Маргарит ДЮРАС

ПРОБУДЖЕННЯ ЛОЛ В. ШТАЙН

Роман

Присвячується Соні

* * *

Лол В. Штайн народилася тут, у С. Тахла, і тут вона прожила більшу частину своєї юності. Її батько був викладачем в університеті. Вона має брата, старшого за неї на дев’ять років — я його ніколи не бачив — кажуть, що він живе в Парижі. Її батьки вже померли.

Я нічого не чув про дитинство Лол В. Штайн. Це вражає. І навіть від Татіани Карл, її найліпшої подруги в роки навчання в коледжі.

Щочетверга вони танцювали вдвох на спустілому майданчику перед школою. Вони не хотіли виходити разом з іншими, їм більше подобалося зоставатися в коледжі.

Дівчата… їм надавали багато свободи, розповідала Татіана, вони були чарівні, вони вміли краще за інших добиватися цієї ласки, і їм давали такий дозвіл. Потанцюємо, Татіано? Радіо в сусідньому будинку передавало вже давно не модні танці — якась ностальгійна програма — і цього їм було досить. Наглядачки десь дівалися, і тільки вони вдвох лишались у великому дворі, де в такі дні між танцями було чути шум вулиць, давай Татіано, ходи до танцю, Татіано, ходи. Ось, що я знаю.

Також мені відомо наступне: Лол зустрілася з Майклом Річардсоном, коли мала дев’ятнадцять. Вони познайомилися під час шкільних канікул, одного ранку, на заняттях із тенісу. Йому було двадцять п’ять. Він був єдиним сином у родині великого землевласника в околицях Т. Біч. Він нічим не займався. Батьки погодилися на шлюб. Лол повинна була залишатися зарученою протягом шести місяців, весілля мало відбутися восени. Лол щойно остаточно полишила коледж. Вона була на канікулах у Т. Біч, коли відбувся великий сезонний бал у міському казино.

Татіана не вірить у вирішальну роль цього сумнозвісного балу у хворобі Лол В. Штайн.

Вона, Татіана Карл, відносить до більш давніх часів походження цієї хвороби, навіть ще до початку їхньої дружби. Причини недуги крилися в самій Лол В. Штайн, вони тліли в ній, приховані, і затримувала їхній прояв тільки велика любов, яка завжди оточувала Лол у родині і, пізніше, у коледжі. У коледжі, каже Татіана, і вона була не єдиною, хто так вважав, уже чогось бракувало Лол для того, щоб бути — саме так каже вона — присутньою тут і тепер. Складалося враження, ніби вона, перебуваючи в стані спокійної знудженості, терпіла ту особистість, якою вона себе примушувала здаватися, але про яку вона забувала за найменшої нагоди. Осяйний ореол ніжності, але й байдужості водночас… інші дуже швидко це відчували. Здавалося, вона ніколи не страждала й не знала, що таке смуток, ніхто ніколи не бачив бодай однієї її дівочої сльози. Татіана каже також, що Лол В. Штайн була красивою, що в коледжі за неї билися, хоча вона вислизала з ваших рук як вода; але та дещиця її, яку ви могли втримати, таки була варта зусиль. Вона була дивакувата. Нерозкаяна й дуже витончена насмішниця. Проте якась частина її самої завжди тікала десь далеко від вас і від самого моменту дії. Куди? У юнацьку замріяність? Ні, відказує Татіана, ні, можна сказати — у ніщо, саме так — у ніщо. Можливо, то була не-присутність серця Лол? Татіана була схильна думати, що це, можливо, справді було через серце Лол В. Штайн, яке не було — саме так каже Татіана — не було повністю присутнє тут і тепер — воно, напевно, мало з’явитися, але вона, Лол, цього не знала. Так, здавалося, що це була та сфера почуття, у якій Лол була не така, як усі.

Коли покотився розголос про заручини Лол В. Штайн, Татіана лише наполовину змогла повірити цій новині: хіба могла Лол знайти когось, хто міг би повністю затримати її увагу?

