, коли я занурюю своє тіло у воду.

* * *

Дорогою жоден із хлопців не промовив ні слова: Сіґмунд крутив педалі, а Маркус сидів на багажнику. Їхали вони стежкою через ліс, яка спускалася до невеличкої бухточки, де Сіґмунд зазвичай сторч головою стрибав зі скель, а Маркус хлюпався неподалік на мілині й збирав мушлі. Він, щоб ви знали, умів плавати, але не любив. У нього був дещо особливий спосіб плавання: майже не ворушачи руками, він лупешив ногами по воді. Окрім того, море його не надто захоплювало. Він до смерті перелякався, коли подивився на відео фільм «Літо акули-2». А ще ж у морі кишіли краби, жалючі медузи та слизькі вугрі. Йому доводилося бачити електричного вугра в Бергені, і він був певен, що якщо той електричний вугор водиться в бухті Рюда, то неодмінно на нього випливе. Рано чи пізно. Найімовірніше рано.

На узбережжі людей було сила-силенна. Дехто засмагав, дехто зводив піщані замки, дехто без угаву бігав у воду, а потім вибігав на берег і з вереском обльопував засмагальників водою. Хтось плавав, а хтось пірнав, хапаючи плавців за ноги й тягнучи їх на дно. Рейдар і Еллен Кристина стояли у воді й грали в м’яча. Рейдар махнув хлопцям рукою.

— Ти заблукав, Мавпусе! Льодовиків тут немає!

Еллен Кристина з доброго дива вдавала, ніби не бачить ні Сіґмунда, ні Маркуса.

— Вона сохне за мною, — сказав Сіґмунд. — Мені то трохи обтяжливо. Краще гайнемо в Пешеву бухту.

Пешева бухта була менша й містилася зовсім неподалік. Там було не так гарно купатись, як у Рюдовій, бо на її дні лежало повно каміння, зате всюди панував спокій. На самім краю бухти стояв камінь, із якого Сіґмунд, як правило, стрибав у воду.

Маркус сів на камінь, підібгав під себе коліна та й ну дивитись, як плавав товариш, широко і впевнено вимахуючи руками. Потім він вийняв листа й ще раз його перечитав. Тепер лист видався йому ще кращим. Він мовби дихав відвертістю та щирістю. Людина потребує допомоги. Він зиркнув на море, що хлюпало внизу. Сіґмунда ніде не було видно.

«Оце тобі й на, — подумав Маркус, — він утопився!»

І тільки зібрався духом гукати на допомогу, як із води біля каменя вигулькнула Сіґмундова голова.

— Ти повинен їй написати, — гукнув товариш і вибрався на камінь. — Ти їй потрібен!

Маркус і не помітив, як Сіґмунд, сідаючи поруч, оббризкав його водою.

— Що?

— Ти повинен написати ще одного листа. Як мільйонер.

— Я не мільйонер.

— Річ у тім, що Діану Мортенсен щось терзає, — правив своєї Сіґмунд, витираючи тіло. — Їй треба перед кимось відвести душу. Б'юся об заклад, що вона просто сидить і чекає твого листа. Якщо ти їй у всьому зізнаєшся, ти просто вб’єш її. І вина ляже на тебе.

— Чого ти так так думаєш?

— Я це передчуваю. Згадай, що сталося з Мерилін Монро. Ти, Маркусе, нізащо собі того не вибачиш.

— Якщо що?

— Якщо не напишеш їй листа.

— Як мільйонер?

— Авжеж.

— Мабуть, Сіґмунде, я не зважуся збрехати їй ще раз. Кому завгодно, але не Діані Мортенсен.

— Я тобі допоможу, — спокійно сказав Сіґмунд. — У тебе часом немає на чому й чим писати?

— Є, — відповів Маркус. — Часом є.

* * *

— Ну ось, — сказав Сіґмунд. — Як на мене, то непогано. Читай уголос.

І Маркус почав читати:

Люба Діано!

Атож, мені здається, що відтепер я можу називати тебе Діаною. Попри час і простір, після того, як я прочитав твого листа, в, мене з’явилося відчуття якогось зв’язку. Я впізнав у ньому свої почуття і пережив стан глибокої меланхолії, але водночас мене охопила радість — радість від того, що ти є на світі. Тепер і я, не ремствуючи ні на що, сподіватимусь, що ти відчуєш таку саму радість від мого листа. У глибині душі я, Діано, сподіваюся, що зможу подарувати тобі трохи впевненості й оптимізму, які нам усім так потрібні, аби тішитися тим, що нас оточує. Самого мене часто надихає природа. Маленька сон-трава з ліловими пелюстками й золотавим квітколожем, карликова берізка, яка щосили чіпляється за злиденне каміння, замерзла краса льодовика й сонце, коли воно, виспане й бадьоре, підіймається над замком Рондеслотт. Споглядаючи все те, я відчуваю, що живу! Що я невіддільний від природи і що якимось чином поняття часу не існує. Так, Діано, мене часто цікавило питання, що ж таке час, і врешті-решт я збагнув: таж мої думки збіглися з думками поета Ґуннара Рейсс-Андерсена, який сказав: «Час — це відстань у зачарованому просторі!» Мабуть, ти розумієш, що я маю на увазі. Скажімо, ти живеш у Голлівуді, а я в Норвегії, та обоє ми перебуваємо в одному й тому ж просторі, а космічні хвилі, що поєднують твоє життя з моїм, не знають державних кордонів. Зазвичай я кажу собі: «Тішся малим!»

Я знаю, що ти, як і я, шукаєш сенс життя, та я переконаний, що саме в цьому ти його й знайдеш. У маленькій пташині, що щебече на гілці перед твоїм вікном, у леготі вітру, що розвіває твої коси, в безмежно довірливому погляді юного твого прихильника. Мабуть, ти розумієш, що я маю на увазі.

І не забувай, Діано, хоч як би тяжко було в тебе на душі, десь у світі є малий мільйонер, що думає про тебе.

З повагою, захопленням і щирими дружніми почуттями,

Маркус

На листа вони витратили дві години. Зміст придумав Сіґмунд, а більшість формулювань належало Маркусові як фахівцеві в написанні листів від чужого імені. Поки хлопці сушили над ним голови, лист Маркусові видавався просто фантастичним, та, перечитавши вголос, він засумнівався в його довершеності й боязко зиркнув на Сіґмунда.

— А може, трохи…

— Що трохи?

— Трохи наче задоросло.

— Цебто?

— Ну, вийшло настільки по-дорослому, ніби це лист від якоїсь дитини, якщо ти розумієш, що я маю на увазі.

Сіґмунд не розумів, що він мав на увазі.

— Лист вийшов задорослий, бо Маркус Сімонсен абсолютно дорослий чоловік. Йому… двадцять шість років.

— Двадцять шість?

— Атож, тобі тринадцять, еге ж? І мені тринадцять з хвостиком. Мільйонер Маркус Сімонсен — це ти і я вкупі. Отже, двадцять шість. Він такий же розумник, як і я, плюс ще хвостик, і втричі розумніший за тебе.

— Що?

— Я вдвічі розумніший за тебе, правда ж?

— Де там!

— Але в тебе більше фантазії, ніж у мене, — втішив його Сіґмунд. — Власне, вдвічі більше.

Маркус не дуже тим утішився, та перш ніж устиг щось відповісти, Сіґмунд сказав:

— Утім, оскільки я вже такий дорослий, то додамо, напевно, ще десять років. Нехай йому буде тридцять шість. Дай мені листа.

Маркус дав йому листа, й Сіґмунд закреслив «малий мільйонер» і замість того написав «тридцятишестилітній мільйонер».

— Ось так, — сказав він. — Візьму його з собою і вдома перепишу на татовому комп’ютері.

— Привіт!

На камені позад них випірнула Еллен Кристина в блакитному купальнику. Коси в неї були мокрі. Сіґмунд підвівся.

— Я думав, ти граєш із Рейдаром у м’яча.

Еллен Кристина прибрала з лоба мокре пасмо.

— Фе… він ще зовсім дитина. Можна тут трохи посидіти?

— Сиди скільки влізе, — відповів Сіґмунд. — Ми однак уже йдемо. Гайда, Маркусе.

Маркус знав, що поки вони йшли до велосипеда, Еллен Кристина й далі сиділа на камені, не відводячи очей від моря. І сиділа вона там не тому, що їй просто заманулося посидіти та й усе, а тому, що, попросившися на камінь, вона не хотіла, аби Сіґмунд здогадався, ніби вона припливла туди лише через нього.

— Може, вернемося? — спитав Маркус.

— Чого це?

— Ні то й ні, — промимрив Маркус. — Все збігається.

— Що?

— А те, що в мене вдвічі більше фантазії, ніж у тебе.

Розділ VII

Монс мав працювати аж до кінця липня, тому вони з Маркусом і досі не складали ніяких планів на вакації. Маркус тим не журився, оскільки, на його думку, людині ніколи не дано знати, чим обернеться для неї яка-небудь мандрівка. За кордоном можуть поцупити паспорт і гроші, а в Норвегії на тому чи іншому шляху може поламатися машина. Сіґмундові теж доводилося сидіти вдома. По телевізії далі тягнулися серії «Грошей та влади», і хлопці заснували власний таємний клуб прихильників Діани Мортенсен. Властиво, він більше скидався на допомоговий комітет, ніж на фан-клуб. Назвали вони той клуб скорочено «ДД», що означало «Допоможи Діані!» Головний штаб клубу розмістився на узліссі, в старій каменярні, яку городяни перетворили на самовільний смітник та майданчик для навчальної стрільби у вихідні дні. Ані в Маркуса, ані в Сіґмунда не було особливого хисту до зведення будинків, але вони таки доп’яли звідкілясь кілька дощок і знайшли в каменярні якийсь допотопний брезент. Добряче потрудившися, хлопці облаштували у своїй халупі архів Діани Мортенсен, що складався з фотокарток та газетних і журнальних витинок. Листа й фотокартку, яку Діана надіслала Маркусові, вони поклали в коробку з-під цукерок, а зверху на коробці, де було зображення королеви Соні, наклеїли Діанин знімок із газети. Зустрічалися вони таємно через день, і на порядку денному в них завше стояв лише один пункт: Діана Мортенсен.

Чим запальніше хлопці дискутували, тим більше непокоїлися, а коли через десять днів не отримали відповіді на лист, їх охопила неабияка тривога.

— Щось тут не гаразд, — сказав Сіґмунд. — Це мовчання переходить усі межі.

— Може, вона зрозуміла, що мені лише тринадцять, — сказав Маркус.

Сіґмунд похмуро глянув на нього.

— Жоден тринадцятирічний хлопець не напише такого листа.

— Може, вона думає, що мені допомагав батько або ще хто.

— В такому випадку вона неодмінно зв’язалася б із твоїм батьком.

— Чого це?

— Тому що лист зачепив її душу.

— Звідки ти це знаєш?

— Ну годі вже говорити про листа, — відповів Сіґмунд. — Поговорімо про Діану.

— А хіба ж ми не говоримо?

— Ти не можеш утікати від реальності, — поважно сказав Сіґмунд.

Маркус спантеличився.

— Про що це ти?

— Тобі, так само як і мені, відомо, що в Діани купа проблем. Невже треба розтлумачувати, чому вона не може тобі написати? Якщо не пише, то, виходить, її проблеми ще серйозніші, ніж я собі уявляв.

— Думаєш, її розбив параліч?

— Я нічого не думаю. Знаю тільки, що їй непереливки.

Маркус кивнув.

— Атож, я з тобою згоден.

І там, під брезентом, вони склали присягу й присягнули такими словами: «Все для Діани!»

— Що будемо робити? — спитав Маркус.

Сіґмунд глипнув на годинника й підскочив.

— А хай йому грець! Мені треба летіти додому обідати!

— Думаєш, там наркотики? — спитав Маркус, голова якого була забита проблемами Діани Мортенсен.

— Ні, — відповів Сіґмунд. — Мабуть, варена тріска.

— Я питаю про Діану. Думаєш, у неї проблеми з наркотиками?

— Якщо в неї проблеми з наркотиками, то ми зобов’язані її врятувати.

— О, Сіґмунде! Як нам із тим упоратися? Ми ж тут, а вона в Голлівуді!

— Отож-то й воно, — хмуро відповів Сіґмунд, коли вони виходили зі свого сховку. — Якраз у цьому й проблема.

Потім він весело помахав Маркусові рукою й спустився з пагорба. А в каменярні озирнувся і крикнув:

— Я ненавиджу тріску, але вона прекрасно підживлює мозок! Доведеться змиритися. Все для Діани!

— Все для Діани! — крикнув у відповідь Маркус.

Він знов заліз під брезент і вийняв фотокартку з коробки з-під цукерок. Його душили сльози, але він стримався.

— Не лише ти, Діано, маєш проблеми, — пошепки мовив він. — Мені теж не з медом.

* * *

Наступного дня прийшов лист. Маркус і Сіґмунд домовилися, що всю пошту з Голлівуду відкриватимуть разом, проте в Маркуса луснув терпець чекати. Вийнявши листа зі скриньки, рівно за тридцять секунд він уже лежав на ліжку й читав:

Любий Маркусе!

Вибач, що я не відповіла раніше, та нині моє життя перетворюється на суцільний хаос. Безумовно, Роберт де Ніро закохався в мене по самі вуха. Не розумію чому. Я ж усього-навсього звичайна норвезька дівчина. Але мені не хочеться ні з ким себе зв'язувати. Ще не хочеться. Принаймні з Робертом. Відчуваю, що він не той, хто мені підходить. Твій лист і надзвичайний. Знаєш, Маркусе, я купила собі маленького жвавого пташка. Він дуже милий, сидить собі на прутику в клітці й постукує дзьобиком у ґратки. Я назвала його Маркусом. Сподіваюся, що тебе це не образить. І хоч я ним і тішуся, та він усе-таки навіває на мене смуток. Птахи не повинні жити в клітці, правда ж? Власне, мені хочеться випустити його на волю, але хтозна, чи дасть собі раду мій маленький Маркус у велетенних джунглях міста. Інколи я теж відчуваю себе маленькою пташкою. Я мрію сховатися геть від усіх збіговиськ на коктейлі, улесливих облич, заздрощів. Просто випростати крила й вільно полетіти у височінь разом зі своїм маленьким Маркусом.

Дочитавши до цього місця, Маркус настільки розчулився, що пустив сльозу, і в нього перед очима почали розпливатися літери. Від решти речень попливла вже й ціла кімната.

А пишу я сьогодні тому, що оце щойно дізналася про таке: прем’єра мого останнього фільму «Лабіринт кохання» відбудеться в серпні в Норвегії. Я відразу дала згоду, коли мені запропонували стати окрасою прем’єри. (Уяви собі, Маркусе, таку крихітку, як я, окрасою прем’єри!) У кожнім разі я скористаюся з нагоди й проведу невеличкі вакації в мами й тата в Гортені. Просто перепочину, побуду сама собою. Якщо часом тебе занесе в ті краї, ми, напевне, могли б зустрітися й випити келих шампанського. Попри все я думатиму про тебе.

Твоя Діана

— Ми ж повинні були розпечатувати його разом! — дорікнув Сіґмунд Маркусові, коли десь за годину вони вже сиділи вдвох під брезентом.

— Мені урвався терпець.

— Ну, не будемо товкти воду в ступі, — коротко відповів Сіґмунд. — Нам треба готуватися.

— До чого?

— До твоєї зустрічі з Діаною. У нас лишається тільки місяць.

— Лишенько! — скрикнув Маркус, ковтнувши повітря.

— Що за «лишенько»?

— Я… я не можу зустрітися з Діаною Мортенсен.

— Ти повинен.

— Навіщо?

— Ти їй потрібен.

— Вона такого не пише.

— Та ні, пише. Можеш прочитати між рядками. Вона їде до Норвегії не задля фільму. Вона їде задля тебе.

— Лишенько!

— Перестань лишенькати!

— Я лишенькатиму, скільки захочу.

— Не будь дитиною, Мавпусе.

— Не зви мене Мавпусом!

— Хіба ти не вихвалявся, скільки в тебе фантазії?

— Не вихвалявся. То ти вихвалявся.

— Он як, і хто ж тоді ходить з батьком кожного літа на льодовик, га?

Вони рідко сварилися, а коли й сварилися, то Маркус завжди поступався, одначе цього разу страх перед зустріччю з Діаною Мортенсен був сильніший за почуття прикрощів, які пойняли його від сварки з Сіґмундом.

— Якщо я зустрінуся з Діаною Мортенсен, то знепритомнію.

— А якщо не зустрінешся, то станеться щось набагато гірше. Згадай Мерилін Монро!

— Навіщо мені її згадувати?

— Вона наклала на себе руки.

— Ти негідник, — сказав Маркус і пішов додому.

За якусь годину він зателефонував Сіґмундові.

— Зустрічаємося, — пошепки мовив він. — Що?

— Зустрічаємося в «ДД». За півгодини.

* * *

— Як ми будемо готуватися?

Він спитав тихо, ледь чутно, але дуже виразно, і голос його навіть не здригнувся. Він знав: якщо знехтує запрошенням Діани Мортенсен на келих шампанського в Гортені, то довіку собі того не подарує.

— Тобі треба вдавати з себе Маркуса Сімонсена молодшого.

Маркус перелякано витріщився на Сіґмунда. Його не заскочило зненацька те, що товариш уже розробив план, його вразило, наскільки той план був невдалий. Бо ж не молодшого, а старшого Сімонсена воліла бачити Діана. Та жалюгідний синок мільйонера — просто безглузда, ет, навіть нікудишня заміна справжнього мільйонера, який, на жаль, теж був липовий, бо його вигадав пришелепкуватий тринадцятилітній телепень!

— У Маркуса Сімонсена немає сина. Він не одружений.

— У нього є син від першого шлюбу. Маркус Сімонсен молодший.

Маркус відчув, як його кинуло в піт. Ставало дедалі тяжче пильнувати за всіма Маркусами Сімонсенами, що несподівано випірнули з небуття. Був справжній Маркус Сімонсен — він сам. Потім був липовий мільйонер і альпініст Маркус Сімонсен і ще липовіший Маркус Сімонсен молодший, цебто сам він, хоч усе-таки й не він.

— Чого його звуть молодшим? — хрипко спитав Маркус.

— Синів мільйонерів завжди звуть молодшими.

— Але ж я не син мільйонера.

— Ні. Тобі треба буде його вдавати.

— Вона не хоче зустрічатися з молодшим. Її цікавить старший.

— Авжеж, але молодший — викапаний татусь. Він зустрічається з Діаною й повертає їй віру в життя достоту так, як би це зробив старший.

Маркус глухо засміявся. Сіґмундові то було завиграшки. Він міг сидіти собі крячкою й ворушити своїм унікальним мозком для вибудови планів. Йому не треба було вдавати з себе ніякого молодшого. До речі, а чому б і ні? Сіґмунд був старший і набагато меткіший за Маркуса на язик. Прекрасна ідея. Маркус виклав її Сіґмундові. Той трохи зблід, але в голосі його зазвучала зневага:

— Злякався?

— Так, — відповів Маркус, і то була чиста правда.

— Це ж ти написав першого листа. Відповідальність лежить на тобі.

— Але не на молодшому. Це ти його вигадав. За молодшого відповідаєш ти.

Сіґмунд уважно подивився на Маркуса.

— Загадаємо на орла й решку. Випаде орел — виграєш ти, а решка — виграю я.

Перш ніж Маркус здобувся на слово, Сіґмунд вийняв із кишені монету й підкинув її в повітря. Монета впала орлом догори.

— Я виграв, — полегшено мовив Маркус. — Із Діаною зустрічаєшся ти.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти ж програв.

— То ти вважаєш, що зустрічатися з Діаною — поразка?

— Ні, але…

— Оце такої ти про неї думки? Невже вона ні сіло ні впало стала прокаженою?

— Я не те мав на увазі…

— Якщо вона тобі видається якоюсь почварою, то не розумію, навіщо ти їй взагалі писав. Поразка! Зустрітися з людиною, на яку пів-Норвегії марить зирнути бодай оком! Я волів би вважати це перемогою!

— То й зустрічайся з нею замість мене.

— Ні, — спокійно відповів Сіґмунд. — Я програв жеребкування. Ти виграв. Щасливець!

Маркус знав, що сперечатися не було сенсу. Хоч би що він казав, Сіґмунд все одно переверне його слова догори дриґом, бо йому хотілося, щоб Маркус зустрівся з Діаною. І в нього опустилися руки.

— А де будеш ти, коли я з нею зустрічатимуся? — спитав він слабким голосом.

— Я буду поблизу. Розслабся.

— Я ніколи не розслаблюся, — промимрив Маркус. — І мені нічого не відомо про те, як поводяться сини мільйонерів.

Сіґмунд усміхнувся до нього.

— А мені відомо.

Маркус зітхнув.

— Авжеж, у мене немає сумніву.

* * *

Надворі вже смеркалося, коли вони завершили складати список усього того, чого Маркус повинен був навчитися, щоб переконати Діану Мортенсен в тому, що він справді син мільйонера. Отже, йому треба було визубрити правила гри в гольф і теніс, напхатися знаннями про те, як провадять торги на біржі, ознайомитися з курсом валют, звикнути щодня носити костюм і краватку, вивчити правила доброго тону та гарних манер, навчитися провадити розмову і головне — вишколитися невимушено поводитися в дорогих ресторанах. І загалом свої літні вакації згайнувати на те, чого йому не хотілося, хоч ти плач.

— Невже я без цього не обійдуся? — приречено спитав він.

— Все для Діани! — відповів Сіґмунд, поплескуючи його по плечу.

— Звичайно. Все для Діани. Коли почнемо тренуватися?

— Завтра. А зараз напишемо листа Діані.

— Про те, що я хочу з нею зустрітися.

— Ні, мабуть, краще нехай то станеться несподівано. Ми напишемо, що в тебе є син.

— У мене немає сина.

— Що в мільйонера є син.

— Атож, — відповів Маркус. — Чого доброго, влітку той син зламає ногу.

Люба Діано!