Коли вона познайомилася з Майклом Річардсоном і коли вона сама стала свідком вияву божевільної пристрасті, яку Лол до нього проявляла, її переконаність похитнулась, але тим не менше в неї лишалася ще одна підозра: чи не досягла Лол у такий спосіб завершеності для свого, у чомусь незавершеного, серця?

Я спитав у Татіани, чи криза Лол, тоді, пізніше, не стала для неї свідченням її помилки. Вона повторила, що ні, що, на її думку, ця хвороба й сама Лол від початку були одним цілим.

Я більше не вірю нічому з того, що каже Татіана, мене ні в чому не можна переконати.

А ось, від початку до кінця, нерозривно переплетені між собою, лицемірні відмовки, розказані Татіаною Карл і те, що я сам вигадую про ніч у Казино Т. Біч. Виходячи з цього, я розповім мою власну історію Лол В. Штайн.

Про ті дев’ятнадцять років, які передували цій ночі, я не бажаю нічого знати. Це небажання сильніше за те, що можна висловити. Навіть якщо ця хронологія вміщує в собі ту магічну мить, коли я, певно, познайомився з Лол В. Штайн. Я цього не бажаю тому, що присутність її отроцтва в моїй оповіді може дещо пом’якшити в очах читача вбивчу дійсність цієї жінки в моєму жито. Тож я шукатиму її і я починаю з того, з чого, я гадаю, необхідно почати. Я почну з моменту, в який, як мені здається, вона оживає й робить перші рухи, щоб іти мені назустріч у той конкретний момент, коли дві жінки, які з’явились останніми, переступають поріг бальної зали міського казино Т. Біч.

Оркестр припинив грати. Танець закінчувався.

Танцювальний майданчик поволі звільнився. Тепер він був пустим.

Старша жінка затрималася на якусь мить, оглядаючи всіх присутніх, потім вона повернулась, усміхаючись, до дівчини, що її супроводжувала. Без сумнівів — та була її донькою. Обидві високі, однаково збудовані. Але якщо молода дівчина ще трохи незграбно пристосовувалася до цього високого зросту до такої, дещо негнучкої, статури, її мати, навпаки проносила ці недоліки як емблеми похмурої неґації природи. Її вишуканість, розповідає Татіана, і в стані спокою і в русі, пробуджувала неспокій.

— Цього ранку вони були на пляжі, — сказав наречений Лол, Майкл Річардсон.

Він спинився, подивився на новоприбулих, потім повів Лол до бару та зелених рослин у глибині зали.

Жінки перетнули майданчик і рушили в тому ж напрямку.

Лол, скам’яніла, разом із ним дивилася, як вона наближається. Граційність мертвого птаха, невимушена, підкорююча. Жінка була худорлявою. Такою, здається, вона була завжди. Вона вбрала цю худорлявість, ясно пригадує Татіана, у вузьку пряму сукню з подвійного шару чорного тюлю, з глибоким викотом. Вона хотіла бути саме так складеною та вбраною, і вона була такою за своїм бажанням, раз і назавжди. Вгадувався розкішний кістяк її тіла та обличчя. Такою, якою вона з’являлася, такою, відтоді, вона була приречена помирати разом зі своїм жаданим тілом. Хто вона була? Про це дізналися пізніше: Анн-Марі Штреттер. Чи була вона вродливою? Скільки їй було років? Із ким вона була знайома, та, яку інші не знали? Яким таємничим шляхом досягла вона того, що являлось усім оточуючим цим веселим, виблискуючим песимізмом, усміхненою недбалістю, непостійністю нюансу, попелу? Зухвалість проникнута сама собою… здавалося, то було єдине, що змушувало її триматися. Але якою ж та жінка була граційною, так само, як і друга. Їхня хода, у якій відчувався подих прерій, характерна для них обох, вела їх парою, нерозлучно, куди б вони не йшли. Куди? Нічого більше не могло чекати на цю жінку, подумала Татіана, більше нічого, нічого. Лише її кінець, думала вона.