Дякую за листа. Те, що ти приїдеш у серпні до Норвегії, було для мене приємною вісткою. Нічого кращого за зустріч із тобою я не можу собі й уявити. Напевно, ми разом могли б ще й у гори прогулятися чи зіграти в гольф, якщо мені пощастить залагодити підписання договору, яке призначено на той час. До речі, мій син також хотів би тебе побачити. Атож, я, мабуть, не розповідав тобі, що маю сина. Від першого шлюбу. Він — викапаний батько. Кучеряве хлоп’я, цікаве до всього, як білка, й моторне, мов горностай.

Та водночас мій малий халамидник любить поринати в роздуми. Нема на світі теми, яку я не міг би обговорити з Маркусом молодшим. Зараз він читає Шекспіра. Між іншим, у нього є невеличкий акторський хист. Я не здивуюся, якщо одного прекрасного дня він зіграє Ромео в «Ромео і Джульєтті». В тяжкі хвилини мого життя хлопець дарує мені радість і втіху. Отак, люба Діано. Це трохи про мого сина. Я пишаюся й радію, що ти назвала свого жвавого пташка Маркусом.

То мовби наближає мене до тебе. Може, і я куплю собі якусь пташку. Маленьку Діану, яка світлими літніми ранками будитиме нас із сином своїм веселим щебетанням.

Сподіваюся на твою відповідь.

Твій Маркус

Маркус сам вигадав про те кучеряве хлоп’я, що до всього цікаве, як білка, й моторне, мов горностай, але, перечитавши листа перед Сіґмундом уголос, засумнівався.

— Може, викреслимо кучеряве хлоп’я?

Сіґмунд похитав головою.

— Навіщо? Про кучеряве хлоп’я гарно сказано!

— Але ж у мене немає кучерів.

— То зараз немає. А коли зустрічатимешся з Діаною, вони в тебе будуть.

— Оцього я й боявся, — сказав Маркус і заклеїв конверт.

Розділ VIII

— Скільки важить тенісний м’яч?

— Він має важити щонайменше 56,70 грама і щонайбільше 58,47 грама.

Сіґмунд кивнув.

— Який він завдовжки?

— Тенісний м’яч не довгий, а круглий, — відповів Маркус.

Сіґмунд записався на теніс у спортивну залу на одинадцяту годину. Зараз було чверть на одинадцяту, і вони сиділи в кав’ярні й зубрили правила. Сіґмунд був у білих шортах, білій футболці й з пов’язкою на лобі. Маркус одягнув брунатні штанці до колін та блакитну футболку. Ракетки їм дали у спортзалі напрокат. Ніхто з них ніколи раніше не грав у теніс, але Сіґмунд узяв із собою книжку, яка називалася «Як навчитися грати в теніс».

— Я маю на увазі, який у м’яча діаметр?

— Не розумію, навіщо мені те знати!

— Діаметр тенісного м’яча становить щонайбільше 6,668 сантиметра і щонайменше 6,35 сантиметра.

— Та їй і на думку не спаде питати мене про діаметр тенісного м’яча. Крім того, його вагою вона теж не поцікавиться.

— Ти не можеш того знати.

— Нікого в цілім світі не обходить, скільки важить тенісний м’яч.

— Е ні, обходить. Скажімо, Стефана Едберґа.

— Хто такий Стефан Едберґ?

— Тенісист.

— Діана Мортенсен не тенісистка.

— Ну й що, а як, на твою думку, проводять вільний час кінозірки?

— Вони… напевно, розслаблюються.

— Отож-то. На тенісному корті. Ну, а ракетка?

— Що ракетка?

— Який вигляд має ракетка?

— Мені на неї начхати.

Сіґмунд ще раз кивнув.

— Чхай, скільки хочеш. Насправді немає жодних визначень про розміри й форми тенісної ракетки.

— Просто якесь невігластво, — кисло мовив Маркус.

— Що саме?

— Що діаметр тенісного м’яча не може бути більше…

— 6,668 сантиметра.

— Атож, тимчасом як ракетка може бути завдовжки з кілька миль. Ось я зроблю собі ракетку довшу за цілий стадіон і стану чемпіоном світу.

— Годі розводити теревені про ракетку, — сказав Сіґмунд. — Перейдімо до «чемності на тенісному корті».

Протягом наступних сорока хвилин вони вивчали не лише «чемність на тенісному корті», а й правила гри, зокрема те, як зараховувати очки, як володіти ракеткою, як подавати м’яча і якими способами відбивати удари — зліва, справа, додолу й на льоту.

У Маркуса було таке відчуття, мовби в нього в голові забито сотні тенісних м’ячів, які важили щонайменше 56,70 грама і безперестанку металися сюди й туди. Він був страшенно розгублений, проте Сіґмунд начебто все тримав на контролі.

— Тепер ти володієш основами теорії гри в теніс, — сказав Сіґмунд, коли вони зайшли в спортивну залу.

— Володію?

— Авжеж, лишається тільки навчитися грати.

— А сам ти вмієш?

— Ні, але я бачив, як грали по телевізору. Мені здалося, того неважко навчитися.

Виявилося, що важко. Обоє вони не мали розвинутого відчуття м’яча. Ті кілька разів, коли їм щастило, відбитий м’яч летів або просто в сітку, або в стелю. Крім того, бувало, що він зникав за тією загорожею, яка розділяла два корти у велетенській залі. Якщо Маркус був найгіршим у світі тенісистом (і тут багато що про те свідчило), то Сіґмунда можна було б назвати другим найгіршим тенісистом, хоч він і не хотів того визнавати. Щоразу, даючи маху, Сіґмунд знаходив якісь виправдання. Навіть удавав, що промахувався навмисно.

— Як ти гадаєш, навіщо я оце спрямував м’яча в стелю?

— Бо не впорався, щоб спрямувати його понад сіткою.

— Та ні, я показував тобі, як не треба відбивати. Ти звернув увагу, як я криво тримав ракетку?

— Звернув.

— Ти так не тримай.

— Та я зрозумів.

— А своїм ударом я те тільки підтвердив.

Так чи інак, але Маркус таки подав м’яча понад сіткою. Сіґмунд відбив його, і той полетів аж за загорожу на сусідній корт.

— Зараз я теж так зробив. Розумієш?

— Я вже давно все зрозумів, — промимрив Маркус і пішов діставати м’яча.

Аж тут на корт прийшли Еллен Кристина та Муна. «Вона тепер з’являється, де не посій», — подумав Маркус. Обидві дівчини світили засмаглими ногами, бо на них були куценькі білі спіднички. Сам же Маркус був убраний у брунатні штанці й світив короткими білими ногами. Отак людей і розрізняють.

— Привіт, Мавпусе, — гукнула Муна. — Я не знала, що ти граєш у теніс.

Маркус хотів було щось відповісти, але тільки чмихнув. Еллен Кристина підійшла до загорожі, й по її спині він помітив, як вона всміхалася Сіґмундові.

— Привіт, Сіґмунде! Ти тут?

— Ні, — відповів Сіґмунд. — Я в Лондоні.

— Хочете… хочете зіграти пара на пару?

— Та ні, гратимемо окремо, — відрубав Сіґмунд.

Еллен Кристина розвернулася й пішла до Муни.

— Здається, вона просто наступає мені на п’яти, — сказав Сіґмунд Маркусові, коли той приніс м’яча. — Напевно, телефонувала додому й дізналася, що я тут. Вона телефонує весь час.

Маркус кивнув.

— Таж вона в тебе закохана.

— Так, але шансів у неї не більше, ніж у дощової краплі в пустелі. Зараз ми потренуємося подавати.

Сіґмунд сказав «ми», хоч мав на увазі Маркуса. Сам же, відклавши ракетку, заходився збирати м’ячі, які Маркус старався кидати понад сіткою. Не було жодного сенсу питати, чому Сіґмунд не намагався їх відбивати. То тільки призвело б до нової безнадійної суперечки. Крім того, не треба було мати аж надто багато фантазії, аби збагнути, що Сіґмундові не хотілося показати себе перед Еллен Кристиною таким самим нікудишнім тенісистом, як і Маркус. А Маркус подавав і подавав — на схід, на захід, на північ, на південь. Часом із другого корту до нього долинало тихеньке хихотіння, але він зціплював зуби й сміливо робив свої розпачливі, безуспішні подачі доти, доки врешті-решт годинник показав дванадцяту і їхній час вичерпався.

— У кінці почало виходити краще, — сказав Маркус, виймаючи м’яча, що заплутався в сітці.

— Та невже? — неуважливо спитав Сіґмунд і крадькома зиркнув на другий корт.

— Привіт, дівчата!

Еллен Кристина хутенько, мов та мітла, підскочила до загорожі.

— Ну, що?

— Ви не хочете з нами пообідати?

Маркус не йняв віри своїм вухам.

— Лишенько, — промовив він пошепки, але тільки сам себе й почув.

Еллен Кристина засяяла. Начебто їй дісталося сім очок у лото.

— Пообідати? А де? У тебе вдома?

— Ні, в ресторані «Зірка».

— Лишенько, — знов прошепотів Маркус. Трохи голосніше, та однак його так само ніхто не почув.

Ресторан «Зірка» містився в центрі міста, там можна було танцювати. Той ресторан був неймовірно розкішний і дуже дорогий.

Маркус упустив тенісного м’яча додолу. Він поволі покотився до Сіґмунда, а той підняв його і з байдужим виглядом став перекидати з долоні в долоню. Муна теж підійшла до загорожі, і дівчата заходилися шептатися. Еллен Кристина ледь почервоніла на лиці, а Муна недовірливо глянула на Сіґмунда.

— Ти не жартуєш?

— Якщо ви не хочете, то ми запросимо когось іншого. Нам однаково.

Він повернувся до Маркуса, що вже почав був іти. Страшенно повільно, але йти.

— Еге ж, Маркусе?

— Ег-геж, — прокашляв Маркус.

У нього в горлі застряв якийсь клубок. Здоровенний, мов кулак.

Еллен Кристина вдала, немов того не помітила.

— Гаразд, ми згодні. А коли?

— Наступної суботи, — відповів Сіґмунд, — о шостій вечора.

Маркус у відчаї намагався вставити й своїх п’ять пальців, але Сіґмунд випхав його з тенісної зали. Клубок і далі стримів у горлі, і Маркус закашлювався до сліз. Коли вони заходили в гардероб, до нього долинув радісний дівчачий вереск.

— Ти з глузду з’їхав, — простогнав він. — Я не хочу йти в ресторан разом із Еллен Кристиною.

— Це я з нею йду. Твоя напарниця Муна.

— Вона мені не напарниця.

— Розслабся. То всього-на-всього на один вечір.

— Я сном-духом не знаю, як поводитися в ресторані.

— Отож-то. Через те ми туди й підемо.

— А хіба не можна піти вдвох?

— То вже буде інакше.

Маркус розпачливо шукав якогось порятунку, аби тільки уникнути відвідин ресторану.

— У мене нема грошей. «Зірка», напевно, найдорожчий ресторан у місті.

— У мене є, — великодушно відповів Сіґмунд. — Я збирав собі на комп’ютер.

Він підморгнув Маркусові й гайнув під душ.

— Ти не повинен заощаджені гроші тринькати на ресторан! — крикнув Маркус, хоч заздалегідь знав, що відповість Сіґмунд:

— Все для Діани!

* * *

— Чи є в нас якісь книжки про правила доброго тону й гарні манери? — перепитала бібліотекарка й зацікавлено подивилася на двох хлопчаків, що стояли потойбіч стойки.

— Так, — відповів Сіґмунд. — Нам хочеться навчитися гарних манер поведінки.

Бібліотекаркою була літня пані, яка пропрацювала в тутешній бібліотеці понад сорок років. До пенсії їй лишалося ще якихось півроку. Вона любила дітей, але їй не завжди подобалися книжки, які вони вибирали читати.

— Ви впевнені, що вам не хочеться чогось трохи цікавішого? — обережненько спитала вона.

— Що може бути цікавішого за книги про гарну поведінку? — поважно відповів Сіґмунд.

Маркус ковтнув слину й кивнув. Аякже, він згоден із товаришем на всі сто.

Пані просто засяяла.

— Твоя правда, голубе. Одначе мало хто у вашому віці це розуміє.

— Атож, — сказав Сіґмунд. — Ми трохи не такі, як усі.

— Охоче тобі вірю, — захоплено мовила пані. — Зараз поглянемо… Звичайно, в нас є давнє видання 1960 року. Але воно завгрубшки майже таке, як Біблія.

— Біблія доброго тону, так-так, — підхопив Сіґмунд. — Я її знаю.

Пані глянула на нього трохи недовірливо. Не завжди легко було збагнути, жартує Сіґмунд чи не жартує.

— Невже ти її читав?

— Я її гортав, — швиденько відповів Сіґмунд. — А чи є у вас щось сучасніше?

— Та-а-ак, у нас є «Гарні манери 90-х років». У ній лише 190 сторінок.

— Годиться. Ми хотіли б узяти два примірники.

— Два?

— Атож, ми хотіли б їх читати в нашому клубі.

Маркус здригнувся. Невже Сіґмунд збирається розляпати бібліотекарці про клуб? Він штрикнув Сіґмунда вказівним пальцем у спину, але даремно. Той і сам уже збагнув, що ледве їх не виказав.

— Цебто… е-е… в нашому клубі доброго тону й гарних манер!

Тепер пані бібліотекарка від захвату мало не заплескала в долоні. Вона знайшла їм два примірники книжки й запропонувала свою допомогу, якщо їм ще щось знадобиться на цю тему.

Після того як Сіґмунд подякував за пропозицію, а Маркус спіткнувся об шнурки, що забувся зав’язати, вони покинули бібліотеку й бібліотекарку, в серці якої знов зажевріла віра в сучасну молодь.

* * *

Маркус лежав у ліжку й читав. Він дійшов до дев’ятої сторінки:

«ЯК ВІДРЕКОМЕНДОВУВАТИСЯ.

Сьогодні більше, ніж коли-небудь, треба вміти відрекомендовуватися. Перше враження часто буває вирішальним: важливо мати радісний і привітний вигляд і до того ж вимовляти своє ім’я так, щоб інші його запам’ятали — або вручаючи візитівку, або голосно й виразно казати, як…»

Він поклав книжку на подушку. Там йому ще багато чого доведеться вчити. Якщо він чимось у цьому житті й нехтував, то саме тим, що не навчився відрекомендовуватися. Перше враження він, зазвичай, справляв таке собі. Маркус спробував пригадати, коли востаннє мав радісний і привітний вигляд, але нічогісінько не пригадав.

А коли він виразно називав своє ім’я? Ніколи. Похмурий і непривітний, він дожився до того, що його стали називати Мавпусом, і всім, хто його так називав, він не вручав нічого, навіть маленького клаптичка візитівки. От вам і пояснення. Може, тому його й дражнили. Через те, що він не випромінював радості. Він ніколи не бачив, щоб дражнили радісних людей. Власне, досі він думав, що радісні тому й радісні, що їх не дражнять, а тепер збагнув, що було навпаки. Радісні були радісні не через те, що їх не дражнили, а через те, що вони були радісні. Він був жертвою жахливого непорозуміння, і йому навіть у голові не клалося, що розгадка всіх його проблем постійно перебувала ось тутечки, за рогом. У громадській бібліотеці Рюда. Ця невеличка книженція виявилася ні мало ні багато, а практичним порадником, як прожити щасливе життя. Далі він читав, ніби в лихоманці.

«Які є правила для поцілунків у щоку? Цілують ліву чи праву щоку і яку щоку в такому разі цілують першою? Чи треба вустами доторкатися до щоки іншої людини, чи ні? Чи однакові правила в Норвегії та решті країн світу?»

То було надзвичайно цікаво. Коли він зустрінеться з Діаною й не знатиме, в яку щоку треба цілувати, то неодмінно набереться сорому. А в тому, що цілувати йому її таки доведеться, він, на жаль, не сумнівався. Привітна усмішка, виразно промовлене ім’я, цебто Маркус Сімонсен молодший, і поцілунок у щоку — ось те щонайменше, що Діана має від нього отримати. Книжка давала відповідь.

«Непросто зробити це елегантно. Подивіться на членів королівської родини — вони цілують спершу в праву щоку, а тоді в ліву. Завжди спершу притуляється права щока до правої щоки іншої людини, а потім ліва щока до лівої. Дуже важко зробити це бездоганно».

Ще б пак, щоб ви й не сумнівалися! То так само важко, як і танцювати. Абсолютно неможливо ступати в ритм і водночас намагатися думати, як робити правильні кроки. Він переконався в тому на гіркому досвіді школи танців, куди водила його мама, коли йому виповнилося сім років. Тільки він замислювався, як робити крок праворуч, а два ліворуч, у нього виходило все навпаки. Він хитався, мов замислений іноходець, поки всі решта бездумно кружляли туди-сюди в ритмі музики по паркету. «Не думай так багато, Маркусе, — казав учитель танців. — Роби невимушені рухи в такт музики, та й усе». Одначе для того, щоб робити невимушені рухи, треба хтозна-скільки вправлятися. Тепер він уже почав розуміти, що Сіґмундів план відвідин ресторану з Еллен Кристиною та Муною не такий уже й безглуздий. Там він зможе і в тому, і в іншому повправлятися.

З такими думками Маркус поринув у сон, де невимушено й привітно зустрівся з Діаною Мортенсен. І тільки він хотів поцілувати її — в ліву щоку? — як його збудив батьків крик:

— На поміч!

Йому знов довелося вставати і йти уві сні. Аж тут він зупинився й схилився над батьком з робленою усмішкою на обличчі.

— Ой, Маркусе, це ти? А я думав, що… о Господи, Маркусе! Мені снилося таке жахіття… а коли я прокинувся… мені здалося, що ти… вбивця… Ти ходив уві сні?

Монс протер очі, обоє вони стали помалу прочумуватися.

— А мені теж щось снилося.

— Що саме? Ти вельми непривітно усміхався.

— Мені снилося, яким я був привітним, — відповів Маркус.

Розділ IX

— Тату, а сьогодні до парадного костюма належить одягати рукавички?

Маркус стояв перед люстром у коридорі й розглядав своє обличчя. Мокрий чуб його з одного боку був зачесаний на проділ. Поки Монс ішов із вітальні, поти й позирав на сина. Він не розумів, що відбувалося. Те, що останнім часом Маркус якось швидко розвивався, було очевидним. Протягом чотирьох днів він став набагато чемніший, ніж досі. Він відчиняв батькові двері, коли той виходив на роботу, постійно наголошував на тому, що його звати Маркус, ніби Монс того сам не знав, і без угаву розпливався тією самою привітною усмішкою, як і тоді, коли ходив уві сні. Здавалося, що він готовий був на очах у батька стати дорослим, і Монс сумнівався, чи йому того хотілося насправді. Якби Маркус не був його рідним сином, то він сказав би, що з хлопця незабаром вийде нікчемний лицемір.

— Хіба я знаю, — трохи знервовано відповів він. — Я не дуже над тим замислювався.

— А я знаю, — сказав Маркус. — До парадного костюма не обов’язково одягати рукавички.

— Приємно чути, — зітхнув батько.

— Їх одягають лише тоді, як хочуть, щоб легке весняне вбрання мало трохи нарядніший вигляд. Тож нині, якщо надворі не дуже холодно, капелюхів та рукавичок можна не носити. Але, тату, чого ми так опираємося проти того, щоб у гості ходити в джинсах?

— Я ніколи не задумувався над такою проблемою, — відповів Монс і глянув на годинника.

Маркус кивнув.

— Мабуть, багато хто не задумується. Та інколи нам хочеться, щоб одяг мав стиль, а для цього не обов’язково натягати смокінги чи фраки, еге ж?

— Напевно, так.

Маркус відчинив двері й привітно усміхнувся до батька.

— Нехай тобі сьогодні щастить, тату.

Монс тяжко зітхнув і, схиливши голову, поволі став спускатися дорогою.

Маркус незрушно стояв у дверях і дивився йому вслід. У горлі в нього стояв клубок. Може, він і поводився галантно, але відчував себе ідіотом. Щоразу, замість того, як він чемно схилявся перед батьком у поклоні, йому хотілося іншого — кинутися батькові на шию, але хіба він міг собі таке дозволити?! Він мусив вправлятися в гарних манерах доти, доки не навчиться поводитися цілком невимушено, щоб простувати по життю з піднятою головою. Тим часом простування з піднятою головою наводило на нього жах. Здавалося, ніби його привалювало донизу кількома тоннами страху та неспокою. Якби він міг вибирати, то йому хотілося б мати більше часу на опанування гарними манерами. Скажімо, сімдесят, вісімдесят років. Одначе в нього не було жодного вибору. Завтра йому доведеться йти в ресторан «Зірка», а за два тижні до Гортена приїздить Діана Мортенсен. Втім, вони ще не отримали відповіді на останнього листа. Може, вона передумала чи отримала якусь значущу роль, задля якої змушена буде лишитися в Голлівуді. Тоді він міг би трішки перепочити від репетицій чемності. Якомога довше понасолоджуватися дитинством. Ну, особливої насолоди, може, в тім і не було, та в кожнім разі краще вже дитинство, аніж ця чемність. Він прочитав книжку чотири рази, і вони з Сіґмундом обговорили в своєму штабі кожен розділ. На папері все видавалося дуже простим, а насправді все було набагато гірше. Достоту так, як у школі танців. Либонь, не конче всім танцювати ціле життя чи постійно відрекомендовуватися. Він того не знав. Але знав лише одне: якщо комусь конче треба було навчитися відрекомендовуватися, та ще й у такий короткий термін, то це йому.

Він зачинив двері й знов прикипів очима до свого відображення. Прилизаний чуб лежав на голові, як щойно помощений асфальт. Він скидався на гангстера. Ні, мабуть, не треба пручатися. Варто згодитися на кучері. Він радів, як злочинець пожиттєвому ув’язненню.

Хтось подзвонив у двері. Він якомога пишніше розкуйовдив чуба й побіг відчиняти. То прийшов Сіґмунд.

— Привіт, — сказав він. — Я взяв напрокат смокінги.

— Хіба без них не можна обійтися? — спитав Маркус. — А що як замість них одягнути костюми?

— Ні, нам треба витримати стиль, ти ж знаєш. Сьогодні не було листа?

— Ні.

— Він ще прийде, — весело мовив Сіґмунд. — Ану вдягай свого смокінга.

— А не можна почекати до завтра?

— Краще переконатися, чи він на тебе прийдеться.

Серце Маркуса злегка затремтіло в передчутті надії.

— Гаразд, бо, може, він на мене й не прийдеться. Тоді…

— Тоді ми візьмемо напрокат інший смокінг.

— Авжеж.

Смокінг був як на нього шитий. Маркус глянув у люстро, і йому навіть сподобався той молодик, що дивився на нього звідти. Смокінг був чорний з червоним поясом, червоними поперечними смугами на вилогах та червоним носовичком, якого Сіґмунд гарнесенько згорнув і засунув у нагрудну кишеню. Ніхто б не міг помітити, що ґудзики на манжетах насправді були не золоті.

— Елегантно, — сказав Сіґмунд.

Маркус кивнув.

— Можна мені його вже зняти?

— Ні, думаю, ти повинен сьогодні в ньому походити, щоб звикнутися. Ну, а тепер лишився чуб.

— Що тобі мій чуб? — спитав Маркус, хоча добре знав, що його чекало.

— Нам треба зробити завивку.

— Хіба не можна почекати до того дня, коли я зустрічатимуся з Діаною?

— Ні, не можна, — твердо відрубав Сіґмунд. — Завтрашній обід буде генеральною репетицією, а на генеральну репетицію гримуються і вдягаються так само, як і на прем’єру.

— Я не буду гримуватися! — скрикнув Маркус.

То вже переступало межі здорового глузду. Щоправда, він присягнув робити все для Діани, але «все» означало все, крім гримування!

— Розслабся, — сказав Сіґмунд. — Зробити завивку — то майже те саме, що гримуватися. Я захопив із собою плойку своєї сестри.

Через п’ять годин Маркус уже був кучерявий. Схиливши голову, він походжав у чорному смокінгу по вітальні, а Сіґмунд тим часом засипав його запитаннями про те, як треба поводитися в ресторані.

— Хто перший підходить до столика — чоловік чи жінка?

— Якщо хтось замовив стола і метрдотель зголосився туди всіх провести, то запрошене товариство йде слідом за ним, а чоловік або ж той, хто запрошував, іде останній, — механічно проказав Маркус.

— А якщо якась пара сама шукає свій столик?

— Тоді перший іде чоловік.

— Правильно. Хто й де має сидіти, якщо стіл у ресторані стоятиме під самою стіною?

— Тоді треба шукати інший ресторан.

— Я серйозно, Маркусе!

— Тоді жінка має сісти там, звідки їй гарно буде видно залу. Пограємо в кості?

— Ні. Ми запросили гостей у ресторан. Що там можна чекати від метрдотеля й офіціанта?

Маркус тяжко зітхнув і відповів як по писаному. Пройшовши правила поведінки в ресторані, вони знов почали все спочатку. В половині п’ятої Маркус знав уже той розділ назубок. І метрдотеля, й офіціанта в ресторані «Зірка» дещо таки чекало. Монса також. Без чверті п’ята хлопці почули, як він відчиняв вхідні двері.

— Хутчій, — скомандував Сіґмунд. — Біжи на кухню й принеси склянку води.

— Навіщо?

— Звичайна чемність. Він, очевидно, після довгого робочого дня захоче пити.

Маркус метнувся на кухню, а Сіґмунд лишився у вітальні, щоб зустріти Монса.

— Привіт, Сіґмунде, ти тут?

— Добридень, пане Сімонсене. Ну як вам сьогодні працювалося в конторі? Ви, певно, стомилися?

— Та так, не дуже. А де Маркус? Я приніс йому невеличкий подарунок на літо.

Монс вийняв із поліетиленового пакета футбольний м’яч і показав його Сіґмундові. Тієї миті з кухні вийшов Маркус, тримаючи в руках тацю, на якій стояв келих для вина, наполовину налитий водою.

— Хочеш склянку води, тату?

Монс обернувся. Маркус привітно до нього всміхався.

— Ееееееееееее!

Батько закричав, мов кіт, що заліз на дерево, відступив крок назад, плюхнувся в крісло й, лежачи там на спині, почав щосили стогнати. Футбольний м’яч покотився підлогою й зник під телевізором.

— То ти хочеш пити? — сумирно спитав Маркус.

— Ти… ти… схожий на… маленького лорда Фонтлероя![10] — хриплим голосом зашепотів Монс.

— Та невже, пане Сімонсене? — задоволено спитав Сіґмунд. — Бачите, який він модник.

Монс Сімонсен був людина миролюбна й мав поблажливий погляд на виховання дітей. Оскільки Маркус завжди приходив додому в обіцяний час і ніколи не цупив у стареньких пань сумок, то мав право робити все, що заманеться. Якби він постав перед батьком із зеленим чубом на голові й кульчиками у вухах та в носі, то Монсові, мабуть, на якусь хвилю відібрало б мову, але він, очевидно, не звелів би синові перефарбовуватися у свій колір і зняти сережки. Може б, йому навіть самому закортіло причепити на одне вухо маленького кульчика на знак солідарності з сином. Звісно, він надягав би його лише вдома. Йому не хотілося б, щоб той кульчик у вусі став предметом балачок у нього на роботі. Одначе ці кляті кучері його просто довели до нестями. Монс уже хтозна-відколи не втрачав рівноваги, що аж забувся, як її втрачати, тож саме тому він так і розлютився.

Аж тут він підхопився на ноги і, роззявивши рота й хекаючи, як бик, що готувався до нападу на тореадора, вп’явся в Маркуса очима. Тоді загарчав.

— Тобі подобається моя зачіска, тату? — спитав Маркус, що й досі не переставав усміхатися, хоч і помітив, що в повітрі запахло грозою.

Нараз Монс спалахнув.

— Ти схожий на… ти схожий на… опудало! — закричав він.

— Що ви хочете цим сказати, пане Сімонсене? — зацікавлено спитав Сіґмунд.

— А ти заткни пельку… ти… бовдуре! — заревів Монс.

Бовдур заткнув пельку. Маркус більше не усміхався. Він стояв як укопаний, а батько тим часом метався по кімнаті, розмахував руками й викрикував слова, що були абсолютно нові для них обох, проте батько вимовляв їх з передихом, бо йому не вдавалося знайти точне слово, завдяки якому можна було 6 висловити той гнів, що клекотів у його душі.

— Ти схожий на… потвору! — горлав він. — Дурник! Телепень! Пригладь свою нікчемну перуку, бо ти схожий на закудланого… мавпуса!

— Не називай мене мавпусом, тату, — стиха попросив Маркус. — Будь ласка. Мене так називають у школі.

— Що?

— У школі мене називають Мавпусом.

Монс проковтнув язика. Витріщивши на Маркуса очі, він завмер на місці, його руки обвисли вздовж тіла.

— Маркусе… я… я не знав… я…

Монс підступив до Маркуса на крок ближче й безпорадно розвів руками. Він мовби намагався сказати, як йому незручно, і водночас мовби заохочував сина кинутися йому в обійми. Маркус відступив до кухонних дверей.

— Я думав, ти скажеш, що я красивий…

— Ти красивий, Маркусе. Ти… дуже красивий. Я просто…

— Чого ж ти тоді назвав мене Мавпусом?

— У мене воно зірвалося з язика… Ніякий ти не Мавпус… Це я Мавпус. Хочеш… ви хочете морозива? Я купив… суничного морозива.

Маркус нічого не відповів. Відвернувшися від батька, він подався в свою кімнату. Вони почули, як у замку зсередини повернувся ключ.

Сіґмунд підвівся.

— Ну, мабуть, я піду додому.

Монс змовчав. Сіґмунд обернувся в дверях і підбадьорливим тоном сказав:

— Це просто протистояння поколінь, пане Сімонсене. Ви не дуже цим переймайтеся. Таке не раз трапляється.

Після того як Сіґмунд зник за порогом, Монс трохи постояв у кімнаті. Потім вийняв із паперового пакета три суничних морозива, пішов на кухню й поклав їх на лаві. Тоді вернувся до вітальні, сів на канапі та й втупив очі у фотокартку, що висіла на стіні. Він її сам зробив десять років тому. На ній була його дружина, що, обійнявши Маркуса, сиділа в шезлонзі. Вона усміхалася, а Маркус реготав. По її смерті він спитав сина, чи не зняти тієї фотокартки зі стіни, але Маркус відповів «ні». Монс мимохіть усміхнувся до фотокартки. Потім обхопив голову руками й заплакав. Угамувавши сльози, він пішов на кухню варити каву. Йому страшенно хотілося стерти зі свого життя останні півгодини і їсти разом із Маркусом суничне морозиво.

Він не знав, що Маркус сидів у своїй кімнаті, і його так само гризли докори сумління. Він чудово розумів, що Монс і гадки не мав обзивати його Мавпусом і зробив то лише тому, що був шокований, побачивши сина в смокінгу і з кучерями на голові. Він добре знав, що батьків відчай був набагато природніший за гнів. Йому хотілося відчинити двері, влетіти у вітальню й сказати, як він себе картає, і пообіцяти більше ніколи в житті не завивати чуба. Але він не міг того зробити. Йому бракувало духу. Ним опанувала якась ідіотська впертість чи, може, острах. Атож, справжнісінький острах. Треба було сказати одне-однісіньке слово або ж усміхнутися. Ні, не усміхнутися. А якщо й усміхнутися, то не так привітно. Загалом привітність тут ні до чого. Щось же треба було робити з тугою в серці. Зненацька вони опинилися дуже далеко одне від одного, і його охопила неймовірна туга.

«Чого я нічого не роблю? — подумав він. — Треба просто зважитися, та й усе».

І він зважився.

Він метнувся до дверей, повернув ключа й побіг до вітальні. Батько сидів, тримаючи перед собою чашку кави. Вигляд у нього був страшенно самотній. Коли з’явився Маркус, він підвівся, ступив трохи наперед, зупинився й пригладив рукою свого чуба. Маркус теж зупинився. Вони стояли, не зводячи один з одного очей. Одному було тридцять дев’ять років, і його волосся вже добряче поріділо. Він був у сірому костюмі й сорочці в блакитну смугу. Другому було тринадцять, він мав кучеряве волосся і був убраний у смокінг та пояс, що накладався на живіт. Жоден із них не знав, хто зробив перший крок, але раптом вони обидва кинулися один одному в обійми так, що їхні серця мало не розірвалися від напруги.

— Я скучаю за мамою, — пошепки мовив Маркус. — Ой, тату, тату, як я за нею скучаю!

Батько погладив йому кучері.

— Хлопчику мій, голубе рідненький, синочку…

Так вони й стояли, аж поки в кожного в душі не посвітлішало й усе погане трішки стерлося.

Маркус вийняв із нагрудної кишені носовичка й висякався.

— Навіщо ж бруднити такого гарного носовичка, — пошепки мовив Монс.

Маркус усміхнувся. Своєю природною усмішкою.

— Та нічого. Це ж усього-на-всього носовичок.

Монс у відповідь усміхнувся.

— Може, тобі чогось хочеться?

— Так. Мені хочеться суничного морозива.

— О Господи! Морозиво! Напевно, воно розтало!

— Дарма, — вдоволено сказав Маркус. — Суничний крем мені теж до вподоби.

* * *

Він лежав у ванні й сам для себе засвоював вивчене:

— Сядьте спокійно й разом із метрдотелем вивчіть меню. Тоді ви зможете детально обговорити вина, ціни, закуски тощо. В деяких місцях, мабуть, можна вибирати обід, сидячи в окремій кімнаті…

Маркус ковтнув слину. Невже їм доведеться сидіти в окремій кімнаті ресторану «Зірка»? Він сподівався, що не доведеться. Чогось думка про те, щоб сидіти в окремій кімнаті, лякала його дужче, ніж думка про те, що вони сидітимуть у приміщенні, де буде понад сотню відвідувачів. Приємного в тому, звичайно, мало, але сидіти в окремій кімнаті з Сіґмундом, Муною та Еллен Кристиною було набагато гірше. Йому здалося, ніби з нього зійшло сто потів, хоча його тіло, як сказав би Сіґмунд, було занурене у воду.

— Як їсти салат?

— Маркусе, ти там не втопився?

— Та ні, тату. Я просто лежу й розслабляюся.

Він пролежав у ванні півгодини, і вода вже почала холонути. Його то не переймало, бо тіло в нього було досить гаряче. Він без проблем пролежав би там і цілий день. Але проблеми в нього таки були.

— Салат їдять однією виделкою або виделкою й ножем, але навіть педантичним людям не годиться різати салат ножем.

У нього й на думці не було видавати з себе педантичну людину, але він мав неабияке відчуття, що Сіґмунд саме так і робитиме.

— Маркусе! Може, вже годі?

Він зітхнув і підняв своє тіло з води. Потім узяв з підлоги спортивний костюм. Він домовився з Сіґмундом трішки вранці побігати. Маркус бігав рідко, але Сіґмунд сказав, що біг допоможе йому розслаблятися. Маркус дуже в тому сумнівався, але верховодив усім Сіґмунд.

Коли Маркус вийшов на кухню, Монс глянув на нього з подивом.

— Що сталося з твоїми… чудовими кучерями?

— Вони лишилися у ванні.

— Як це?

— Я помив голову.

Монс, здавалося, знову відчув гризоти сумління.

— Одначе, Маркусе… В тому не було потреби. Я почав уже до них звикати.

— Так вийшло, — сказав Маркус, взуваючи кросівки.

— Ти куди?

— Побігаю надворі.

— Якби ж у Норвегії були такі ось хлопчаки… — весело проспівав Монс.

Маркус його обірвав.

— Наступного разу, коли підеш купувати мені спортивний костюм, то вибери інший колір.

— Який же?

— Якийсь приглушений, — відповів Маркус і, схиливши голову, вийшов з дому.

Батько не повинен думати, ніби все стало на свої місця лише тому, що вони разом з’їли розтале суничне морозиво.

* * *

Маркус і Сіґмунд підтюпцем побігли стежкою в бік каменярні. Діставшися до штаб-квартири, вони залізли під брезент.

— Навіщо ти збувся кучерів?

Маркус очікував такого запитання. Всю дорогу, що вони бігли, Сіґмунд був сумний і непривітний. Іноді він зиркав на Маркуса й хитав головою, ніби йому в ньому щось не подобалося.

— Вони самі змилися.

— Як це?

— А так. Випадково.

— Кучері не змиваються випадково.

— Я думав, що вони ніколи не розправляться.

— Тепер нової завивки ми вже не зробимо. Моя сестра гайнула на дачу й забрала плойку з собою.

— Шкода.

Маркус щосили пнувся вдати, ніби та звістка його засмутила. Сіґмунд похмуро глянув на нього.

— Замість кучерів зробимо посеред голови проділ.

— Ні! Не посеред голови! Нізащо! Я буду схожий на гангстера!

— Не будеш. Ти матимеш розкішний вигляд. Звісно, не настільки розкішний, як із кучерями, але досить пристойний!

Висловивши кілька безуспішних протестів, Маркус поступився. Проділ було ухвалено з результатом один голос проти одного. Потім хлопці накреслили короткий план відвідин ресторану, після чого Сіґмунд вислухав численні Маркусові запевнення в налаштованості лише на ресторан. А наприкінці зустрічі пролунав девіз на два голоси:

— Допоможи Діані!

Вийшовши з халабуди, вони побачили в каменярні якогось чоловіка. Він тримав у руці гвинтівку й цілився в купу бляшанок, які штабелями лежали неподалік них.

— Агов! — крикнув Сіґмунд. — Не стріляйте!

Маркус схопив його за руку.

— Цить! А то ще влучить у мене.

* * *

— Дуже красиво, Маркусе, — трішки знервовано кинув Монс. — Проділ тобі до лиця.

Коли Маркус похвалився, що має обідати з Сіґмундом та двома дівчатками, батько страшенно здивувався, хоч усе-таки в нього відлягло на душі. То пояснювало синову поведінку останніми днями. Хлопець переживав свою першу закоханість, і тепер йому хотілося справити на юну даму враження. Одначе закохуватися в тринадцять років було рано. Сам він уперше закохався у чотирнадцять. Тоді він запросив сусідську дівчинку в кіно, а сам не зважився прийти. Йому думалося, що Маркус такий же сором’язливий, як і він, та, виходить, глибоко помилився. Його син, очевидно, намірявся стати скромною світською людиною. Приємно, проте водночас і сумнувато. Монсові й справді здавалося, що син перебрав міру зі смокінгом та проділом, та з іншого боку він не дуже стежив за нинішньою модою. За його молодості модні були штани кльош та зачіски під бітлзів. Теперечки ж, виходить, у моду ввійшли смокінги та проділи. Часи змінилися. Він дав Маркусові сто крон, бо вважав, що того вистачить на гамбургери та лимонад у барі-забігайлівці. Йому й на думку не спало, що йшлося про обід у ресторані «Зірка», а Маркусові теж не спало на думку сказати про те батькові. Хіба він не мав права мати своїх таємниць, надто від рідних?

— Завтра, тату, я його розчешу.

— Роби як знаєш, синку. Аби тільки тобі самому подобалося.

Маркус понуро кивнув.

— Бувай, тату.

— Бувай… Ану, стривай-но!

Монс побіг у вітальню й приніс ізвідти червоного носовичка, в якого Маркус увечері сякався.

— Ти забувся.

Носовичка було випрано й випрасувано. Монс спробував його гарненько згорнути, але в нього не вийшло.

— Я сам згорну, тату.

Вправними рухами Маркус елегантно згорнув носовичка й засунув до нагрудної кишені. Монс дивився на нього захопленим поглядом.

— Якщо тобі треба буде висякатися, то…

— …я зроблю це якомога тихіше, відвернувшися від інших. Мені це відомо, тату.

— А я так не роблю, — промимрив Монс, тим часом як двері за Маркусом зачинилися, і син подався до ресторану — провадити велику генеральну репетицію доброго тону й гарних манер.

Розділ X

Коли таксі з Маркусом та Сіґмундом зупинилося перед рестораном «Зірка» Еллен Кристина та Муна вже стояли при вході. То була перша помилка хлопців. Ніколи не змушуйте даму чекати.

— Тут що — відбуватиметься весілля? — спитав водій таксі, беручи від Сіґмунда п’ятдесят крон.

— Ні, всього-на-всього невеличка приватна здибанка.

Водій крадькома зиркнув на Маркуса й осміхнувся.

— Норвезької мафії, чи що? Хе-хе.

— Хе-хе, — прогугнявив Маркус і виліз із машини.

Сіґмунд був у білому піджаку з чорними вилогами, в чорних штанях і чорному поясі. Навкруг шиї в обох хлопців біліли шовкові шалики. Сіґмунд у смокінгу тримався так, ніби в ньому й народився. Він був зачесаний, як завжди, бо готувався не до своєї генеральної репетиції. Він був за режисера й захопив із собою записника, щоб нотувати можливі помилки, які допустить виконавець головної ролі. «Ой же ж і доведеться йому потрудитися», — подумав Маркус, намагаючися привітно усміхнутися дівчатам. Він був певен, що ті засміють його з першого погляду, але дівчата навіть не усміхнулися. Вони витріщились на нього й пороззявляли роти.

— Добридень, любі дами, — сказав Сіґмунд і чемно вклонився.

— А де Маркус? — спитала Еллен Кристина.

— Осьдечки, — тоненьким голосом озвався Маркус.

— Який… який у тебе дорослий вигляд, — сказала Муна, і в її голосі не чулося жодної іронії.

— Стильно, — докинула Еллен Кристина. — Я тебе спершу й не впізнала.

— Зміни додають радості, — промимрив Маркус.

Нараз йому якось полегшало на душі, хоч він і досі побоювався: а що як це тиша перед бурею і зараз вибухне регіт?

— У вас теж непоганий вигляд, — обережно додав він і страшенно здивувався, коли обидві дівчини почервоніли.

То було цілком несподівано. Зазвичай вони не червоніли; червонів він, коли вони до нього забалакували. Він зрозумів, що й справді їм подобається. Атож, на колір і смак — товариш не всяк. Він помітив, що починає сідлати свого коника.

— Простенька сукня виграє, якщо до неї додати елегантну сумочку і взути елегантні черевички, — приязно мовив він.

— Мені подарували їх на іменини, — пошепки відповіла Мула й опустила очі на свої сріблясті черевички.

— А чи поміщали в газеті знімок ювілянтки? — чемно спитав Маркус.

— Що?

— В такому випадку не забудь про те, що знімок може послужити запрошенням на гостину.

Сіґмунд, стоячи поруч, почав уже трішки непокоїтися, проте Маркус того не помічав. Він і справді неабияк увійшов у свою роль.

— Через той знімок багато хто з тих, кого вже забуто, скажімо, колишні однокласники, озвуться до тебе з поздоровленнями.

— А тепер ходімо, — сказав Сіґмунд.

— То — найприємніше в днях народження, — голосно відчеканив Маркус і відчинив перед дівчатами двері.

Коли Муна проходила проз нього, він їй весело підморгнув. Вона здригнулася й зайшла в ресторан.

— Нема потреби перегинати палицю, — прошепотів Сіґмунд Маркусові на вухо в гардеробі, де вони здавали шовкові шалики.

Проте Маркус уже повністю ввійшов у роль світської людини. Назад дороги не було. Тепер лишалося тільки одне — витримати до кінця.

— Мене звати Маркус, — сказав він гардеробникові.

— Ти ба, справді?

— Справді, так собі й затямте! Маркус!

Гардеробник обвів його пильним поглядом.

— Постараюся ніколи не забути, — поволі сказав він.

— Ну от, — спокійно мовив Маркус. — Я візьму це до уваги.

Дівчата пішли в туалет. Сіґмунд сів на стілець їх почекати. Маркус і далі розмовляв із гардеробником.

— У вас є окрема кімната, де ми могли 6 сісти обговорити меню?