Чи поглянула вона на Майкла Річардсона, проходячи повз нього? Чи не знищила вона його цим своїм не-вдивлянням, з яким проходила залою? Це було неможливо дізнатись, а отже, — неможливо дізнатися, коли починається моя історія про Лол В. Штайн Цей її погляд — зблизька можна було зрозуміти, що цей дефект походив від майже хворобливого знебарвлення зіниці — ніби лежав на всій поверхні ока, його було важко вловити. Її волосся було підфарбоване в рудий колір, вона була ніби обпечена рудавістю, морська Єва, яку світло мало спотворити.

Чи впізнали вони одне одного, коли вона пройшла поряд із ним?

Коли Майкл Річардсон повернувся до Лол і коли він запросив її на танець, востаннє в їхньому житті, Татіана Карл помітила, що він був блідим та перебував під владою раптового та всепоглинаючого неспокою, і вона вже знала, що й він добре роздивився жінку, яка щойно ввійшла.

Немає сумнівів, Лол помітила цю переміну. Вона зустріла це, здавалося, без страху, так ніби й ніколи раніше не боялася цього. І без здивування. Природа цієї переміни здалась їй знайомою: вона стосувалася самої особистості Майкла Річардсона вона мала стосунок до того, що Лол упізнала в ньому ще раніше.

Він став інакшим. Усі могли це побачити. Побачити, що він більше не був тим, за кого його вважали. Лол дивилася на нього, спостерігала, як він змінювався.

Очі Майкла Річардсона пояснішали. Його лице напружилося в повноті зрілості. Біль читався в ньому, але давній біль, ще дитинний.

Побачивши його таким, можна було зрозуміти, що нічого, жодне слово, навіть найбрутальніша сила у світі, не могли б подолати цю переміну Майкла Річардсона. Тепер йому належало прожити її до кінця. І ця нова історія Майкла Річардсона вже почала відбуватися.

Усвідомлення цього й ця впевненість, здавалося, не супроводжувалися в Лол стражданням.

Татіана помітила, що Лол також перемінилася. Вона давно очікувала на цю подію, готувалася до її безмежності, до її невблаганної точності годинникового механізму. Лол не могла бути більше зачарованою, навіть якби вона сама була дійовою особою не лише її появи, але і її успіху.

Вона ще раз танцювала з Майклом Річардсоном. І то було вже востаннє.

Та жінка стояла одна, трохи віддалік від стійки із закусками, її дочка приєдналася до гурту знайомих ближче до дверей зали. Майкл Річардсон направився до неї в такому глибокому хвилюванні, що ставало лячно від думки, що він міг отримати чемну відмову. Лол уся завмерла, і чекала, вона також чекала. Жінка не відмовила.

Вони пішли на танцювальний майданчик. Лол дивилася на них. Дуже літня жінка, чиє серце є вільним від будь-яких зобов’язань, може дивитися так на своїх дітей, які віддаляються від неї. Здається, вона любила їх у той момент.

— Я мушу запросити цю жінку на танець.

Татіана дуже добре роздивилася всі його дії, його нову манеру. Як він ішов уперед, ніби на страту, як нахилився, як чекав. Вона злегка спохмурніла. Чи й вона впізнала цю жінку? Може, вона впізнала тому, що бачила її того ранку на пляжі? А може, не лише тому?

Татіана зосталася поряд із Лол.

Лол інстинктивно зробила декілька кроків у напрямку Анн-Марі Штреттер одночасно з Майклом Річардсоном. Татіана рушила за нею. Тож вони все бачили: жінка ледь розтулила губи, нічого не промовивши, у зачарованому здивуванні від споглядання оновленого обличчя цього чоловіка, якого помітила ще тоді, вранці. Щойно вона опинилася в його обіймах, через її несподівану незграбність, через розгублений вираз, що застиг на її лиці від раптовості події, Татіана відчула, що збентеженість, яка охопила Майкла Річардсона, також у свою чергу підкорила й пані Штреттер.