— Немає, — дещо невдоволено відповів гардеробник.

Йому було ясно, що в ресторан «Зірка» завітав недоліток-чванько.

— Ну й гаразд, — сказав Маркус. — Тоді ми спокійно обговоримо меню з метрдотелем.

— А чого ж, можна й так, — промимрив гардеробник.

Аж тут із туалету вийшли дівчата. Від них дуже пахло парфумами. Сіґмунд підвівся, а Маркус кивнув гардеробникові головою.

— Маркус, — сказав він. — Так мене звати.

Збившися на якусь мить біля дверей в одну купу, Маркус і Сіґмунд пропустили дівчат уперед. Їх зустрів метрдотель. То був поважний добродій літнього віку в смугастих штанях і темному піджаку. Він був геть сивий, а зростом сягав майже два метри. Маркус злегка свиснув. Він не знав, що метрдотелі бувають настільки високі.

— Чи замовляло товариство столика? — спитав він.

Здавалося, ніби він не помічав, що перед ним стояли діти. Він ледь шепелявив, але голос у нього був глибокий, густий, таємничий.

— Атож, — відповів Сіґмунд. — Для Маркуса Сімонсена молодшого. На чотири особи.

Столика замовляв Сіґмунд, щоправда, він не зізнався Маркусові, що замовляв на Сімонсена молодшого. Маркус помітив на собі здивовані погляди дівчат. Метрдотель кивнув й пішов попереду до столика в глибині ресторану.

— Прошу, — сказав він. — Офіціант зараз надійде.

— Мене звати Маркус, — сказав Маркус. — Таке моє ім’я.

— Мене звати Дал, — сказав метрдотель та й зник, не сівши з ними до столу спокійно обговорювати меню.

Запала мовчанка. Еллен Кристина й Муна розглядали хлопців, особливо Маркуса, наче вони й досі не йняли віри своїм очам. Маркус помітив, що вони обидві підмалювалися. Власне кажучи, йому то видалося дещо по-ляльковому, але нічого не вдієш — він же теж трохи змінив свою зовнішність. Окрім того, він уже був не Маркус, а Маркус молодший, а Маркус молодший не мав нічого проти підмальованих дівуль. Він був у тому абсолютно впевнений. Молоденький і жвавий офіціант приніс меню.

— Ну от, хлопці, бачу, ви не самі, а з дамами, — сказав він.

— Мене звати Маркус, — відрекомендувався йому Маркус, але офіціант і вухом на те не повів.

— Чи будете перед вечерею щось пити? — спитав офіціант.

— Не відмовимося, — відповів Сіґмунд. — Що ви запропонуєте?

— У нас є шампанське, херес, віскі, кампарі, фарріс, напій «соло», кока-кола, лимонний напій, сік і вода.

Маркус на якусь мить завагався, чи не замовити йому шампанського, але Сіґмунд, розкумекавши, що офіціант просто спробував пожартувати, випередив його.

— Чотири коли. On the rocks.

— Yes, sir,[11] — відповів офіціант і швиденько відійшов.

— Що означає «on the rocks»? — спитала Еллен Кристина.

— З льодом, — відповів Сіґмунд.

Він сидів на лавці спиною до вікна поруч із Еллен Кристиною. Маркус не був певен, що то правильно. Щоправда, Сіґмунд був на півроку за нього старший, а Еллен Кристина була на чотири місяці старша за Муну. Коли молодша пара запрошувала старшу пару, то, звісно ж, старша пара повинна була сідати на лавці лицем до зали. Але ж фактично запрошував усіх Сіґмунд. Тож, мабуть, на лавці мала сидіти молодша пара. Усе це Маркус обмірковував, вивчаючи меню. Воно було велике, тож його самовпевненість потроху кудись зникала. Прекрасний початок одібрав усі сили, і тепер у нього перед очима замелькали закуски, гарячі страви та десерт.

— Ну, то що ми замовимо? — спитав Маркус.

Сіґмунд поглядом запросив його вибирати.

Маркус уп’явся очима в меню, та не міг ні на чому зупинитися. Загалом він був зовсім не голодний. Йому цілком вистачило б і маленького кусника піци, але в меню піци не було.

— Та я й не знаю, — повагом відповів він. — Чого вам хочеться?

— Вирішуй ти, — сказала Муна.

— Ми не дуже звикли ходити в ресторан, — додала Еллен Кристина. — Візьми те, що тобі до смаку.

Маркус кивнув. Він знов сидів похнюплений, як і завше. Мочки його вух пашіли вогнем, а відлоги смокінга здавлювали шию.

— Ну от, — мовив Сіґмунд. — Якщо вдома гостям не пропонують вибирати страви, то навіщо ж було запроваджувати таке в ресторані?

Він теж простудіював книжку й знав напам’ять цілі розділи. Дівчата вдоволено закивали головами, а Маркус, якби його воля, то залюбки звернув би товаришеві шию.

— Ну, щось вибрали?

Офіціант приніс кока-колу.

Усі четверо витріщилися на Маркуса. Той одним духом випалив:

— Чотири порції анчоусів із вінегретом, чотири волові боурґуіґнони та чотири помаранчеві суфле.

Він читав навмання, бо гадав, що найкраща страва повинна мати найскладнішу назву. Ті назви мовби самі злітали йому з язика, а вимовляв він їх так, як вони були написані, — по літерах. Мабуть, то було геть неправильно, оскільки офіціант трішки спантеличився.

— Повтори, будь ласка, ще раз.

Маркус повторив.

— Що таке боурґуіґнони?

Маркус тицьнув пальцем у меню.

— То воловина по-бургундському. Цебто волове м’ясо, запечене в горнятку на французький штиб.

— Я це знаю, але звик казати саме так.

— Чому?

— Так простіше, — відповів Маркус і кашлянув.

Нараз у нього залоскотало в носі. Як же заведено чхати в ресторані? Якомога тихіше й відвернувши лице?

— Волові боурґуіґнони, — пробубнів офіціант, записуючи замовлення. — Постараюся запам’ятати. Що ви будете пити до їжі?

Маркус, ледве стримуючись, щоб не чхнути, безпорадно зиркнув на Сіґмунда. На щастя, той зрозумів його погляд і повівся як професійний завсідник ресторанів і надійний товариш.

— Сік до закуски, кока-кола до гарячої страви і лимонад до десерту.

— Якого року? — спитав офіціант.

— Ви, мабуть, жартівник, — сказав Сіґмунд.

Офіціант кивнув.

— Ви теж не в тім’я битий.

І тут уже Маркус чхнув. Його напівздушене «апчхи» влучило офіціантові в самісіньке обличчя. Очі засльозилися, а в носі не переставало свербіти. Мимохіть витерши кілька крапель зі щоки, офіціант швиденько відійшов, — і якраз вчасно, щоб не почути, як хлопець тоненьким голосом шепнув:

— Мене звати Маркус.

Після вдалого старту неодмінно мала бути якась маленька невдача. Маркусове «апчхи» виявилося великою невдачею. Воно було з тих, що ніколи не минають. З Монсом бувало так само. Коли він заходжувався чхати, то не міг угамуватися щонайменше півгодини. Бувало, що вони чхали разом, а потім із того сміялися. Тепер ніхто не сміявся. Навпаки, і дівчата, й Сіґмунд вдавали, ніби нічого не помітили. Вони жваво обговорювали прочитані книги, побачені фільми, вчителів, які їм не подобалися, і тенісні змагання, в яких вони отримували перемогу. Одначе крадькома вони весь час поглядали на нього, очікуючи нового апчхикання. Щоразу, як він чхав, Муна мимохіть спиралася ліктями на стіл, так ніби їй хотілося щось сказати чи з цікавістю його послухати. Лише після чотирнадцятого апчхи напад припинився. Проділ уже не був такий рівний, а на червоному носовичку проступили зелені й жовті плями. Офіціант приніс сік та анчоуси. Невдача не закінчилася.

Анчоуси з вінегретом вважаються прекрасною закускою, ними полюбляють ласувати влітку на веранді, але мало хто з тринадцятилітніх віддає їм перевагу. Порція складається з анчоусів, дрібно покришеного яйця, цибулі, петрушки і прянощів. На смак вона солона, як ропа.

— Оце такі анчоуси з вінегретом? — спитала Еллен Кристина й недовірливо окинула оком свою тарілку.

— Атож, — відповів Маркус і хвацько запхнув шмат анчоуса в рот.

Анчоус був гладенький, слизький та ще й скидався на живу істоту. З якою радістю Маркус виплюнув би його геть! Одначе не виплюнув, а засмоктав у себе, як спагеті.

— Чудово! — зітхнув він, залпом випиваючи свій сік.

— Можеш з’їсти й мою порцію, — запропонувала Муна.

— І мою, — додала Еллен Кристина. — Річ у тім, що ми худнемо.

— Не захоплюйтеся тим худненням, — сказав Сіґмунд. — То небезпечно для здоров’я.

Сіґмундові подобалася їжа для дорослих. Він наминав свою порцію повільно і з неабияким апетитом. Маркус вдячно глянув на нього.

— Нам хочеться приберегти апетит для гарячої страви, — сказала Еллен Кристина.

— Атож, — підтакнула їй Муна. — Для волових боурґуіґнонів.

І вона переклала свої анчоуси на Маркусову тарілку.

— Красненько дякую, — сказав він і якось невиразно, але привітно усміхнувся.

Еллен Кристина простягнула через стіл свою тарілку.

— Прошу.

Сіґмунд підвів очі від свого анчоуса й усміхнувся до Маркуса.

— Щасливець, — мовив він.

— Можеш і собі відсипати, — сказав Маркус.

Сіґмунд похитав головою.

— Ні, дякую. Для мене вони надто гострі. Я не маю таких дорослих смаків, як ти.

Дівчата жваво замотали головами й заходилися висловлювати свій захват від Маркусових дорослих смаків. То все й вирішило. Безмовно зітхнувши, Маркус узяв простягнену йому тарілку Еллен Кристини й усе, що там було, переклав у свою. Тепер перед ним лежало чотирнадцять шматочків анчоуса. Вони скидалися на покраяну каракатицю. Він їв їх у тиші, а товариство не зводило з нього захопливих поглядів. Коли ж останній шматочок поплив йому в горло, всім іншим замандюрилося повернутися назад. Маркус без угаву ковтав їх знову, аж поки якимось чином таки повтопляв усі шматочки в своєму шлунковому соку. Аж тут з’явився офіціант із м’ясом.

Воловина по-бургундськи — традиційна французька страва з великою кількістю всіляких смакот. І хоч вона й готується в червоному вині, її можна вживати й дітям, бо алкоголь під час приготування тієї страви випаровується. У тому горняткові, яке подавали в ресторані «Зірка», була воловина, морква, селера, цибуля, часник, томатна паста, бекон і гриби. Сама собою страва була ситна, до того ж офіціант подав її з вареним рисом, притрушеним шафраном. Порції були великі, й офіціант запевнив їх, що там, на батьківщині воловини по-бургундському, порції бувають ще більшими.

— Чудово, — сказала Еллен Кристина, кивнувши головою в бік Маркуса. — Бо він їсть за десятьох.

— Сам як скіпка, а шлунок мов кендюх, чи що? — спитав офіціант і підморгнув Еллен Кристині.

— Принесіть мені, будь ласка, склянку води, — попросив Маркус.

Він поняття не мав, як упорався з горнятком воловини, але в кожнім разі йому таки не забракло сили відповісти офіціантові «ні, дякую», коли той запропонував йому ще одну порцію. Власне, то було все, що він спромігся сказати. Він спробував попустити пояс, але той був міцно зачеплений за петельки смокінга. Аж тут офіціант приніс помаранчеве суфле. Здоровуцький десерт. Він скидався на масивну набухлу здобу, посипану цукровою пудрою. Його готували з пшеничного борошна, масла, молока, цукру, помаранчевого соку та яєць. Десерт подавали гарячим, і ресторан «Зірка» ним просто пишався. Дівчатам аж дух захопило, Сіґмунд обм’як тілом, а Маркус почувався так, як Гуффі, котрий об’ївся на обіді в бабусі Дак.[12] Він поволі підніс ложку до суфле, з рота в нього вирвався якийсь незбагненний звук, який буває при рвоті чи веканні, й він повагом, як старий дід, підвівся з-за столу.

— Жвиняйте, — промимрив він самими губами.

Він швиденько задріботів через увесь ресторан до туалету, де й поквитався з дванадцятьма шматочками анчоуса, вісьмома шматочками бекону, чотирма дрібно покришеними цибулинами, п’ятдесятьма грамами воловини та строкатим носовичком. Та тільки вийшов до гардероба, як знову відчув легке запаморочення.

Гардеробник відвів очі від газети.

— Це тебе звати Маркус?

Маркус розтулив було рота, щоб відповісти, та тут же й стулив, і, кивнувши гардеробникові головою, кинувся до туалету.

— Ото так тобі сподобався туалет? — спитав гардеробник, коли він знов зайшов у гардероб.

— Сімонсен, — сказав Маркус. — Маркус Сімонсен молодший.

— Он як, — мовив гардеробник. — А я думав, старший.

Коли Маркус вернувся в ресторан, товариство вже сиділо перед порожніми тарілками, а біля столика стояв офіціант.

— Твоє суфле вичахло, — сказав офіціант.

— Ну то й що, — відповів Маркус. — Я більш нічого не їстиму.

Офіціант звів брови догори.

— Тобі не до вподоби наше суфле?

І тут Маркусові увірвався терпець. Він глянув офіціантові просто у вічі й у пориві безнадійної хоробрості випалив:

— Я запросив гостей у ресторан. Чого мені можна очікувати від метрдотеля та офіціанта?

— Що? — перепитав офіціант, але Маркус провадив далі гучним монотонним голосом, наче демонстрував завчений напам’ять урок, а воно, власне, так і було.

— По-перше, я очікую чемного й аж ніяк не поблажливого ставлення. Найважливіше завдання метрдотеля та офіціанта полягає в тому, щоб дбати, аби відвідувачі почували себе в ресторані, як удома, а найбільша помилка, якої вони можуть припуститися, то це не зважати на відвідувачів або якось їх принижувати. Тямущий офіціант моментально розуміє, коли він потрібен біля столика, тобі навіть не доводиться махати йому рукою, проте він ніколи не докучає. Він не присікується з запитаннями, чи до вподоби тобі їжа, і не поправляє тебе, якщо ти ненароком назву французького вина вимовиш неправильно!

То було як в око вліплено. Дівчата нетямилися від німого захвату, Сіґмунд старанно щось нотував до свого блокнотика, а офіціант, витріщившись на Маркуса, весь час хапав ротом повітря, мов викинута на берег рибина. Сіґмунд сховав блокнотика в кишеню й усміхнувся офіціантові.

— А тепер, якщо ваша ласка, ми хотіли б отримати рахунок.

Офіціант кивнув й мовчки подався геть.

— Добряче йому перепало, — сказала Еллен Кристина.

Муна захоплено кивнула головою.

— Ну ж ти його й відшмагав! Зроду такого не чула!

— Я бозна-кому в зуби не дивитимуся, — сказав Маркус та й заходився налапувати носовичка, якого лишив у туалеті.

Офіціант повернувся уже з рахунком. Не мовивши й слова, він поклав його перед Маркусом і непомітно відійшов. Маркус глипнув на рахунок і посунув його до Сіґмунда. Там стояло рівно тисяча шістсот п’ятдесят крон. Сіґмунд поволі підвівся.

— Вибачте, — мовив він. — Нам треба на хвилинку відлучитися, — він зиркнув на Маркуса. — Причесатися.

— Я не думав, що тут така дорожнеча!

Сполоснувши обличчя, Сіґмунд почав утиратися одним із рушників, що рівненьким стосиком лежали біля умивальника.

— Скільки в тебе грошей?

Схвильований і розпашілий Маркус стояв поруч. Більшого жахіття не могло й статися. А він щойно накрив мокрим рядном офіціанта. Тепер навряд чи варто чекати з його боку якогось співчуття.

— Тисяча крон.

— Зателефонуй своєму батькові!

— Не можу. Він мене розірве, коли дізнається, що я протринькав заощаджені гроші на ресторан. Окрім того, мені здається, що й ти міг би щось докласти.

— У мене всього сто крон.

— Тоді телефонуй своєму батькові.

— Ні!

— Я сам зателефоную.

Маркус тяжко зітхнув. Він був певен, що Монс допоможе їм вибратися з халепи, але не знав, що він скаже потім. Та вже буде як буде. Напевно, то був єдиний вихід, а те, що Сіґмунд перебрав практичний бік справи на себе, його бодай трохи втішило. Вони повернулися до столика, де їх чекав офіціант.

— У нас виникла невеличка проблема, — сказав Сіґмунд.

Офіціант запитливо подивився на нього.

— На жаль, ми переплутали тисячну банкноту з сотневою.

Офіціант на диво пожвавився.

— Он воно що, — сказав він.

— Це означає, що в нас при собі усього тисяча сто крон.

Офіціант усміхнувся на весь рот.

— Я покличу метрдотеля.

Метрдотель не усміхався. Зріст у нього вже сягав не двох метрів, а чотирьох. Він був сивий, як голуб.

— Ви не можете заплатити? — повагом спитав він.

— Ми відлучимося в туалет, — в один голос проторохтіли дівчата й швиденько посхоплювалися зі своїх місць.

— Ну, авжеж, — мовив офіціант.

Він стояв одразу за метрдотелем і з усього того начебто потішався.

— Заплатити не проблема, — відповів Сіґмунд.

— Приємно чути, — сказав метрдотель.

— Мені також, — додав офіціант.

— Якщо ви дозволите нам скористатися телефоном, ми зателефонуємо панові Сімонсену старшому. Він приїде сюди й заплатить, і всі проблеми залагодяться.

Метрдотель дістав мобільника й подав його Сіґмундові. Маркус потупив очі, в нього було таке відчуття, ніби він перетворився на анчоуса.

— Алло? Пане Сімонсене, це Сіґмунд. Я сиджу тут разом із молодшим. Еге ж, із Маркусом. А тепер послухайте, пане Сімонсене. Ми сидимо в ресторані «Зірка». Що? Так, «Зірка» Що? Еге ж, ресторан називається «Зірка». Що? Ні, ми просто сидимо, ну, як би це вам сказати, бавимо час, але тут у нас виникла невеличка проблемка.

Кілька разів Монс перебивав Сіґмунда, аж поки врешті-решт таки витрусив із хлопця пояснення, що їм не вистачає шести сотень крон, щоб розплатитися.

— Усе гаразд, — сказав він метрдотелеві.

— Дай сюди телефон.

Сіґмунд віддав.

— Це Дал. Що? Так, гаразд. Домовилися, пане Сімонсене. Ні-ні, загалом жодних проблем. Що? Так, наскільки я розумію, їм тут дуже подобається.

Він вимкнув телефон і усміхнувся до Маркуса. Тепер його ріст сягав не більше двох метрів.

— Ну от, хлопці, все владналося щонайкраще. Твій батько десь за годину буде тут.

— Атож, сподіваюся, буде, — відповів Маркус.

А тоді розпочалися танці. Щоправда, ті чудернацькі рухи, що виробляв Маркус, ведучи за собою Муну, скорше скидалися на хаотичну спортивну гімнастику з вихилясами. Він не переймався, що інші пари кидали на нього здивовані погляди. Його зовсім не обходило, що Сіґмунд намагався подати йому знак і хоч трохи його присадити. Вечір і без того вже був зіпсований. Незабаром з’явиться тато й забере його звідси. Нічого гіршого за те, що сталося, вже не може бути, тож він принаймні покаже їм танець, якого вони довіку не забудуть. Щось йому не таланило. Він бачив мультфільм, у якому Дональд і Доллі[13] танцювали танець, навіть не доторкаючись одне до одного. Він почав так само. Його ноги вистукували, як барабанні палиці, а він тим часом стрибав по кімнаті, випростовуючи спину, згинаючи коліна й простягаючи руки, які мовби плавали в повітрі, а його шия без угаву моталася то вперед, то назад, як штампувальний пристрій. Муна намагалася схопити його за руки. Та він стиснув їх у кулак і виставив навпроти своєї партнерки лише два вказівні пальці достоту так, як то робив Дональд. Потім він заходився погойдувати руками вперед-назад у такт із шиєю і весь час привітно всміхався. Муна відступала, не зводячи погляду з вказівного пальця, що зупинявся всього в кількох сантиметрах від її очей, де якусь мить, тремтячи, стримів у повітрі, а тоді ховався, і його місце займав другий вказівний палець. І так Маркус завів Муну аж у кут кімнати. Там він зупинився та й ну підстрибувати — гоп-геп! — а вказівний палець і собі рухався туди-сюди, як голка в швацькій машині. Решта відвідувачів танцювали далі, хоч їхня зацікавленість тією парою, що забилася в куток, не зменшилася. Далебі, навіть збільшилася. Маркус бачив багацько мультфільмів, та чи не найдужче йому подобався військовий танець індіянського племені, що танцювали в «Щасливцеві Люкові» Він підніс одну руку до рота, зігнув спину, потім випростав і знов зігнув, вигукуючи при цьому бойовий клич:

— Ункачаккен! Ункачаккен! Ункачаккен!

Польський оркестр завершив грати жваву мелодію, і тоді заспівав співак:

— I just call to say і love you…[14]

Маркус чемно вклонився й подав Муні руку. Притулившися до стіни, вона дивилася на нього переляканими до смерті очима.

— Дякую за танець, — пошепки мовила вона.

— Ти більше не хочеш танцювати?

— Я не вмію так, як ти, — стиха відповіла вона. — Ніхто не вміє.

Якусь мить Маркус згадував підходящу цитату з книги, і таки згадав.

— Молодь має свій власний стиль, — спокійно сказав він.

Вони повернулися до столика, де сидів Сіґмунд, старанно занотовуючи собі щось до записника. Еллен Кристина пила тим часом лимонний напій і не зводила з нього закоханого погляду.

— Що це за танець ви танцювали? — спитала вона в Маркуса та Муни.

— Сучасний, — відповів Маркус.

— Оце так танець! А як він називається?