Лол повернулася до бару та зелених рослин, Татіана — за нею.

Вони танцювали. Танцювали знову й знову. Він опустив погляд до оголеного місця на її плечі. Вона, менша на зріст, дивилася лише в глибину зали. Вони не говорили одне до одного.

Коли скінчився перший танець, Майкл Річардсон наблизився до Лол, так, як він завжди робив до того. Було в його очах благання про допомогу, про згоду. Лол усміхнулася йому.

Потім, по закінченні танцю, який став наступним, він уже не підійшов до Лол.

Анн-Марі Штреттер та Майкл Річардсон більше не розлучалися.

З розгортанням подій тієї ночі здавалося, що шанси Лол відчути страждання невпинно слабшали, що страждання не знайшло шпарини, якою воно могло б прослизнути в її душу, що вона забула давню грамоту любовної муки.

При найперших променях світанку, коли скінчилася ніч, Татіана побачила, як вони постарілися. Хоча Майкл Річардсон був молодшим за ту жінку, він наздогнав її і — разом із Лол — усі троє разом, вони якось одразу дуже набрали віку. Сотні років. Такого віку, що завжди дрімає в безумцях.

До тієї години вони весь час танцювали, вони говорили одне до одного, але сказали лише декілька слів. Під час перерв вони зберігали глибоке мовчання, стоячи поряд, на відстані від усіх, весь час на тій самій відстані. За винятком їхніх поєднаних під час танцю рук, вони не наблизились одне до одного ближче, ніж коли вперше дивились одне на одного.

Лол усе ще залишалася там, де подія застала її, коли Анн-Марі Штреттер увійшла, тобто за зеленими рослинами бару.

Татіана, її найліпша подруга, так само продовжувала гладити її руку, яка лежала на маленькому столику для квітів. Так, то була Татіана, упродовж усієї ночі вона дарувала їй цей ласкавий жест дружби.

На зорі Майкл Річардсон шукав очима когось у глибині зали. Він не побачив Лол.

І вже давно зникла дочка Анн-Марі Штреттер. Мати, здавалося, взагалі не помітила ні її відходу, ні її відсутності.

Певно, ні Лол, ні Татіана, ні ті двоє ще не стереглися такого аспекту події, як неуникний кінець із настанням дня.

Оркестр скінчив грати. Танцювальна зала виявилася майже порожньою. Залишилося тільки декілька пар, серед яких і їхня та ще, там за зеленими рослинами бару, Лол, разом з отією, іншою дівчиною, Татіаною Карл. Вони не помітили, що оркестр скінчив грати: у момент, коли він мав знову розпочати музику, машинально, вони знову зійшлися, не почувши, що музики більше не було. І тоді музиканти пройшли повз них, вервечкою, зі своїми скрипками, замкненими у скорботних футлярах. Вони зробили були жест, щоб їх затримати, поговорити з ними, можливо, та марно.

Майкл Річардсон провів рукою по чолі, шукаючи поглядом у залі хоч якоїсь ознаки вічності. Усмішка Лол В. Штайн тоді була однією з таких ознак, але він її не побачив.

Вони мовчки вдивлялись одне в одного, довго, не знаючи, що робити, не знаючи, як вийти з цієї ночі.

У цей момент немолода жінка, мати Лол, увірвалася до зали. Картаючи їх, вона запитувала, що вони зробили з її дитиною. Хто міг попередити матір Лол про те, що відбувалося в танцювальній залі казино Т. Біч цієї ночі? То не могла бути Татіана Карл, Татіана Карл не полишала Лол В. Штайн. Може, вона здогадалася про все сама?

Вони роздивлялися навколо себе, шукаючи тих, хто заслуговував на ці образи. Вони не відповідали.

Коли мати побачила своє дитя поза зеленими рослинами, жалібна та ніжна модуляція заповнила пусту залу.

Коли мати підбігла до Лол і коли вона до неї доторкнулася, Лол нарешті відпустила столик. Вона лише зрозуміла в той момент, що кінець уже вимальовувався, але неясно, вона ще не мала чіткого уявлення про те, яким він буде. Схилившись над Лол, мати опинилася між ними, на якийсь момент уособивши перепону. Рукою, дуже сильно, Лол відштовхнула її. Нестямне, багнисте жаління урвалося.

І тоді Лол уперше закричала. Чиїсь руки знову оповили її плечі. Вона їх, очевидно, вже не впізнала. Вона уникала того, щоб будь-хто торкався її обличчя.

Вони ж почали рухатися, підходити до стін, шукаючи уявних дверей. Сутінь вранішньої зорі була однаковою і в приміщенні зали, і надворі. Вони нарешті знайшли напрямок до справжніх дверей і почали, дуже повільно, просуватися в той бік.

Лол безперервно викрикувала речі цілком свідомі: ще не пізно, час улітку оманливий! Вона благала Майкла Річардсона повірити їй. Але оскільки він продовжував ходу — їй намагалися завадити, але вона вирвалася — вона побігла до дверей, кинулася на них. Двері, вбиті в підлогу, витримали.

З опущеними очима, вони пройшли перед нею. Анн-Марі Штреттер почала спускатися сходами, а потім він, Майкл Річардсон. Лол проводжала їх поглядом через увесь сад. Коли вони зникли з-перед її очей, вона впала на підлогу непритомна.

* * *

Лол привезли до С. Тахла, розповідає пані Штайн, і вона залишалась у своїй кімнаті, зовсім не виходячи з неї протягом кількох тижнів.

Її історія стала відомою серед громади. Так само, як і історія Майкла Річардсона. Тодішня прострація Лол, кажуть, мала ознаки страждання. Але що означає це страждання без підстави?

Вона весь час повторювала одне й те саме: час влітку оманливий, ще не пізно.

Вона також вимовляла своє ім’я, зі злістю: Лол В. Штайн — тільки так вона називала себе.

Потім вона вже більш явно жалілася, що відчуває нестерпну втому від такого стану очікування. Їй було страшенно нудно. До крику. Насправді вона волала про те, що не мала про що думати, чекаючи, і вона вимагала з нетерплячістю дитини негайного зцілення від цієї нестачі. Тим часом жодна з розваг, що їй пропонували, не могла подолати цей стан.

Ще пізніше Лол припинила жалітися на будь-що. Вона навіть помалу припинила говорити. Її гнів старішав, ставав менш пекучим. Вона говорила лише для того, щоб сказати, що їй ніяк не вдавалося висловити, наскільки це нудно й довго, так довго бути Лол В. Штайн. Її просили зробити зусилля. Вона не розуміла навіщо. Так говорила вона. Ця неможливість віднайти єдине необхідне слово здавалась їй непереборною. Здавалося, вона більше нічого не чекала.

Чи думала вона про щось, про себе? — запитували її. Вона не розуміла запитання. Можна було сказати, що все її життя йшло повз неї само по собі і що нескінченна втома від неможливості звільнитися від цього не могла бути навіть усвідомленою. Здавалося, що вона перетворилася на пустелю, і кочовий дух втягав її в безконечну гонитву за чимось серед цієї пустелі. За чим вона гналася? Ніхто не знав. Вона не відповідала.

Ця прострація Лол, її пригнічений стан, її виснаженість від нескінченного смутку, її велике страждання… Говорили, що лише час може це подолати. І за такий стан Лол засуджували не так строго, як за її першу кризу з маренням. Прострація не повинна була довго тривати, ані спричинити серйозні зміни у її психічному житті. Вважали, що Лол була ще дуже молодою й могла швидко з нею впоратися. І все можна було пояснити: Лол страждала від скороминучого відчуття меншовартості в своїх власних очах через те, що її покинув чоловік із Т. Біч. Тепер вона розплачувалась, а рано чи пізно це мало статися, за свою дивну нечутливість до болю під час балу.