Маркус на мить задумався й відповів:

— Він називається «маркушак».

— Так от де ви бавили час? — спитав Монс, підійшовши до столика.

На ньому були старенькі вельветові штани, вицвіла сорочка й сірий піджак зі шкіряними латками на ліктях. Він дуже виділявся на тлі святково виряджених відвідувачів ресторану «Зірка». Голос у нього був глухий і невеселий.

— Саме так, — відповіла Еллен Кристина.

— Нам тут було дуже гарно, — додала Муна.

— Приємно чути, — сказав Монс. — Ну от я й прийшов.

— Прекрасно, — привітно мовив Сіґмунд. — Мабуть, ви вбралися не вельми…

Він замовк. Іноді навіть Сіґмунд розумів, що бувають моменти, коли краще прикусити язика.

До столика підійшли офіціант і метрдотель. Монс заплатив решту рахунку. Потім вони один одному подякували. Офіціант і метрдотель зникли.

— Не хочете лимонаду, пане Сімонсене? — спитав Сіґмунд.

— Я відвезу вас додому, — сказав Монс і подався до гардероба.

Всі четверо підвелися. Маркус забувся відсунути Муні стільця, але вона й сама впоралася. Монс вийняв гроші, щоб заплатити гардеробникові, але той сказав:

— Не треба. Хлопець на ім’я Маркус попросив внести плату за гардероб до рахунку.

— Он як, попросив? — здивувався Монс і вийшов на вулицю, щоб ковтнути свіжого повітря.

— То твій батько? — спитав гардеробник, подаючи Монсові шовкового шалика.

Маркус мовчки кивнув.

— А тебе, здається, трохи розбестили.

Маркус не відповів.

— Бувши твоїм батьком, я витрачав би якусь копійку й на себе, а не лише на сина. Йому потрібен новий піджак.

У машині панувала мертва тиша. Висідаючи з неї, дівчата мило подякували й сказали, що вони пережили незабутній вечір. А Сіґмунд на прощання подав Монсові руку.

— Красненько дякую, пане Сімонсене. Я цього довіку не забуду.

— І я, — відповів Монс. — До слова кажучи, твої батьки також. Я зателефонував їм і сказав, де ви бавили час.

— Маркусе, можна в тебе переночувати? — спитав Сіґмунд.

Одначе того запитання ніхто не почув, оскільки старенька Монсова «Лада» вже зірвалася з місця, і батько з сином помчали додому провадити страшенно неприємну розмову.

Удома батько детально ознайомив сина з родинним бюджетом і звелів йому лягати спати. Маркус сам запропонував собі покару за розтрату грошей: нехай батько не дасть йому вечері. Така пропозиція Монса не вельми втішила. Він не гнівався, бо майже ніколи не гнівався, але відчував себе пригніченим, тож, дивлячись на нього, Маркус пригадав маму, — вона поводилася точнісінько так само, коли він залазив у якусь шкоду. Тепер було ще гірше. Якоїсь миті йому хотілося викласти батькові все як є: про листи, фан-клуб і тренування, на яких йому треба було готуватися до зустрічі з Діаною Мортенсен у Гортені. Може, Монс його й зрозумів би, а може, й ні. Він того так і не дізнався, бо нічого йому не розповів.

— Добраніч, — промимрив він і пішов до своєї кімнати.

У нього болів живіт і голова.

Він заснув, і йому приснилося, що він б’ється з вахтером, офіціантом та метрдотелем, які були не людьми, а чудовиськами.

— Ось ми тобі, шмаркачу, покажемо правила доброго тону й гарних манер! — заревіло чудовисько-вахтер.

— Смерть нечемам! — заволало чудовисько-офіціант.

— Ми приготуємо з нього делікатес, — зашепелявило чудовисько-метрдотель. — Воловину по-маркусівськи з суфле та вінегретом.

Він прокинувся о пів на дванадцяту, мокрий від поту. Підвівся з ліжка й пішов до ванної кімнати, де випив літр води й знищив залишки уже сколошканого проділу на голові. Він стояв, утупивши очі в люстро, поки не впізнав свого обличчя. Позаду з’явився Монс. Батько збентежено дивився на Маркуса. Ну авжеж, йому було жаль, достоту так само, як і мамі, коли вона гнівалася чи щось гнітило її серце.

«У татові живе дві людини», — хтозна-чого подумалось Маркусові. Він знав, що ось-ось йому стане легше, треба тільки у всьому покластися на тата. Той, напевно, зайшов попросити вибачення, хоч того й не треба робити, бо не тато повинен просити вибачення, а він сам.

— Вибач, тату, я більше ніколи такого не робитиму, — сказав Маркус у люстро.

Те полегшення, що відчув Монс, заповнило всю ванну кімнату.

— Чого саме? Не ходитимеш до ресторану «Зірка»?

— Ні. Не буду надто привітним.

Монс зняв із гачка рушника й подав його синові.

— Приємно чути.

Решту ночі Маркус спав поруч із Монсом на маминому місці двоспального ліжка. Він уже давно там не спав і знав, що, мабуть, то було востаннє. Йому виповнилося тринадцять років. Поруч лежав тато, вдаючи, що спить. Кращого годі було й придумати.

Розділ XI

Цілих два тижні вони не мали жодної вістки від Діани Мортенсен. Першого тижня щодня телефонувала Муна, та Маркусові не хотілося з нею зустрічатися, і він вигадував усілякі відмовки, аж поки дівчина не відлипла. Клуб «Допоможи Діані» й далі провадив свої здибанки в каменярні, але вони набули інертнішого змісту, ніж раніше. Маркус здав у бібліотеку «Гарні манери 90-х років» і відмовився вчитися грати в гольф. Разом із Монсом він почав планувати поїздку до Данії. Діана Мортенсен ставала дедалі нереальнішою.

За тиждень до запланованої поїздки в поштовій скриньці з’явився лист. Блакитний конверт із американською маркою. Адресований містерові Маркусу Сімонсену. Він розпечатував його так, ніби там лежала бомба уповільненої дії, прочитав чотири рази, розчесав свого нездалого проділа й зателефонував Сіґмундові. За півгодини він уже сидів під брезентом, намагаючися стримати тремтіння рук. А Сіґмунд тим часом читав:

Любий Маркусе!

Дуже дякую за твого останнього листа. Ти щасливий, що маєш сина. Я страшенно люблю дітей. Мені довелося брати участь в рекламі мила, де разом зі мною знімався хлопчик на ім’я Мелвін Гендерсон. Досить симпатичне й надзвичайно талановите створіння. Я згадала його, коли ти написав про Маркуса молодшого. Напевно, якби вони зустрілися, то стали б друзями-нерозлийвода. Але, мабуть, їм не судилося зустрітися. Та хіба в житті немає випадковостей?

Ось ти, скажімо, написав мені, що, приїхавши до Гортена, я можу зустрітися з тобою.

Я прибуваю третього серпня й трохи там побуду. Я більше не гратиму в «Грошах та владі». Я посварилася з продюсером, виказавши йому у вічі все, що думаю про його нікчемний серіал, і після того він дав вказівку сценаристам прибрати мене з фільму. Я випадаю із хмародряпа під час демонстрації на захист навколишнього середовища. Одначе мене це просто тішить, та й усе. Бо мені огидна будь-яка нечесність. Я завжди щиро кажу те, що думаю, і якщо вони не поважають мене такою, як я є, то й грець із ними. Можеш собі, Маркусе, уявити, що все те сталося через якусь безглузду сварку за гроші? Річ у тім, що Біллі отримує гонорар удвічі вищий, ніж я, і лише тому, що вже начебто відомий. Тут, у Голлівуді, всі, звичайно, схиблені на грошах. Ти, безумовно, прочитаєш про це в норвезьких газетах, бо серію, де я випадаю з хмародряпа, в Норвегії покажуть десь за тиждень. Будь ласка, не вір тому, що там понаписують, Маркусе! Вони розпускають стільки брехливих чуток, що вуха в’януть. Мій агент каже, що для моєї кар’єри немає нічого кращого, як відійти від «Грошей та влади». Популярність серіалу дедалі знижується, і він швидко втрачає кількість глядацьких симпатій. Я щаслива, що вчасно від нього відійшла. Мені надходить безліч пропозицій, але я не знаю, яку з них вибрати. Нині я знімаюся в дуже цікавій рекламі туалетної води. Спершу в мене сумний вигляд, а потім я полощу туалетною водою рота і всміхаюся. То потішна роль, завдяки якій я проживаю стан душі від суму до радості всього за двадцять секунд. Можливо, та реклама до осені з’явиться на ваших екранах.

От бачиш, роботи в мене вдосталь, але часто-густо я мрію від усього цього забігти на край світу. І невдовзі моя мрія може стати дійсністю. Тому я дуже рада, а ще більше радітиму, коли збудеться ще й друга моя мрія.

А мрію я зустрітися з тобою. Так-так, і з твоїм сином також. Я, як уже писала, страшенно люблю дітей. Отже, любий Маркусе, ти, певно, розумієш, нині в моєму житті панує суцільний безлад. Одначе третього серпня я прибуваю до Гортена. Згадуй же про мене хоч вряди-годи!

Твоя Діана

Сіґмунд підвів очі від листа. Він задоволено всміхався.

— Я так і знав! Діано, here we come![15]

Маркус пошкодував, що показав листа Сіґмундові, бо ж мав таку саму натуру, як і Діана. Він не вмів брехати.

— Я не можу з нею зустрітися.

— Чого це?

— Я… я ж їду в Данію.

— Ти повинен сказати батькові, що тобі дужче хочеться в Гортен.

— Ніхто не їде на вакації в Гортен.

— Ще й як їдуть. У Гортені безліч визначних пам’яток.

— Яких саме?

— Скажімо, там є Морський музей. І сила-силенна унікальних пам’ятників.

— І кому ж?

— Наприклад, капітанові Оскару Вістінґові, що був побратимом Руальда Амундсена.[16]

— А звідки ти це знаєш?

— Я читав про Гортен. Тобі б теж годилося почитати. Крім того, там є дивовижний Музей фотографії. І Музей раритетних автомобілів. Твоєму батькові він сподобається. У нього в самого не машина, а раритет, правда ж?

— Який там раритет. Просто вона вже старенька.

— Ми можемо поселитися в готелі «Великий Океан». Там грають у гольф.

— Я ж сказав, що не гратиму в гольф.

— А тобі не обов’язково грати в гольф, щоб поселитися в тому готелі.

— Я не зможу бути Маркусом Сімонсеном молодшим.

— Ще й як зможеш! У «Зірці» ти був неперевершений.

— У мене після того цілий тиждень болів живіт.

— Тоді будь самим собою.

— Що?

— Вона ж пише, що гидує будь-якою нечесністю. Виходить, їй до вподоби люди чесні.

— Але ж я вже був нечесним.

— Ну й що? А тепер змінився. Її лист змусив тебе збагнути, що чесність — понад усе.

— Ні!

— До того ж вона любить дітей.

— Навряд чи вона дуже зрадіє, побачивши мене.

— Ти просто розслабишся, та й усе. А я весь час буду неподалік. Коли в тебе щось не клеїтиметься, я підсоблю.

Маркус саме хотів запитати, як Сіґмунд збирався йому підсобляти, але товариш його випередив:

— А тепер ходімо до вас додому й поговоримо з твоїм батьком.

— Але…

— Ти мені не довіряєш, чи що?

— Та ні, але…

— Гаразд. Тоді домовилися.

— Чого це останнє слово завжди за тобою?

— Бо правда завжди на моєму боці, — відповів Сіґмунд і підвівся.

* * *

— Ви граєте в гольф, пане Сімонсене?

— Ні, але залюбки спробував би.

— Справді? Тоді вам варто провести вакації в готелі «Великий Океан». То єдиний на цілу Норвегію готель для гравців у гольф.

Маркус, Сіґмунд та Монс сиділи за кухонним столом і снідали. Маркус сподівався, що Сіґмунд одним духом виляпає свою ідею про вакації в Гортені. Тоді Монс, очевидно, відмовиться, і згодом від усієї цієї історії не лишиться й сліду.

— Та що ти кажеш? — здивувався Монс.

— Авжеж, — вів далі Сіґмунд. — Він розташований посеред полів для гольфу. Година їзди — і ви вже на кортах Вестфолла, Х’єкстада, Борреґорда, Шеберґа, Унсея, Боґстада та Дребака.

— Ти ба!

Монс не зводив із Сіґмунда зацікавленого погляду. Маркус засовався мов на голках. Сіґмунд відчув, що риба вже пантрує на живця, й не міг зупинитися:

— Можна, скажімо, провести кілька днів на дивовижному корті, що належить гольф-клубові Борре.

— Чого ж, мабуть, то було б цікаво, — згодився Монс. — Хочеш іще какао, Сіґмунде?

— Так, дякую. Гольф-клуб у Борре доступний і відомим гравцям, і новачкам, і просто відвідувачам будь-якого віку! А в готелі «Великий Океан» вам радо залагодять такі практичні питання, як пільгову оплату за трав’яний корт, замовлення часу на гру та носія ключок.

Монс глянув на нього трохи здивовано.

— Зізнайся мені, Сіґмунде, еге ж твої батьки мають в тому готелі якесь матеріальне зацікавлення?

— О ні, пане Сімонсене. Просто коли я про це розповідаю, то забуваю, на якому я світі. Гра в гольф посеред чудової норвезької природи! Хіба буває щось краще?

Маркус відчував, що Сіґмунд ось-ось зайде за край, одначе товариш усе тримав на контролі. Найманірніші фрази в нього звучали на диво природно. Якщо він не стане астрофізиком, то безперечно зробить блискучу кар’єру в рекламній галузі. Монс усміхнувся Маркусові.

— Може, варто про це подумати на наступне літо?

— Подумайте зараз! — палко вигукнув Сіґмунд. — У готелі «Великий Океан» є сто комфортабельних кімнат з усіма зручностями, є де причалити й де припаркувати машину, там гарно годують і прекрасно обслуговують за помірну ціну.

— Цього року ми збираємося в Данію, — мовив Монс. — Але дякую за пораду.

Сіґмунд не вгамовувався.

— Навіщо проводити вакації за кордоном, якщо в нас такі бездоганні корти для гри в гольф?

Отепер уже батько мусив здогадатися, що тут було щось не так. Аж ні, не здогадався.

— У твоїх словах є частка правди, та, розумієш, ми з Маркусом мріяли побувати в Тіволі.[17]

— Б’юся об заклад, що йому ще дужче хотілося б пожити в готелі «Великий Океан». Еге ж, Маркусе?

Поки Сіґмунд просторікував, Маркус сидів собі тихенько й длубався в їжі. Він до останнього сподівався, що батько зробить вибір на користь Данії. Йому справді дуже хотілося побувати в Тіволі. У глибині душі він навіть вірив, що наважився б покататися на американських гірках. Тоді йому було б чим хвалитися перед новими однокласниками, перш ніж ті почали б дражнити його Мавпусом. «Я цього літа був у Тіволі. І катався на справжніх американських гірках». То був би прекрасний початок для трьох довгих років навчання в загальноосвітній школі. Одначе Сіґмунд уже зачепив батька на гачок і передав вудку йому. Зоставалося тільки потягнути її на себе.

— Мені однаково, — відповів він.

Таким чином Маркус дав батькові волю вирішувати самому й водночас продемонстрував перед Сіґмундом, що робить це не добровільно, а під сильним тиском. Монс глянув на нього з подивом.

— Що ти кажеш?

— Те, що чуєш. Вирішуй сам, тату, — хоробро відповів син.

«Зашліть мене на Північний полюс чи деінде. Мені однаково», — думав він.

— Гаразд, так, звісно, обійдеться дешевше, — сказав Монс. — Може, це й гарна ідея.

— Це фантастична ідея, — сказав Сіґмунд. — А мені можна з вами поїхати?

— Авжеж, якщо дозволять твої батьки, — відповів Монс.

— Безумовно, дозволять. Я вже передчуваю, як ми там розважимося!

— Тоді домовилися, — вдоволено сказав Монс. — А де той готель міститься?

— В Гортені, — промимрив Маркус.

Монс витріщив на них очі. Мов та рибина, що опинилася на суші, але не розуміла, як то сталося.

— В Гортені?

— На даху того готелю є своя зелена латочка, де можна розігрітися перед грою в гольф та потренуватися, — випалив Сіґмунд. — Я зателефоную додому й спитаю, чи вони згодні.

Сіґмундові батьки мали всі підстави непокоїтися, що їхній син надто швидко розвивається й, чого доброго, може проґавити своє дитинство.

Як на свої повних тринадцять років, він навіть говорив по-дорослому. Те, що його найкращим товаришем був соромливий Маркус, до того ж на кілька місяців молодший за нього, трохи їх утішало. Тож, коли Сіґмунд спитав у них дозволу поїхати з Маркусом та його батьком до Гортена, батьки не заперечили. Монс теж тішився з хлопчачого товаришування. Він боявся, що Маркус виросте відлюдьком, але було помітно, що з Сіґмундом він просто розквітав. Трохи зашвидко розквітав, та дарма. «Хай там що, а розквіт — то розквіт», — думав Монс.

Пробувши в Сімонсенів цілий день, Сіґмунд жваво прибрав до своїх рук планування поїздки в Гортен. Він витяг із кишені кілька рекламних проспектів, які чомусь там лежали. Монс зацікавлено заходився їх переглядати й виявив у них ті самісінькі пропозиції, якими оперував Сіґмунд, коли вихваляв готель «Великий Океан». Монс відчув певне полегшення від того, що хлопець не висмоктав прекрасних закликів до поїздки зі свого пальця, а завчив їх із проспекта напам’ять. То було більш-менш нормально. Монс замовив один двомісний і один одномісний номер у готелі, на даху якого був корт для гри в гольф. Його вже почала тішити думка, як він буде випробовувати ключку. Гольф йому видавався доволі безпечним видом спорту. Найстрашніше в тій грі було те, що м’яч міг улупити в голову, але сам Монс не дуже в таке вірив.

Увечері всі троє сиділи на канапі, пили кока-колу, їли чіпси й дивилися чергову серію «Грошей та влади»

* * *

Ребекка Джонс стояла на вузькому виступі відчиненого вікна хмародряпа. На плакаті, який вона тримала над головою, було написано «STOP THE MADNESS».[18] Вигляд вона мала ще сумніший, ніж завжди. Люди, що з’юрмилися внизу на вулиці, здавалися мацюпуніми ліліпутиками. В тім не було нічого дивного, бо стояла вона на вікні шістдесят восьмого поверху.

— Їй варто було стати трохи нижче, — сказав Монс. — Ніхто не може прочитати напис на плакаті.

Ні Маркус, ні Сіґмунд нічого не відповіли. Вони швидко й механічно наминали чіпси.

— Людям треба дивитися в телескоп, аби прочитати, що там написано, — вів далі Монс.

— Зараз вона впаде, — пошепки мовив Маркус.

— Та ні, — заспокоїв його Монс. — Таке буває в дійсності, а не в кіно.

— Б’ємося об заклад? — спитав Сіґмунд, не відводячи очей від екрана.

— Об заклад? Задля чого?

— Впаде вона чи ні.

— Згода. На п’ятдесят ере.

— Е ні. На першокласний обід у ресторані «Фішланн».

— Що?

— В готелі «Великий Океан». Якщо вона впаде, частуєте ви, якщо не впаде, частую я.

Монс зиркнув на екран. Ребекка Джонс усе ще стояла на вікні. Добре було б на знак вдячності за попереднього Сіґмундового вибрика утнути з ним невеличкий жарт. Монс був певен, що то саме Сіґмунд підбив Маркуса на ті божевільні відвідини ресторану, а тепер хлопцеві заманулося порозважатися ще раз. Монс сам до себе всміхнувся. Можна буде неабияк потішитися. Коли Ребекка злізе з вікна й вернеться до кімнати, він співчутливо сплесне в долоні й скаже, що обід, на жаль, влетить Сіґмундові в копієчку, але, як мовиться, що винен — оддати повинен, а крім того, що сказано — то зав’язано. Може, це навчить його, як треба обходитися з грішми. Звісно, вони не замовлятимуть ніякого першокласного обіду, але він нічого їм не скаже аж до самого Гортена. Ото дасть хлопцям кілька напутніх настанов про те, як небезпечно забиватися об заклад, запросить їх на піцу та й по всьому.

— Гаразд, — сказав він. — Сподіваюсь, у тебе грошей кури не клюють.

Поки він те казав, Діана Мортенсен звалилася з хмародряпа, мов клунок.

І хоч Маркус і був готовий до того, що станеться, проте затремтів усім тілом. Мимоволі заплющив очі. А коли розплющив — Діана Мортенсен лежала долілиць на асфальті. Маркус відчув дику ненависть до скупого продюсера.

— Як погано вони вчинили, — стиха мовив він.

Монс витріщив на Сіґмунда здивовані очі й роззявив рота.

— Але… але… звідки ви знали, що…

— Ми це передбачили, — відповів Сіґмунд. — Ви програли заклад.

— Але… але… я не думав… Таж ми… таж ми закладалися жартома?

Сіґмунд глянув на нього з докором.

— Що винен — віддати повинен, пане Сімонсене, а ще: що сказано — то зав’язано.

Розділ XII

Перше серпня. Корабель поромного типу плив із Мосса до Гортена. На ньому було повно водіїв вантажівок, туристів і багатьох інших пасажирів, які або їхали на вакації, або поверталися з них. Упродовж п’яти днів по всьому сході країни періщили зливи, і настрій пасажирів на борту був невеселий. У кафетерії для курців сидів Монс Сімонсен, який, сам того не відаючи, був уособленням мільйонера та альпініста Маркуса Сімонсена старшого. Він пив чорну каву, курив люльку й міркував над тим, як, власне, він тут опинився. У приміщенні для некурящих сидів його син Маркус, цебто Маркус молодший, разом зі своїм товаришем Сіґмундом. Вони домовилися, що Маркус має бути тільки трішечки чесним. Він повинен виконувати роль Маркуса молодшого, але йому не треба робити завивку та вдавати, ніби в нього в крові сидять правила доброго тону й гарних манер дев’яностих років. Він мав бути самим собою. Звичайнісіньким сином мільйонера.

На думку Сіґмунда, так буде найкраще. Він міг замилити очі Муні та Еллен Кристині, аби ті сприйняли Маркуса за маленького джентльмена, але Діана Мортенсен, напевно, бувала в товаристві хлопчаків із вищого світу, тож неодмінно помітить, що його чемність дещо награна. Сіґмунд вважав, що роль шалапутного, трохи неотесаного сина мільйонера йому пасуватиме більше. Маркус сказав, що він не почуває себе ані шалапутом, ані неотесою. То було чи не так само, як вдавати з себе веселого й привітного.

— А як ти дивишся на те, щоб бути мовчазним і задумливим, га? — спитав Сіґмунд. — Таким, яким ти і є.

— Я не мовчазний і задумливий. Я сором’язливий і вічно розгублений.

— Але на вигляд ти мовчазний і задумливий. І саме цими рисами ти до себе й приваблюєш.

Хоч Маркус і знав, що Сіґмунд просто лестить йому, аби змусити його діяти за планом, він неймовірно зрадів. Мовчазний і задумливий. Атож, либонь, він такий і був.

Він дивився на море й на дощ, що лишав по шибках патьоки. Дорога від Мосса до Гортена займала сорок хвилин. Дув вітер, і пароплав гойдало на хвилях на всі боки. Маркус був мовчазний, задумливий, і його трішки нудило. Очевидно, він був перший із пасажирів, хто піддався хитавиці по дорозі з Мосса до Гортена. То був також свого роду рекорд.

— Ти не хочеш допити своєї кока-коли? — спитав Сіґмунд.

Маркус чимдуж побіг у туалет, але його ще не настільки нудило, щоб блювати.

Коли він вернувся назад, Монс уже стояв біля столика.

— Ну, хлопці, пора спускатися до машини.

На палубі для автомобілів було прохолодно.

Пахло мастилом, бензином і дизелем. Йому ще більше завермедило. Вони сіли в машину й там чекали, коли їм дозволять виїхати на сушу. Монс завів мотор.

— Здається, я зараз виблюю, — сказав Маркус, що сидів біля батька спереду.

— Пластиковий пакет! — крикнув Монс. — Сіґмунде, там іззаду є пластиковий пакет?

— Немає, — відповів Сіґмунд.

Маркус векнув.

Машини, що були перед ними, рушили з місця.

— Спробуй стриматися, поки з’їдемо на берег! — сказав Монс, знов заводячи мотор.

Той заводився й знов замовкав.

— Та заводься ж, — у відчаї промурмотів він, повертаючи ключа.

Мотор стиха кашлянув. Машини позаду них почали сигналити.

— Ве-век, — сказав Маркус.

— Опусти вікно! — крикнув Монс і ще раз повернув ключа. — Не блюй у машину! Ну от, завелася. Я просто не так перемикав. Потерпи, Маркусе! Скоро будемо на березі!

Машина поволі покотилася з порома. Маркус висунув голову у вікно. Поки вони минали чоловіка, що керував автомобільною чергою, то весь час ковтав слину.

І ось вони в’їхали в Гортен. Він витримав поїздку й навіть не виблював, а вже за два дні в нього мала відбутися зустріч із Діаною Мортенсен.

* * *

Монсові дістався одномісний номер із видом на паркувальний майданчик, а хлопцям — двомісний з видом на пристань. Розпаковуючи речі, вони готувалися до важливої зустрічі.

— Зараз я буду Діаною, — сказав Сіґмунд, — а ти будь самим собою. Ви зустрічаєтеся вперше. Що ти скажеш?

— Мабуть, не скажу нічого. Я ж, так би мовити, мовчазний і задумливий.

— Тобі треба щось сказати. Ти не можеш увесь час бути мовчазним і задумливим.

— Тоді я, напевно, скажу добридень, — відповів Маркус.

— Гаразд. А потім?

— Потім я, мабуть, спитаю, як вона долетіла. Можливо, так.

— То й спитай!

— Що?

— Спитай мене: чи гарно ти долетіла?

— Та звідки тобі те знати?

— Як можна бути таким тупаком! Я — Діана, правда ж?

— O.K. Добридень.

— Хто ти такий?

— Чого ти про це питаєш? Ти ж знаєш.

— Авжеж, знаю, але Діана не знає.

— О, так.

— Хто ти такий?

— Я цього не скажу, — пошепки відповів Маркус.

— Що?

— Я ж маю бути самим собою. А якщо я це я, то я, напевно, не скажу, хто я такий, мені то буде дуже незручно.

— Скажи, хто ти такий?

— Я Маркус молодший, — промимрив Маркус.

— Та невже? — скрикнув Сіґмунд і променисто всміхнувся. — Як я рада тебе бачити! Нам є про що поговорити.

— Як ти долетіла? — хрипко спитав Маркус.

— Чудово. Приємно знову повернутися до Норвегії. Твій батько дуже багато про тебе розповідав.

Маркус безнадійно шукав якоїсь відповіді, але йому на думку спало тільки одне:

— Мене звати Маркус.

— Повторювати двічі не обов’язково.

— Я хочу, щоб вона запам’ятала. Мене звати Маркус.

— Забудь про гарні манери. Будь самим собою.

— Я з цим не впораюся, — зажурено сказав Маркус.

— Ти ж сам цього хотів.

— Однак я, мабуть, не зумію бути самим собою.

— А ким же ти хочеш бути?

— Найдужче ніким, — ледь чутно відповів Маркус.

Сіґмунд зітхнув.

— Тепер уже пізно задкувати. В тебе є з собою спортивне вбрання?

— Я взяв спортивний костюм.

— Вдягни його.

— Нізащо!

— Може, в ньому ти почуватимешся розкутіше.

— Я не можу зустрічатися з Діаною Мортенсен у спортивному костюмі!

— Ще й як можеш. Багато мільйонерів ходять у спортивних костюмах.

Маркус одягнувся в спортивний костюм.

— Пройдися сюди-туди.

Маркус пройшовся. Він не відчув себе набагато розкутішим.

— Який у мене вигляд? — спитав він нервово.

— Непоганий, але чогось бракує.

— Я бачу.

— Ану надінь оце.

Сіґмунд дістав із валізи чорну кепку з написом «GOLFER».[19]

— Не надіну, — сказав Маркус, насуваючи на голову свою.

— Крутни її задом наперед.

— Навіщо?

— Так буде ще прикольніше.

Маркус крутнув кепку.

— Добре. Пройдися сюди-туди знов. Легко й невимушено.

Маркус пройшовся. Спершу в нього геть не виходило, але з Сіґмунда був терплячий тренер, який умів підбадьорювати свого учня.

— Ну от, бачиш, виходить. Уже набагато краще. Тепер я Діана. Що ти скажеш?

— Мене звати Маркус.

— Ні!

— Ти знаєш, скільки важить тенісний м’яч?

— Океу, — поволі сказав Сіґмунд. — Зараз спробуємо щось іще. Вдягни свій костюм.

Маркус прихопив із собою темний костюм, білу сорочку й краватку, щоб було в чому йти на обід у ресторан «Фішланн». Він перевдягнувся в парадне вбрання й нервово спитав:

— Який у мене вигляд?

— Розкішний. Ану пройдися.

— Куди?

— Сюди-туди. Так, добре. Чудово. Елегантно. Говори!

— А що мені говорити?

— Що завгодно. Тільки говори. Прикинься, ніби ти син мільйонера, що не вилазить із парадного костюма.

— В мене не вийде.

— Вийде. Просто вживися в костюм. Достоту так, як ти вживався в свої листи. Ану спробуй.

Маркус поволі почав говорити. Спершу нерішуче, а дедалі все невимушеніше й невимушеніше. Слова злітали з його язика так само бездумно, як і тоді, коли він розповідав про мандрівку льодовиком чи коли писав свої листи. І поки він говорив, то виявив, що з Маркуса Сімонсена перетворився на Маркуса молодшого, і той розводився про норвезьку природу, яку любив понад усе, про кумедні епізоди зі шкільного життя-буття, про однокласників, які заздрили, що він мав більше кишенькових грошей, ніж вони, про захопливі тенісні змагання, на яких він здобув перемогу Норвегії, про цікавенні поїздки до екзотичних країн, про докучливих журналістів із щотижневих часописів, які наступали на п’яти Маркусові старшому, про самотність, яка панує в його серці через приналежність до іншого світу. Зрештою, він сказав, що не такий, як усі. Що інакший, бо він син мільйонера. І диво дивне! Аніскілечки не відчувалося, що він усе те вигадував. То сприймалося за чистісіньку правду. Він не прикидався Маркусом Сімонсеном. Він був Маркусом Сімонсеном молодшим. Слова народжувалися самі собою. Він лише приймав їх і передавав далі, проходжуючися сюди-туди по кімнаті. Іноді він упадав у задуму й закладав руки за спину, а іноді жваво ними жестикулював. Урешті-решт він зупинився перед Сіґмундом і, сумно усміхаючись, подивився йому у вічі.

— Ти знаєш, Діано, — сказав Маркус молодший, — часом мені хочеться стати звичайнісіньким хлопцем. Розумієш, про що я?

Сіґмунд мовчки кивнув. Він був вражений наповал. Авжеж, він сподівався, що зможе розворушити потайні сховки Маркусової душі, але навіть не мріяв про таке неймовірне перевтілення.

— Ну як? — боязко спитав Маркус.

Менш ніж за секунду він знов став самим собою.

— Це було… просто фантастично.

— Справді?

— Такої торби з брехнею я ще зроду не бачив. Як ти це зумів?

— Не знаю. Зумів, та й квит.

Сіґмунд енергійно кивнув і сказав:

— Розумію.

Маркус знав, що той нічого не розумів. Сіґмунд був набагато тямковитіший за нього, та все-таки йому бракувало уяви, аби зрозуміти, що Маркусові куди легше бути бездумним. Коли ж йому доводилося напружувати думку, все заплутувалося достоту так, як і в школі танців. А бувши бездумним, він ставав абсолютно іншою людиною, не схожою на справжнього Маркуса. Він не міг того пояснити, але знав, що саме так воно й було. Загалом то було не складно. Навіть напрочуд просто. Як тільки йому щастило вирватися від самого себе на волю, все направду робилося легким.

— Мабуть, це тому, що в мене більше хисту не бути самим собою, ніж бути, — повільно мовив він.

— Атож, — сказав Сіґмунд. — Напевно, це все й пояснює.

Він проказав ті слова з якоюсь зверхністю, і Маркус збагнув, що то через невпевненість.

— То не так і важко, — підбадьорив він товариша. — Хочеш спробувати?

Сіґмунд зиркнув на годинника.

— Іншим разом. Твій батько чекає нас у холі.

Маркус кивнув. Він був цілком задоволений, але разом із тим відчував у роті неприємний присмак. Після плавби на поромі його й досі нудило.

Виходячи з кімнати, Сіґмунд відчинив перед ним двері й пропустив його вперед. То було правильно й водночас неправильно.

Монс сидів у холі й читав тамтешню газету. Коли хлопці спустилися, він обвів їх загадковим поглядом і спитав:

— Ви знаєте, хто приїздить сюди в четвер?

— Ні, пане Сімонсене, — відповів Сіґмунд. — І гадки не маємо.

— Діана Мортенсен!

Хлопці вдали неймовірне здивування.

— Вперше таке чую, — сказав Сіґмунд.

— Оце так несподіванка, — промимрив Маркус і зашарівся.

— Так от, — вдоволено вів далі Монс. — Її привезуть з Форнебю на лімузині. В цьому готелі в ресторані «Фішланн» на її честь відбудеться прийом. Б’юся об заклад, тут аж кишітиме від журналістів.

— Авжеж, можна собі уявити, — сказав Сіґмунд.

Монс підморгнув Маркусові.

— Слухайте, хлопці, в мене з’явилася ідея.

— Цікаво, яка, — сказав Сіґмунд.

— Я ж обіцяв почастувати вас обідом у ресторані «Фішланн». Що як спробувати замовити столика на четвер?

— Блискуча ідея, — сказав Сіґмунд.

— Прекрасна, — промимрив Маркус.

Монс усміхнувся до нього.

— Якщо тобі пощастить, то, може, візьмеш у неї автографа. Хочеш, щоб пощастило?

— Хочу, — відповів Маркус. — Та вже як буде.

— Я зараз же замовлю столика, — сказав Монс. — Може ж, іще не всі зайняті.

— Ото буде жаль, — сказав Маркус і схрестив пальці — на знак того, щоб у ресторані не виявилося жодного місця.

Та його бажання не збулося. Ще був один вільний столик, який вони й замовили. Маркус заплющив очі. Якби тільки йому перестати думати, все було б гаразд. Але щоб перестати думати, треба не думати про те, щоб перестати думати, а те вкрай важко дається перед побаченням із тією, яка йому майже весь час не сходила з думки.

— Про що ти думаєш? — спитав Монс.

— Ні про що, — відповів Маркус.

— А чого це ти вирядився в костюм?

— Не знаю.

— Прибережи його на четвер, — сказав Монс. — Сьогодні ввечері ми підемо їсти піцу.

Цілий вечір Маркус намагався відкараскатися від усіх своїх думок. І Монс, і Сіґмунд були в прекрасному гуморі. Вони наминали піцу з паприкою, тож Маркус і собі старався не пасти задніх.

Наступного ранку Монс узяв напрокат причандалля для гри в гольф. Він хотів потренуватися махати палицею на даху готельного будинку. Маркус та Сіґмунд тим часом оглядали Гортен. Те, що дощ не вщухав, не грало ніякої ролі. Для справжнього гравця в гольф якась там мжичка не могла стати на заваді. У плащі та кепці гравця в гольф, позиченій у Сіґмунда, Монс вимахував палицею доти, доки хлопці брьохали містом і ласували м’яким морозивом та арахісом. Трохи перегодом усі троє подалися до Морського музею, де побачили не лише пам’ятник капітанові Оскару Вістінґові, а й ще кільком видатним особам, серед яких і капітанові Лейфу Велдіґу Ульсенові, першому норвежцеві, що загинув під час німецької навали вночі 9 квітня 1940 року. Сіґмунд виявився блискучим гідом. Він багато чого знав про Морський музей і перетворив для решти двох відвідини музею на подію. Потім вони пообідали в готелі й пішли в кіно, де дивилися американську комедію, від якої і в Монса, і в Сіґмунда настрій поліпшився ще більше. От у Маркуса навпаки — він падав просто на очах. Тепер лишалася всього одна ніч і півдня. Зворотний відлік часу почався, і вже неможливо було не думати. Вмостившися в ліжку, він заходився лічити смуги на піжамі. Їх було тринадцять — саме стільки, як він і думав. Маркус зітхнув, сказав Сіґмундові добраніч і вимкнув світло.

Він рвучко сів на ліжку. Його пойняло відчуття, що ось-ось станеться якесь жахіття, але він не міг утямити, де це він опинився. Загледівши Сіґмунда, що стояв біля вікна, він умент усе пригадав. Тоді знов швиденько відкинувся на подушку з наміром поспати ще. Бодай на півгодинки відкласти зустріч із новим днем і аж тоді вже встати…

— Дивися, дощ пересівся!

Сіґмунд розсунув штори й підійшов до ліжка. Маркус удав, що спить.

— Прокидайся, Маркусе! Заповідається знаменний день!

Маркус ледь кліпнув. Атож, заповідався знаменний день. І вже завтра від нього не лишиться й помину. Так він зазвичай думав, коли збирався до зубного лікаря. Одначе нинішній день видавався куди гіршим, ніж той, коли він ходив вставляти пломби. Все було настільки гидко, що йому навіть не вдавалося радіти завтрашньому дневі. Таж після сьогоднішнього дня вже все буде інакше. Йому доведеться пережити найганебніше в своєму житті падіння, і він довіку не позбудеться тієї ганьби. Вона тягнутиметься за ним доти, доки він і житиме. І хоч би як вправно він прикидався сином мільйонера, однак його викриють. Неодмінно викриють. А коли те станеться, йому більш ніколи не пощастить перестати думати. На саму гадку про жахливу зустріч із Діаною Мортенсен його охоплював більший переляк, розгубленість і сором, ніж раніше. Так, чого доброго, й справді можна стати Мавпусом. Раз і назавжди. Він поволі підвівся з ліжка.

— Атож, — сказав він. — Заповідається знаменний день.

Розділ XIII

— Чого вам хочеться, хлопці?

Монс звів очі від меню. Він сидів поруч із Сіґмундом лицем до зали. Маркус сидів по другий бік столу й дивився в стіну за їхніми спинами. Він вибрав те місце відразу, як тільки вони зайшли. Батько запропонував помінятися місцями, щоб він міг добре роздивитися Діану Мортенсен, коли вона з’явиться в ресторані, але Маркус відмовився. Мовляв, його не надто цікавлять кінозірки й він хотів би спокійно пообідати. В його душі ще жевріла якась надія, що можна буде відкласти зустріч із Діаною Мортенсен на кілька днів. Якщо Монс спитає, чи не хотів би він узяти в неї автограф, то він скаже, що перестав їх збирати. А коли Сіґмунд йому підморгне (а він неодмінно таки підморгне), то Маркус удасть, що не помітив. Можливо, йому навіть пощастить отруїтися їжею, тоді він з чистим сумлінням піде до свого номера. Варіантів було безліч. Усі вони здавалися йому прийнятними, але він не вірив у жоден.

— Риби, — відповів він. — Мені хочеться риби.

Монс засміявся.

— Ясна річ. Ми ж у рибному ресторані. А якої саме?

— Я хочу філе пінагора з креветками, — сказав Сіґмунд. — І, якщо можна, кока-коли.

— Я візьму камбалу в білому портвейні, — сказав Монс. — Маркусе, а тобі що?

— А тут є сира риба?

Він чув, що сира риба могла псуватися, хоча в такому розкішному ресторані то було малоймовірно.

— У них є лосось, — трохи сторопіло відповів Монс. — Але чого це тобі заманулося сирої риби?

— Я люблю сиру рибу.

— Ти раніше цього не казав.

— Так. А тепер кажу.

Його кинуло в піт ще до того, як вони зайшли в ресторан, і зараз сорочка в нього була така мокра, хоч викручуй. Він відчув себе малою рибиною. Промоклий до рубця, він опускався на морське дно, де на нього пантрували краби та смертельно небезпечні хижі риби, щоб проковтнути. Піджак теж уже почав мокріти, а руки здавалися йому мачулою, просякнутою теплою водою. Якщо йому цього вечора доведеться тиснути Діані Мортенсен руку, то вони обоє опиняться немов під душем.

— А що тобі взяти пити, Маркусе?

— Склянку води.

— А може, й ти питимеш кока-колу?

— Ні, дякую.

— Звісно, якщо хочеш, можна взяти й води.

— Так, дякую.

— То що ти хочеш — води чи кока-коли?

— Може, він хоче й того, й того? — спитав офіціант, що вже стояв біля столика й записував замовлення.

— Красненько дякую, — відповів Маркус.

Офіціант пішов, а Монс заходився розповідати про те, як він ловив рибу в Савалені, де, бувши дитиною, проводив вакації. Сіґмунд зацікавлено його слухав. Маркус не чув ані слова, проте щоразу, як батько робив паузу, механічно кивав головою.

— Найкраще, мені здається, ловити на муху, — сказав Монс. — Ну, з мене не бозна-який рибалка, і мені навіть важко полічити, скільки разів та муха зачіпалася гачком поза моєю спиною за дерево. Одначе було весело, що там казати.

— Еге ж, пане Сімонсене, радо вам вірю, — мовив Сіґмунд.

— Треба, Маркусе, нам із тобою якось спробувати, — жваво сказав Монс.

— Що саме?

— Риболовлю на мух.

— А мухи смачні?

Монс хотів було пояснити, що риболовля на мух не означає ловити мух, але тієї миті до них долинув сміх і гамір. З гардероба до зали зайшло товариство, і якийсь чоловік сказав:

— Отут, Діано, нам подадуть щойно зловлену морську рибу.

Потім хтось радісно вереснув, і голос, який безпомильно міг впізнати кожен, хто дивився «Гроші та владу», вигукнув так гучно, що почули всі в ресторані:

— Як я люблю цю країну![20]

Діана Мортенсен повернулася додому.

Сіґмунд та Монс завмерли з кругленькими французькими булочками в руках. Не перестаючи жувати, вони витріщилися на Діану. Здавалося, ніби вони прикипіли очима до телевізора, у них навіть було таке відчуття, що перед ними телевізор. Вони дивилися мильну оперу з Гортена, а Діана Мортенсен була так само далеко й так само близько від них, як Ребекка Джонс, коли стояла на вікні шістдесят восьмого поверху. Все то скидалося на міраж. Їм показували епізод із фантастичного телесеріалу про життя Діани Мортенсен, і вони його дивилися. Маркус утупився очима в стіну. Йому здавалося, ніби він підіймався на самісінький верх найвищих у світі американських гірок. У нього аж похололо в животі, але вертатися було запізно. Незабаром він помчить донизу. То буде жахливо, хоч найстрашнішою виявиться та мить, коли він досягне вершини. Та секунда, коли вагончик майже зупиняється на найвищій точці. Саме там він зараз і перебував.

— Глянь-но, Маркусе, — шепнув йому батько.

— Вона стоїть якраз за тобою, — шепнув Сіґмунд.

Їхні голоси нагадували вітер, що шамотів у височині.

— Обернися, — зашепотів Сіґмунд. — Обернися, Маркусе.

Йому не хотілося обертатися. Але довелося. Дороги назад не було. Він повернув голову. Поволі й знехотя. Потім заціпенів і безрушно сидів на місці доти, доки американські гірки догуркотіли до самого низу.

Діана Мортенсен стояла посеред зали. В коротенькій білій спідничці, білій шовковій блузці та в білому піджаку. На шиї в неї золотів ланцюжок із блискучим зеленим камінчиком. Вона була золотокоса, шкіру мала бліду, як слонова кістка, а блузка облягала її так, що було помітно пипки грудей. Обличчям вона була повернута до Маркуса. Та він знав, що вона його не бачила.