Потім, усе ще залишаючись дуже мовчазною, вона знову почала просити, щоб принесли їсти, щоб відчинили вікно, вона відчула потребу в сні. А невдовзі їй почало дуже подобатися, щоб хтось говорив поряд із нею. Вона погоджувалася з усім, що промовлялося, розповідалося, стверджувалося перед нею. Всі висловлювання мали однакову вагу в її очах. Вона слухала з пристрастю.

Вона ніколи не вимагала новин. Вона не ставила жодного запитання. Коли вирішили, що необхідно її повідомити про розрив із Майклом Річардсоном — про його від’їзд вона дізналася пізніше — її спокій розцінили як добрий знак. Кохання, яке вона відчувала до Майкла Річардсона, помирало. Це вже неможливо було заперечувати, і часткою своєї віднайденої здорової свідомості вона прийняла це — таке встановлення справедливості, реванш, на який вона мала право.

Вперше вона вийшла з дому, коли була ніч. Вона вийшла одна, нікого не попередивши.

Жан Бедфорд ішов тротуаром. Він опинився за сотню метрів від неї — вона щойно вийшла — вона була ще перед своїм будинком. Помітивши його, вона сховалася за однією з колон порталу.

Оповідь про ту ніч, розказана Жаном Бедфордом самій Лол, також може допомогти, видається мені, у розумінні недавніх подій її життя. Саме звідси ми маємо уявлення про останні видимі факти. Після чого такі зникають майже повністю з цієї історії на десять років.

Жан Бедфорд не бачив, як вона виходила, він подумав, що то була якась жінка, яка прогулювалася на самоті і злякалася його, одинокого чоловіка, так пізно, серед ночі. Бульвар був пустельним.

То був силует юного, зграбного тіла, і, коли він порівнявся з порталом, він придивився.

Щось примусило його зупинитися. То була усмішка дівчини, звісно боязка, але яка вибухала живою радістю від того, що цього вечора хтось прийшов, байдуже, хто він був, але вона була рада його бачити.

Він спинився, усміхнувся їй у свою чергу. Вона вийшла зі своєї схованки й підійшла до нього.

Ніщо в її вбранні ані в її поставі не говорило про її стан, хіба що волосся, мабуть, яке було в безладі. Але вона могла перед тим бігти, і тої ночі було трохи вітряно. Було дуже вірогідно, що вона бігла, подумав Жан Бедфорд, від іншого кінця безлюдного бульвару, саме тому, що їй було страшно.

— Я можу вас провести, якщо ви боїтеся.

Вона не відповіла. Він не наполягав. Він рушив з місця й вона зробила те саме, з явною приємністю, майже як на звичній прогулянці.

Жан Бедфорд зрозумів, що вона не йшла в якомусь конкретному напрямку, лише коли вони досягли кінця бульвару, де починалося передмістя.

Така поведінка заінтригувала Жана Бедфорда. Очевидно, у нього майнув здогад про божевілля, але він його відразу забув. Як і свою думку про можливу пригоду. Без сумніву, вона грала. Вона була дуже молода.

— З якого боку ви йдете?

Вона зробила зусилля, подивилася в інший кінець бульвару, звідки вони йшли, але не показала туди.

— Тобто… — промовила вона.

Він розсміявся, і вона сміялася з ним із сердечною щирістю.

— Ходімте, підемо тудою.

Слухняна, вона повернулася назад, як і він.

Все ж таки її мовчання інтригувало його все більше й більше. Тому що воно супроводжувалося виявом надзвичайної цікавості до місць, по яких вони йшли, хай і були вони зовсім банальними. Можна було подумати, що вона щойно приїхала до цього міста, навіть здавалося, ніби вона сюди приїхала, щоб тут щось віднайти чи щоб тут шукати щось, може, якийсь дім, чи сад, чи, може, річ, яка була для неї дуже важливою і яку вона могла знайти лише серед ночі.