Діана дивилася на трьох фотографів, які її фотографували, усміхалася до них білозубою усмішкою та сяяла здивованими блакитними очима. Коли вона мотнула головою, пасемце її волосся спало донизу й затулило одне око. Потім вона відкинула голову назад, провела рукою по волоссю й водночас так випнула груди вперед, що пипки її грудей під блузкою стали ще помітніші. Тоді розвела руками й усміхнулася решті відвідувачів ресторану, ніби просила в них вибачення за гамір. Одначе фотографи не відступалися. Їм пощастило її вполювати, тож відпускати її вони не хотіли. Спалахи фотоапаратів освітлювали її обличчя, а вона все всміхалася та всміхалася. Троє кровожерних фотографів загнали її в саму пастку. Вони нічого не знали. Навіть поняття не мали про те, що знаменита кінозірка Діана Мортенсен насправді не кінозірка, а підневільна пташка, яка мріяла розпростати крила й вільно полинути аж у височінь, де можна бути самою собою, а не успішною лялькою Барбі, якою її всі вважали.

Маркус відчув, як у нього запашіли щоки. Жар перекинувся далі. Всередину голови. Зайнявся мозок. Невидиме полум’я немов пожирало весь страх, соромливість та непевність, які він носив у собі впродовж цілого життя. Його думки згоряли на попіл, а безтямний гнів, що опановував ним, перетворював його на когось іншого. Тепер він не був Маркусом Сімонсеном. І Маркусом Сімонсеном молодшим також не був. Він був її братом. Єдиною людиною на світі, яка розуміла, що відбувалося в її душі. Колись і він був малий і наляканий. Але то було хтозна-коли. Тепер він старший брат і її особистий охоронець Маркус. Єдиний, хто міг би захистити її від всесвітнього зла. Він підвівся зі стільця.

— Зараз не варто просити автограф, — сказав батько. — Почекай, поки вони закінчать фотографувати.

Маркус кинув на нього холодний погляд.

— Іноді людина повинна зробити те, що вона повинна зробити, — сказав він.

Він обернувся спиною до столу й, минаючи фотографів, прудко побіг до Діани. Коли він зупинився біля неї, вона все ще усміхалася, але він помітив, яка силувана то була усмішка. Дівчина страждала, і його завданням було позбавити її тих страждань.

— Я допоможу тобі, Діано, — спокійно мовив він. — Я знаю про твої проблеми.

Не чекаючи відповіді, він обернувся до фотографів.

— O.K., люди добрі. Мабуть, на сьогодні досить, ми вам дуже вдячні.

Спершу запала тиша, а тоді хтось із фотографів хихикнув. Нічого нового в тому не було. Люди й раніше брали його на посміх. Ну й що ж, йому однаково.

— Атож, — спокійно сказав він. — Дуже смішно, еге ж? Як на вас, то, може, й страшенно смішно? Хіба ви знаєте смішніше заняття, ніж знущатися з тих, кому не до снаги за себе постояти? Але тепер ваше свято закінчилося.

І так воно й сталося. В ресторані запала мертвецька тиша. Монс підвівся з-за столу. Він почервонів як рак. Сіґмунд потягнув його за рукав.

— Сядьте, пане Сімонсене, — шепнув він. — Я думаю, що так буде краще.

Монс опустився на стілець і втягнув голову в плечі.

— Невже ви не розумієте, що вона також людина? — голосно й дзвінко спитав Маркус. — Людина! Але вам не відомо, що таке бути людиною, правда ж? Бо ви думаєте, що вона всього-на-всього лялька. Еге ж? Лялька, з якою можна робити все що завгодно. Ви скрадаєтеся за нею назирці й фотографуєте її, аби тільки заробити собі купу грошей і розбагатіти, як… — він не згадав іншого імені, — як дядечко Скрудж![21]

Спершу здалося, ніби фотографи ось-ось розгніваються, та раптом той, що хихотів, підняв камеру й почав нею клацати. Маркус замахав руками, щоб захистити Діану, одначе фотограф клацав і далі, а за ним заходилися клацати й інші двоє. Їхні обличчя ховалися за камерами. Фотографи були схожі на чудовиськ, що метали смертельно небезпечні сліпучі блискавки, хоч цілилися вони не в Діану. Вони цілилися в нього. В Маркуса Сімонсена, охоронця.

— Ану, стріляйте! — крикнув він. — Ми вас не боїмося!

Він почув позад себе кроки, — то підійшла Діана. Вона зупинилася поруч. Він розставив навкруг неї руки, ніби захисний заслін. Вона все ще усміхалася. Овва, вона начебто й зраділа. Потім обняла його за стан.

Тепер, напевно, вона відчувала себе впевненіше. І в неї на те були всі підстави. Він її не розчарує.

— Ну ось, бачите, де ми стоїмо? — крикнув він. — Думаєте, ви вже нас спіймали? А дзуськи! Ви вже нам у печінки в’їлися. Ми — як ті птахи. Полинемо вгору… високо і вільно. А ви, ви просто нікчемні горопахи… мавпуси!

Він замовк. Стояв непорушно й бездумно. Блискавки сяяли, а Діана усміхалася. Тоді погладила його по голові й підморгнула фотографам.

— Який ти милий, — сказала вона. — Як тебе звати?

— Мене звати Маркус, — відповів він. — Маркус Сімонсен. Саме так мене звати.

То був промах. Почувши звук власного імені, він більше не міг не думати. Вогонь у мозку погас, і думки покотилися його головою, як навальна снігова лавина. Що він накоїв? Чого це він тут стовбичив? Либонь, остаточно з’їхав з глузду. Цілком і назавжди. Червоний, як буряк, він, минаючи очима фотографів, безпорадно витріщився на Монса. Проте на допомогу звідти очікувати не доводилося. Батько теж був червоний і збентежений. Добродій Помідор молодший і добродій Помідор старший. Ось їх і подали до столу. Він потупив очі в підлогу.

Фотографи перестали клацати. Позад нього хтось щось промурмотів. А хтось ще й засміявся. І спереду, і ззаду. Він заплющив очі, жадаючи стати невидимим, але того не вийшло. Очевидячки, він був найпомітнішою персоною в ресторані. А завтра буде найпомітнішим у цілій країні, бо його знімки подадуть усі газети та журнали. Скандал у тринадцять років. «Неповнолітній залицяльник привселюдно осоромився в ресторані „Фішланн“.» «Божевільний хлопчина завдає кінозірці прикрощів і називає її птахою».

Він відчув на своєму плечі руку. Мабуть, по нього приїхала поліція.

— Вибачте, — промимрив він. — Я незумисне.

Він помітив, що над ним хтось схилився.

— То ти Маркус?

Ні, це не поліція.

— Маркус молодший?

Голос звучав тихо й лагідно, і від теплого подиху, що майже торкався його вух, у нього по спині пробіг мороз. Він мовчки кивнув і розплющив очі. Її обличчя було зовсім близько. Вона поцілувала його в щоку. Він знов заплющив очі й відчув, ніби кудись летів. Діана Мортенсен взяла його за руку, і він полинув у небо.

— Дуже приємно тебе бачити, — голосно сказала вона. — Я багато про тебе чула. Нам буде про що поговорити.

Вона променисто всміхнулася. Він також намагався відповісти їй привітною усмішкою. Звісно, вона в нього вийшла якась не дуже природна. Річ у тім, що він перебував на дорозі в небо, і його голова ще трохи йшла обертом.

— Я знаю, скільки важить тенісний м’яч, — промимрив він.

— Я знала, що ти маєш почуття гумору, — сказала Діана й засміялася.

Усі навкруг і собі вибухнули сміхом. Усі, крім Монса, Сіґмунда і його самого. Проте сміх той був не зловтішний, а приємний і доброзичливий, так би мовити, сміх-вітання. Або ж сміх-запитання: «Он як, то ти товаришуєш із Діаною?» Наступної миті навкруг нього вже скупчилися незнайомі радісні люди, яким дуже кортіло привітатися з хлопцем, про якого Діана так багато чула. Фотографи заходилися запевняти його, що вони не збиралися докучати Діані, — їх сюди запросили. Хтось із відвідувачів ресторану, всміхаючися, сказав, що інколи буває корисно діставати по шапці, але всі одностайно назвали такий спосіб знайомства потішним: мовляв, він їх усіх просто заткнув за пояс. Діана весь час тримала його за руку й усміхалася до нього, ніби була страшенно рада його бачити. Літній чоловік, який, очевидно, і влаштував оцю вечірку, спитав, чи не хоче хлопець сісти разом із ними, але Маркус відповів, що він прийшов із батьком. Як тільки він те сказав, Діанині очі округлилися ще більше.

— Твій батько тут? — спитала вона пошепки.

Він кивнув.

— Атож, он він сидить.

Вона подивилася проз нього в бік столика, за яким, утупивши очі в свою тарілку, завмер зашарілий і розгублений Монс. Сіґмунд сидів поруч. Він мовби прикипів до Діани очима, а коли вона обвела їх поглядом, то сталося те, чого Маркус ніколи раніше за ним не помічав, — товариш почервонів.

— Як ти гадаєш, твій батько не захоче пересісти до нашого столика? — спитала Діана.

Маркус похитав головою й промимрив:

— Ні. Він… він боїться… фотографів.

Діана кивнула.

— Розумію. А може, він хоче, щоб я підійшла привітатися?

— Ні, — швидко відповів Маркус. — Краще його не турбувати.

Діана усе ще дивилася на Монса. Він звів на неї погляд і зустрівся з нею очима. Вона мимохіть усміхнулася. Він умент схилив голову, схопив ножа й виделку та й ну шкрябати по тарілці, а коли виявилося, що вона порожня, відсунув її від себе разом із ножем і виделкою, відвернувся й задивився у вікно. В нього навіть потилиця була червона.

— Я розумію, що він не хоче зараз зі мною зустрічатися, — зашепотіла Діана. — Передаси йому від мене вітання?

Маркус кивнув.

— Де ви поселилися?

— Ми живемо в цьому готелі, — відповів Маркус. — Тато грає на даху в гольф.

— Тоді до зустрічі, — сказала Діана.

— Бувай, — відповів Маркус.

До столика він підійшов водночас із офіціантом, який приніс їжу.

— Хай тобі грець! Що це ти таке учворив? — хрипко зашепотів Монс.

— Я привітався з Діаною Мортенсен, — відповів Маркус і запхнув у рота шматочок лосося.

Виявилось, що риба досить смачна.

— Але… але… хіба ти з нею знайомий?

— Трохи, — відповів Маркус. — Я написав їй листа й попросив автографа. Вона відповіла, а тоді ми написали одне одному кілька листів.

— Ти цього не розповідав, — сказав Монс і підняв келих.

— Атож, — спокійно мовив Сіґмунд. — Є ще дещо, чого ви, пане Сімонсене, не знаєте. Зараз вона, напевно, захоче випити за ваше здоров’я.

Монс здригнувся, ніби його вжалила оса.

— Що це ти верзеш?

— Вона підняла свій келих і дивиться на вас. Либонь, хоче сказати вам «будьмо!».

— Чого це ні сіло ні впало вона хоче сказати мені «будьмо!»?

— Та, мабуть, ви їй подобаєтеся.

Монс крадькома зиркнув у бік Діани. Вона всміхнулася йому, і він стримано всміхнувся їй у відповідь. Кивнувши головою, вона підняла келих.

— Ви повинні з нею випити, пане Сімонсене, — сказав Сіґмунд. — Інакше вас сприймуть за нечему.

Монс підняв келих і простягнув його назустріч Діані. Щоправда, те можна було сприйняти і як відгук на «будьмо!», і як мимовільний жест. Діана сприйняла то як відгук на «будьмо!» Її усмішка засяяла ще променистіше. Вона ледь пригубила вина і, на превеликий Монсів подив, підморгнула йому. Він ковтнув зі свого келиха, похлинувся й закашлявся, силкуючися притлумити кашель. Одначе його було чути на весь ресторан.

— Нічого не розумію, — промимрив він. — Анічогісінько. Ти писав їй про мене, Маркусе?

— Зовсім трішечки, — відповів Маркус і з’їв ще одного шматочка лосося.

Риба вже не видавалася йому такою смачною, як раніше.

За вечерею Монс намагався вивідати, про що Маркус і Діана писали одне одному. Маркус щосили ухилявся від прямої відповіді, а Монс у свою чергу також не дуже зосереджувався на його відповідях. Він без угаву зиркав на Діану й щоразу зустрічався з нею поглядом. Коли вони впорали вечерю, спітнів не лише Маркус, — Монсові теж не завадило було б стати під душ. Вони розплатилися й підвелися з-за столу. Діана й собі підвелася. Напевно, щоб сходити в туалет. Коли вони вийшли в хол, вона вже їх там чекала. На якусь мить здалося, ніби Монс хотів вернутися в ресторан, але чогось передумав і пішов далі. Вона подала йому руку.

— Дякую, що приїхав, — стиха мовила вона.

Він механічно взяв її руку в свою.

— Я — Маркусів батько, — прогугнявив він.

— Ну от ми й зустрілися, — лагідно мовила Діана.

— Авжеж, хе-хе, — видушив із себе Монс.

Потім він відпустив її руку й у супроводі свого сина метнувся до східців.

Сіґмунд лишився стояти біля Діани.

— Маркусів батько не з дуже балакучих, — пояснив він їй.

Здавалося, що Діана його не чула. Її погляд блукав по порожніх східцях.

— Я теж не з дуже балакучих, — сказав Сіґмунд.

Тепер Діана його помітила.

— Що ти сказав?

— Щ-що я… якби я… ти можеш дати мені свій автограф?

Розділ XIV

Монс зайшов до хлопців у номер. Він був неабияк схвильований і трохи спантеличений. Те саме діялося з Маркусом. Сіґмунд же навпаки — все тримав на контролі. У нього в записнику лежав Діанин автограф, до того ж він був дуже задоволений вечерею. Монса терзало відчуття того, що все крутилося навкруг його особи, але він не міг збагнути, чому саме.

— Я вимагаю пояснення! — роздратовано вигукнув він.

— І ви їх, пане Сімонсене, отримаєте, — пообіцяв Сіґмунд. — Мені здається, ви маєте на те законне право.

— Тобі здається? — трохи спокійніше перепитав Монс.

— Так, — відповів Сіґмунд. — Як бачите.

Маркус прикусив губу й розпачливо заморгав товаришеві. Якщо він розляпає Монсові про Маркуса старшого та Маркуса молодшого, то цю кімнату, напевно, рознесе від вибуху.

— В тебе болять очі, Маркусе? — спитав Монс.

— Що? Та ні. Просто я… — Він подивився на годинник. — Просто я трохи стомився. — І він прикрив однією рукою рота, вдаючи, що позіхає. — Авжеж, пора лягати в ліжко. Сьогодні був тяжкий день. Охо-хо, як я стомився. Добраніч, тату.

Все було марно. Монс сів на стілець, а Сіґмунд вийняв із міні-бару пляшку кока-коли.

— Прошу, пане Сімонсене. Вам треба трішки підкріпитися.

— Мабуть, я вип’ю пива, — сказав Монс.

— Ну й пийте, а я лягаю спати, — промимрив Маркус.

Він став роздягатися і, поки Сіґмунд розповідав, перебрався в піжаму, вклався в ліжко й натягнув на голову ковдру. Він прикинувся, що моментально провалився в сон, хоч насправді чув кожнісіньке слово.

Сіґмунд мав силу-силенну талантів. Маркус давно знав, що з нього, очевидно, вийде блискучий астрофізик або тямущий рекламіст. Тепер же він демонстрував свої дипломатичні здібності. Вони теж були неабиякі. Коли Монс, сидячи на стільці, відкорковував пляшку пива, в повітрі пахло смаленим, а коли Сіґмунд закінчив говорити, в кімнаті запанувала дружня й доброзичлива атмосфера. Та де там, майже весела. Той геніальний посередник знав достеменно, на чому треба наголосити, а про що не варто й згадувати.

Він розповів Монсові, як несправедливо обійшлися з Діаною Мортенсен, внаслідок чого вона стала жертвою судового позову, — їй було відмовлено в компенсації за знімки оголених грудей. Він розповів про клуб «Допоможи Діані», про листи, які вони писали, і про те, як вона зраділа їм і як захотіла зустрітися з Маркусом, прибувши до Норвегії.

— Листи підписував Маркус, — сказав Сіґмунд. — Я не люблю висовуватися. Вірте мені, пане Сімонсене, чи не вірте, але я люблю триматися в тіні.

Монс відкоркував другу пляшку пива, кивнув і сказав:

— Я теж.

З ліжка долинало гучне хропіння.

— Заснув, — сказав Сіґмунд. — Ну й нехай, він того заслужив. У вас хоробрий син, пане Сімонсене.

Монс кивнув.

— Так, він удався в свою матір. Кажи далі, Сіґмунде.

І Сіґмунд казав далі. Настав час зізнань. Він розказав, звідки вони дізналися, що Ребекка Джонс упаде з хмародряпа, але нізащо в світі не згодилися б на те, щоб Монс платив за обід. Та й побилися об заклад вони жартома, — «такі собі хлоп’ячі вибрики», як обмовився Сіґмунд. Йому саме з дому надіслали грошей і дали чітку вказівку витратити їх на розкішний обід для Монса й Маркуса. Він вийняв гаманця й показав гроші.

— Не вигадуй, — сердито сказав Монс. — Ти — мій гість.

Сіґмунд зітхнув.

— Гаразд. Нехай буде по-вашому. Як на мене, то сперечатися нема потреби.

— Отож-то, — вдоволено мовив Монс. — Розказуй далі! Що ви писали про мене?

Хропіння на ліжку стало ще гучніше.

— Писав Маркус, — відповів Сіґмунд.

— І що ж він писав?

Під ковдрою запала мертва тиша, одначе боятися було нічого. Настала мить брехні.

— Просто він розповів їй про свою любов до вас.

— Та невже?

Ковдра заходила то вгору, то вниз. Маркус дихав, мов ковальський міх.

— Атож, він написав, що ви найкращий у світі батько. Що ви чесний, щедрий і ненавидите несправедливість.

— Він справді так написав? — спитав Монс трохи впалим голосом.

— Атож, але я мушу зізнатися ще в одному.

— В чому?

— Він про вас трішки й прибрехав.

Хропіння, що долинало з ліжка, стало просто нестерпне.

— Прибрехав?

— Так. Він написав, що то ви розтлумачили нам, як несправедливо з нею обійшлися.

— Він так написав? Але навіщо?..

— Я не певен, пане Сімонсене, але, мабуть, тому, що він занадто скромний. Він, так би мовити, добровільно занизив свої заслуги.

— Атож, — згодився Монс геть упалим голосом, а в очах у нього закрутилися сльози. — Маркус завжди був скромнягою. Ага, то он чого вона так зраділа, як побачила мене.

— Напевно.

— Я не хочу позбавляти Маркуса його заслуг, — мовив Монс. — Ми повинні розказати їй усю правду.

— Ви схожі на свого сина, — зворушеним тоном сказав Сіґмунд. — Такий самий скромняга, як і він.

— Ти так думаєш? — спитав Монс.

— Ага.

— Я зійду вниз і зараз же все їй розповім.

— Не треба, пане Сімонсене. Я сам усе їй розповім!

— Тобі справді цього хочеться?

— Справді, — спокійно відповів Сіґмунд. — Це найменше, що я можу зробити.

— Ну, тоді я, мабуть, піду спати, — з полегкістю мовив Монс.

— А йдіть. Але, будь ласка, не грюкайте дверима, щоб не збудити Маркуса.

— Гаразд. Він чудовий хлопець, правда ж, Сіґмунде?

— Ще б пак, пане Сімонсене. Найкращий у світі!

Монс навшпиньки вийшов із кімнати.

— Тепер можеш вилазити, — сказав Сіґмунд. — Батька відбули.

Маркус підхопився з ліжка й заковиляв по кімнаті. Він розтулив рота, наміряючись щось сказати, та потім передумав і дістав із міні-бару кока-колу. Зробивши великий ковток, відсторонив од себе пляшку й подивився на Сіґмунда.

— Ти… ти., як ти так зумів?

— Просто треба бути Сіґмундом, — відповів товариш.

— І що нам робити тепер?

— Тепер я піду й приведу Діану.

Маркус впустив пляшку додолу.

— Але… але… може, не треба…

— Не панікуй, — сказав Сіґмунд. — Слухай-но сюди.

* * *

Маркус сидів перед люстром у готельному номері й вивчав своє обличчя. На ньому була привітна усмішка. Як у Маркуса молодшого. В знавця доброго тону й гарних манер. Потім він насупив брови. Як особистий охоронець. Той, хто вмів зводити рахунки з набридливими фотографами. Він сидів зовсім непорушно й не зводив із себе очей. Ось він сам. Маркус Сімонсен. Тринадцять років. Той, хто знав, як не бути Маркусом Сімонсеном. Він знов придивився до свого відображення в люстрі. Найзвичайнісіньке обличчя. Не радісне, не сумне, навіть не перелякане. Хіба що трішки запитливе. Здавалось, воно хотіло з ним познайомитися. Він кивнув люстрові головою. Мимохіть усміхнувся. Кивнув ще раз. Відображення розтулило рот, і він почув свій шепіт:

— Не йди від мене.

Він ліг на ліжко, втупив очі в стелю й намагався зібратися з думками. Типова ситуація. Зазвичай він напружувався, щоб не думати, та тільки, бувало, за те брався, в нього нічого не виходило. Він схопився з ліжка й заходився проходжуватися по кімнаті. Як вони й домовлялися, на ньому був спортивний костюм. Він перепробував то одну ходу, то другу, та жодна не виходила природною. Скільки часу минуло, відколи Сіґмунд пішов? П’ять хвилин чи півгодини? Він не мав і гадки. Зупинившися перед люстром, він схопив гребінець і почав причісувати чуприну. Скільки зачісок є на світі? Мільйон? Відображення не зводило з нього невеселого погляду. Він подивився самому собі у вічі й задумався. Аж тут він знайшов слово, яке шукав відтоді, як Сіґмунд вийшов із номера:

— Ні!

— А ось і ми, хоч трохи й затрималися, — сказав Сіґмунд, відчиняючи двері й пропускаючи першою Діану Мортенсен.

Маркус нічого не відповів. Схилившися до люстра, він сидів у своєму звичному вбранні: трохи завеликих штанях, зеленій сорочці та червоних шкарпетках. Перед ним білів аркуш паперу, а біля того аркуша лежала кулькова ручка.

— До тебе гості, — якось невпевнено мовив Сіґмунд.

Усе складалось якось не так. Він сказав Діані, що в Маркуса є до неї поважна розмова, а Маркус, згідно зі складеним планом, мав одягнути спортивний костюм і прийняти її в дуже розкутому настрої, виносячи з міні-бару на таці келих шампанського. Він повинен був розказати, що старшому, на жаль, довелося зненацька від’їхати. Захворів один із його товаришів альпіністів, і йому треба було шукати заміну. Через два дні вони поїдуть до Непалу, і він, на жаль, повернеться десь аж у листопаді. Маркус молодший і його добрий приятель Сіґмунд лишаються вдома. Молодший звик до самоти, і старший дуже зрадів би, якби Діана знайшла можливість наступного ранку показати хлопцям пам’ятні місця Гортена. Такий план придумав Сіґмунд, і Маркус згодився з ним, як мовиться, без гніву й пристрасті. Одначе тепер Маркус сам щось вигадав. Він ще дужче втягнув голову в плечі й не відводив очей від паперу.

— Привіт, Маркусе, — сказала Діана. — Що ти хотів мені розповісти?

Він не відповів.

— Мабуть, він написав вірш, — зашепотів Сіґмунд. — Маркус їх часто пише, як лишається на самоті.

Сіґмунд іще не хотів відступатися, сподіваючись до останнього, що Маркус всього-на-всього змінив тактику.

— Я також пишу, — сказала Діана. — І дуже люблю поезію.

— Я не написав ніякого вірша, — промимрив Маркус.

— То, може, ти пишеш роман? — не вгавав Сіґмунд, що починав уже добряче непокоїтися.

Маркус поволі підвівся на рівні. Він потупив очі в підлогу й так міцно стиснув у руці той папір, що пальці в нього просто побіліли.

— Це лист.

Він промовив ті слова тихо й нерозбірливо. Потім ковтнув слину й почервонів. Він був сором’язливий, наляканий і поводився надзвичайно природно.

— Як приємно отримувати листи, — відповіла Діана.

Вона промовила ті слова приязно, але в її голосі вже чулося нетерпіння. Щоправда, вона дуже любила дітей, особливо в присутності фотографів. Коли фотографів не було, діти їй швидко набридали.

— Цей лист не мені, — сказав Маркус. — Він тобі.

Діана засяяла.

— Від твого батька?

— Ні. Від мене.

Діана, можливо, була й не найкращою в світі лицедійкою, та в кожнім разі їй пощастило приховати своє розчарування, і захоплення в її голосі видалося майже справжнім.

— Ти написав мені листа? Як мило з твого боку, Маркусе.

Вона простягнула до нього руку, але Маркус сказав:

— Я хотів би прочитати його тобі сам.

— Мабуть, я піду прогуляюся, — мовив Сіґмунд і рушив до дверей.

Його план зірвався.

— Не йди, — попросив Маркус. — Я хочу, щоб і ти його послухав.

Сіґмунд уже від порога обернувся.

— Не бажаєте келих шампанського, панно Мортенсен? — спитав він.

Діана похитала головою. Вона не зводила очей з Маркуса, що стояв перед нею, втупившися в підлогу.

— Читай же, — мовила вона. — Я не кусаюся.

— Хе-хе, — якось награно прохрипів Сіґмунд.

Маркус почав читати. Дуже повільно, дуже тихо й дуже виразно. Він читав для Діани і для Сіґмунда, але найбільше він читав для самого себе.

Люба Діано Мортенсен!

Це мене звати Маркус. Маркус Сімонсен.

Це я писав усі листи. І все в них — суцільна брехня. Тато не мільйонер, тож і я не син мільйонера. Мене всі дражнять Мавпусом, бо я нечуваний страхополох. Я боюся всього на світі. Єдине, що мені гарно дається, так це кимось прикидатися. То мені завиграшки, але я не знаю, чи все має даватися завиграшки. Я хотів би спробувати чогось складнішого, але найскладніше для мене — бути Маркусом. Мені жаль, що я тобі брехав, одначе мені не дуже й жаль. Бо якби я не брехав, то, мабуть, так і не допетрав би, що насправді я й не хочу брехати. Зараз мені більш нічого писати. Вибач.

Щиро тебе вітаю

Маркус Сімонсен, 13 років. Цебто я.

Він якось заціпеніло вклонився Діані й віддав їй листа. Потім одвернувся, пішов до вікна й задивився надвір.

Сіґмунд сидів на ліжку й промацував подушку, вдаючи, ніби його тут немає. Діана з листом у руці стояла посеред кімнати.

Маркус знав, що тепер може статися що завгодно. Вона може спалахнути гнівом, посміятися з нього або ж просто піти геть. То не мало ніякого значення. Все кануло в безвість. Діана Мортенсен. Маркус молодший. Нічого того насправді й не було. То просто було кіно. Але тепер кіно скінчилося. Він відчув якесь спустошливе полегшення. То була реальність. Він стояв ось тутечки, біля вікна, й дивився на зірки. То була дійсність. До нього долинула її хода.

— Маркусе.

По голосу годі було збагнути, гнівалася вона чи ні. Та то й не мало ніякого значення.

— Он Сіріус, — сказав він.

— Що?

Її голос був слабенький, мов легіт вітру. Легіт вітру перед гримучою бурею.

— Сіріус того часу, що минув вісім років тому. Саме за стільки часу його світло дістається землі. Як би мені хотілося опинитися зараз там.

— Де?

Чи й справді в неї був такий тихий голос, чи просто вона була десь дуже далеко?

— На Сіріусі, — відповів Сіґмунд. — У часі, що був вісім років тому.

Вона поклала одну руку йому на плече. Потім здавила його. Він повернув голову й глянув їй у вічі. І тоді сталося те, чого він найменше очікував. Діана Мортенсен зайшлася плачем. Її тіло здригалося. Вона кусала губи, а сльози струмками текли в неї по щоках і малювали чорні смуги на блідому обличчі. Вона плакала мов дитина — раз по раз схлипувала й намагалася витерти нестримні сльози невеличкою рожевою хустинкою, що тут же вкривалася червоними, чорними та жовтуватими плямами від усіх фарб, які виявилися на її виду. Вона відпустила його плече й піднесла обидві руки до очей, а коли схилила голову, то він побачив, що коріння її волосся було не золотистого, а піщаного кольору. Він хотів було погладити її по голові, але не наважився. У свої тринадцять років він поняття не мав, як утішати безталанних кінозірок.

— Вибач, — промимрив він.

Вона прибрала руки від очей і підвела голову. Тоді усміхнулася. Сумною усмішкою, яку Маркус уже бачив сотні разів.

— Ну, то як? — спитала вона.

— Що саме?

— Мої сльози. Схожі на справжні?

— Вони були просто фантастичні, — озвався Сіґмунд.

Він сидів на ліжку з відкритим пакетиком арахісу й захоплено дивився на Діану.

— Правда ж, я не так і погано вмію плакати? — весело спитала вона. — Я гратиму Джульєтту в «Ромео і Джульєтті». Мені весь час треба тренуватися.

— Ну що ж, ми не заважатимемо, — сказав Сіґмунд. — Еге ж, Маркусе?

Маркус не відповідав. Зненацька все стало на свої місця. Не тоді, як вона плакала, а тоді, як він побачив смуги на її щоках, піщане коріння волосся на голові й усмішку, що належала не особисто їй, а ту усмішку, яку вона опанувала далеко звідси на кіностудії. Усмішку Ребекки Джонс. Він побачив те, чого вона не мала. Ця біла шкіра була не її. То був грим. Золотисті коси були не її. Вони були вибілені. Червоні вуста були не її. Вони були підмальовані. Діана Мортенсен не була Діаною Мортенсен.

— Без брехні все-таки можна обійтися, — тихо сказав він.

— Йой! — долинуло з ліжка.

— Що ти сказав?

Її очі спалахнули. Але то вже не мало ніякого значення. Він знав, що спалах був не справжній.

— Я знаю, що тоді робиться в людській душі. А ще мені здається, що то найважча штука — бути собою.

Сіґмунд зашурхотів пакетиком арахісу. Діана не зводила очей з Маркуса, а він із неї. З-під гриму її обличчя проступив легенький рум’янець. Вона розтулила рот. На щоках де-не-де виднілася розмазана помада. Маркус поважно мовив:

— А ти теж червонієш.

Діана немов завмерла на місці. Вона шарілася дедалі дужче й дужче, але не промовляла ні слова. Крізь шибку пробивалося світло Сіріуса.

— Правда ж, і тобі хотілося б там опинитися? — спитав Маркус.

Діана знов спробувала усміхнутися. У неї нічого не вийшло. Ребекка Джонс померла.

— Одначе ми бачимо не Сіріус. Нам видно лише те, чого вже немає.

Діана Мортенсен сказала:

— А моє ім’я навіть не Діана. Мене звати Метте.

— Ну от, — спокійно відповів Маркус. — Я так і думав.

* * *

Сіґмунд спорожнив пакетик арахісу й наліг на чіпси. Він був спантеличений, принижений і присоромлений. Те, що відбувалося в номері останні чверть години, важко було збагнути, навіть маючи таку надзвичайну кебету, як у нього, хоча результат виявився таким, якого він і очікував. Діана, е ні, Метте Мортенсен, і Маркус, е ні, Маркус Сімонсен, сердечно заприязнилися. Спершу вона знов зайшлася плачем, та згодом таки вгамувалася й пригорнула Маркуса до себе. Він її теж пригорнув, до того ж навіть не почервонів і не знітився. А той, хто звик бути господарем становища, сидьма сидів на ліжку й відчував себе набитим дурнем. Вони вибухнули сміхом, а Сіґмунд, хоч убий його, не міг збагнути, з чого вони сміялися.

— Вони справді називають тебе Мавпусом? — спитала Діана.

— Так, і то просто жахливо, — відповів він.

— А знаєш, як називали мене?

— Мерилін Монро? — спробував устряти в балачку Сіґмунд, але на те, звісно, ніхто не зреагував.

— Мене називали Метте Миша.

І вони знов вибухнули сміхом. Сіґмунд теж спробував сміятися, та оскільки його сміх був якийсь роблений, він вирішив наминати чіпси й чекати наступного зізнання. А довго чекати йому не довелося.

— З мене, власне, акторка нікудишня, — сказала Метте Мортенсен.

— З мене також, — сказав Маркус.

І вони знов засміялися. Сіґмунд не міг второпати, що ж там такого смішного, але змовчав. Він усвідомлював, що буває мить, коли навіть геніям краще тримати язик за зубами.

— Через те мене й відсторонили від серіалу, — сказала Метте. — Глядачам я страшенно не сподобалася.

— Та вони просто дурні, — сказав Маркус.

— Я ніколи не стрічалася з Робертом де Ніро.

— Я також.

— У «Лабіринті кохання» я показуюся всього на вісімнадцять секунд.

— А я й зовсім не показуюся.

— Голлівуд того не переживе, — сказала Метте Мортенсен.

— Атож, певно, лусне від гніву.

— Агент сказав, що реклама туалетної води була моїм останнім шансом.

— А що з неї вийшло?

— Жахіття. Коли її показали в кінотеатрах, продаж туалетної води впав на двадцять відсотків. Вони сподіваються, що в Норвегії їй пощастить більше. Думають, що я тут зірка.

— А ти і є зірка, — сказав Маркус і хтозна навіщо додав: — Ти ж… Сіріус.

Сіґмунд відчув, що треба щось сказати.

— Ну й поганці, — мовив він.

Обоє подивилися на Сіґмунда.

— Хто? — спитала Метте Мортенсен.

— Ну… — схвильовано почав Сіґмунд. — Та всі вони.

Він розпачливо шукав правильних слів.

— Я маю на увазі… маю на увазі… того суддю, що не захотів тобі виплатити компенсації за знімки і все таке.

Метте засміялася.

— Воно то так, але ж істина була на його боці. Усю ту бучу здійняв мій агент.

— Навіщо?

— Він думав, що то піде на користь моїй кар’єрі.

Оттепер уже Сіґмунд вдовольнився. Тихенько підвівшися з ліжка, він подався до дверей.

— Спущуся в хол, а тоді… пограю в гольф, — сказав він.

Коли Сіґмунд пішов, у Маркуса раптом похололо в душі, та як тільки він глянув на Метте, то побачив, що вона хвилювалася так само, як і він.

— Ти ж цього нікому не розказуй, — попросила вoнa.

Він кивнув.

— І твій товариш нехай не розказує.

— Гаразд. Моє слово для нього закон.

Вона засміялася.

— Хтозна, чи це добре.

— Добре, але він як ніхто вміє тримати таємниці. Коли ти вертаєшся назад?

— Я нікуди не їду. Зараз зійду вниз і дам інтерв’ю. Отам я й оголошу, що більше не зніматимуся в кіно, бо мене до краю стомила вся та суєта.

— Чи ж вони тобі повірять?

— А хай як хочуть.

Він на мить замислився.

— Ді… Метте.

— Так.

— Я подумав, чи не могла б ти…

— Що?

— Чи не могла б ти попросити тих фотографів не давати моїх знімків у газети.

— Чого це?

— Не знаю. Мені якось дуже незручно.

— Я попрошу, — сказала Метте.

— А якщо вони відмовляться?

— Тоді я не дам їм інтерв’ю.

Маркус полегшено зітхнув.

— Я тобі страшенно вдячний.

Запала недовга мовчанка. Ніхто з них не знав, що казати. Обоє одне одному всміхалися.

— Що ти тепер робитимеш? — стиха спитав Маркус..

— Працюватиму в батьковій крамничці. Уявляєш таке дурненьке дівча, як я, в крамничці?

Обоє засміялися.

— А ти що робитимеш?

— А я ходитиму в загальноосвітню школу для підлітків, — відповів Маркус, відчиняючи перед нею двері.

Розділ XV

То було однієї вересневої суботи. Надворі вже рано почало смеркатися. Перший місяць у школі для підлітків виявився не настільки страшним, як Маркус боявся. Кілька хлопців ще й досі його дражнили, бо ж прізвисько перейшло за ним із початкової школи. Одначе він і сам не приховував, як його там називали.

— Отже, тебе звати Маркус Сімонсен, — сказав учитель.

— Так, але зазвичай мене називають Мавпусом.

Клас засміявся, але так собі — немов знічев’я. Нелегко було дражнити того, хто не приховує свого прізвиська.

— А ще я червонію, — сказав він. — Крім того, дуже часто.

Класом знов гойднувся сміх, але тільки де-не-де, а тоді й зовсім ущух.

Маркус та Сіґмунд опинилися в одному класі й далі подовгу прогулювалися сюди й туди шкільним подвір’ям, заглиблюючися в чудернацькі розмови.

— Уява, — казав, бувало, Маркус, — це не те, що в тебе на думці. Це те, що ти відчуваєш.

— Не можна відчувати того, що уявляєш, Маркусе…

— Я Мавпус.

— Гаразд, Мавпусе. Перш ніж щось відчуєш, треба подумати.

— Ні, не треба. Перш ніж думати, треба щось відчувати.

— То неможливо. Ти, скажімо, не зможеш відчути того, що світлу Сіріуса вже понад вісім років, поки про це не подумаєш.

— Не можна подумати про світло, перш ніж його відчуєш.

Так вони не раз і не два заплутувалися в суперечках і ніколи не могли порозумітися. Ніхто до пуття не знав, чому Маркус та Сіґмунд товаришували, але нікому й на гадку не спадало тим перейматися.

— Хіба обов’язково треба весь час усе розуміти? — казав Маркус, і Сіґмунд, бувало, з ним погоджувався.

Еллен Кристина була закохана в Сіґмунда, а той у свою чергу був закоханий у Еллен Кристину. Якось Маркус та Муна цілувалися перед баром, куди заходили перекусити одного серпневого вечора. Обоє зробилися червоні, як варені раки. Усе було прекрасно, та коли вона спитала, чи не навчив би він її танцювати «маркушак», він відповів, що насправді танцювати не вміє. Того разу він просто прикидався. Їй страшенно сподобалася його відповідь, і вона сказала, що добре було б, якби всі хлопці були такими скромними, як він. Одначе таких, як він, ніде не було. І Маркус загалом із нею погодився. Такого, як він, ще треба було пошукати.

Того ранку він сидів у своїй кімнаті й писав листа Робертові де Ніро. Власне кажучи, писав не він. Писала юна норвезька актриса Марікка Сімонсен. Норвезькою мовою. Таким чином він міг не думати. Потім можна буде листа перекласти. «Дуже добре з мінусом» за останню контрольну з англійської свідчило про те, що переклад у нього вийде.

Марікка запримітила м’яку зморшку навкруг Робертових уст, тож її цікавило, чи й справді він був такий крутиголова, якого із себе удавав. Звісно, їй нема до того ніякого діла, але вона просто хотіла йому сказати таке: хоч би яким самотнім він почувався, нехай знає, що в Норвегії в нього завжди є одна безробітна юна актриса, котра його розуміє. Він не мусив відповідати, але якщо то його не надто обтяжить, вона буде страшенно рада, якщо він надішле її меншому братові Маркусові Сімонсену свій автограф. Маркус — славний хлопець, але, на жаль, не наважується писати сам. Власне, він неймовірний страхополох. Атож, можливо, навіть більшого страхополоха, як він, ніде й немає. Він боявся всього, чого тільки можна було на цьому світі боятися: висоти й темряви, велосипедів, льодовиків і дівчат.

І поки він писав того листа, то розчулювався дедалі більше й більше, а після слів «…та понад усе він боїться бути Маркусом» так розчулився, що пустив сльозу, і кілька сльозин крапнуло на папір. Він розтер їх по аркушу й трохи розвіз чорнило. Вийшло гарно, але й не зовсім. Начебто чогось не вистачало. Хтозна, чого саме.

— В тебе щось сталося, Маркусе?

У дверях стояв Монс. Він занепокоєно дивився на сина.

— Та ні, тату.

— Ти плачеш?

— Hi.

Здавалося, що Монс зараз ляпне якусь нісенітницю. Та останньої миті він передумав, кивнув і сказав:

— Розумію.

Маркус усміхнувся:

— Та я знаю.

— Тобі прийшов лист.

— Лист?

— Так… з Гортена.

Він подав Маркусові великий сірий конверт.

— Ти його не розпечатаєш?

— Це особистий лист, тату.

— Ну що ж, — мовив Монс і поволі рушив до дверей.

Відчинивши їх, він обернувся.

— На випадок чого я сидітиму у вітальні.

Маркус не відповів, і Монс тихенько причинив за собою двері.

То був не лист, а фотокартка: Маркус Сімонсен Охоронець Молодший розмахував руками. Вираз його обличчя був дуже сердитий. «Діана» Мортенсен стояла позад нього. Вона променисто всміхалася й дивилася на Маркуса великими здивованими очима. Внизу на фотокартці було написано: «МАРКУСОВІ — ВІТАННЯ ВІД СІРІУСА».

Він поклав фотокартку на стіл і помітив, що його сум розвіявся. Тепер до нього повернувся добрий гумор. Він глянув на лист Робертові де Ніро, взяв ручку й дописав унизу сторінки: «Я і є той Маркус».

Потім він задоволено зітхнув, згорнув аркуша й пішов до вітальні, де сидів батько, вдаючи, ніби читає газету.

— Це від Ді… від Метте, — сказав Маркус і простягнув йому фотокартку.

— Та я так і подумав, — сказав Монс. — Як приєм… А чого тут написано «вітання від Сіріуса»?

— А того, що все то було дуже давно, — відповів Маркус Сімонсен і зашарівся.

Примітки

1

Великий Вибух (англ.). (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Генрік Арнольд Верґеланн (1808–1945) — класик норвезької літератури.

3

Жодних проблем (англ.).

4

«Дональд» — розважальний комікс для дошколят.

5

Гортен — містечко в Норвегії.

6

Раз плюнути (англ.).

7

Веґард Улванґ — один із найкращих норвезьких лижників, якого в Норвегії називають Вікінг Веґар.

8

О.К. — okay — гаразд (англ.).

9

Ґуннар Рейсе-Андерсен (1896–1964) — класик норвезької літератури.

10

Маленький лорд Фонтлерой — кучерявий хлопчик в ошатному костюмчику, герой популярної книжки для дітей англо-американської письменниці Френсіс Елізи Годґсон Бернетт (1849–1924).

11

Гаразд, сер (англ.).

12

Гуффі та бабуся Дак — герої «Качиних історій» Волта Діснея.

13

Дональд і Доллі — герої «Качиних історій» Волта Діснея.

14

Я подзвоню тобі сказати, що кохаю… (англ.).

15

Ми йдемо! (англ.).

16

Руальд Амундсен (1872–1928) — норвезький полярний мандрівник і дослідник, що загинув під час пошуків італійської експедиції в Арктиці.

17

Тіволі — мистецьки спланований парк, закладений у Копенгагені 1843 року, де є безліч квітників, водограїв, атракціонів і надзвичайної краси палац.

18

Зупиніть божевілля (англ.).

19

Гравець у гольф (англ.).

20

Трохи перефразований перший рядок національного норвезького гімну «Як ми любимо цю країну», написаного 1859 року письменником Б’єрнстьєрне Б’єрнсоном.

21

Дядечко Скрудж — один із надзвичайно скупих на гроші героїв «Качиних історій» Волта Діснея.

Content

Клаус Гаґеруп
Маркус і Діана. Світло Сіріуса

Розділ I

Розділ II

Розділ III

Розділ IV

Розділ V

Розділ VI

Розділ VII

Розділ VIII

Розділ IX

Розділ X

Розділ XI

Розділ XII

Розділ XIII

Розділ XIV

Розділ XV

Примітки