— Я живу тут поблизу, сказав Жан Бедфорд. Якщо ви щось шукаєте, я можу вам підказати.

Вона дуже чітко відповіла:

— Ні, нічого.

Якщо він зупинявся, вона зупинялася також. Це його розважало. Але вона не помітила цієї гри. Він продовжував. Один раз він зупинився надовго: вона його чекала. Жан Бедфорд припинив гру й дозволив їй чинити на свій розсуд. Усе ще продовжуючи робити вигляд, що веде її, він ішов за нею.

Він помітив, що будучи дуже уважною, на кожному повороті натякаючи, що вона йде за ним, вона продовжувала рух, вона йшла вперед, але так, як вітер, який вривається туди, де знаходить вільний простір поля, ні більше ні менше.

Він спонукав її пройти ще трохи, потім йому спало на думку, щоб трохи розібратися, повернутися на бульвар, де він зустрів їі. Коли вони проходили повз один будинок, вона почала дуже явно опиратися. Він упізнав той портал, де вона ховалася перед тим. То був великий дім. Вхідні двері лишалися відчиненими.

Саме тоді йому спало на думку, що, можливо, то була Лол Штайн. Він не був знайомий із родиною Штайнів, але йому було відомо, що вони жили саме в тому кварталі. Історія молодої дівчини йому також була відома, як і всій буржуазії міста, яка в більшості своїй приїздила до Т. Біч на вакації.

Він спинився, взяв її за руку. Вона дозволила. Він поцілував цю руку, що мала пріснявий запах пилюки, на її безіменному пальці була надзвичайно красива обручка. А газети вже розголосили про продаж усього майна багатія Майкла Річардсона та про його від’їзд до Калькутти. Обручка виблискувала всіма своїми кольорами. Лол дивилася на неї, на неї також, з тією самою цікавістю, як і на все інше.

— Ви — панна Штайн, чи не так?

Вона кивнула багато разів, спочатку не дуже впевнено й більш чітко в кінці.

— Так.

Усе ще слухняна, вона пішла за ним до нього додому.

Вона дозволила собі йти в щасливій байдужості. Він говорив до неї.

Він їй розказав, що працює на авіаційному заводі, що музикант, що провів відпустку у Франції. Вона слухала. Який він був щасливий, що познайомився з нею.

— Ви чогось бажаєте?

Вона не змогла відповісти, незважаючи на видиме зусилля. Він дав їй спокій.

Її волосся мало такий самий запах, що й рука, запах речі, якою не користуються. Вона була вродлива, але через смуток, через уповільненість оновлення крові, вона мала сіру блідавість, у якій її риси вже починали губитися, знову загрузаючи в глибину плоті. Вона помолодшала. Їй можна було дати п’ятнадцять років. Навіть коли я сам познайомився з нею, вона залишилася хворобливо юною.

Вона опиралася нав’язливості його погляду, зупиненого на ній. І в сльозах, благально, вона сказала:

— Я маю час, як же це довго.

Вона піднялася назустріч йому, як людина, що задихається й шукає повітря, і він поцілував її. Це було те, чого вона хотіла. Вона вхопилася за нього й поцілувала його сама, сильно, навіть зробивши йому боляче, так, якби вона покохала його, цього незнайомого чоловіка. А він дуже ласкаво сказав їй:

— Може, між вами двома ще все повернеться.

Вона подобалася йому. Вона викликала бажання, відчуття, яке він так любив, бажання, що викликають маленькі дівчата, ще не зовсім розвинені, сумні та не цнотливі, і мовчазні. Він повідомив їй новину, не бажаючи цього.

— Може так статися, що він повернеться.

Вона підшукала слова й сказала повільно:

— А хто поїхав?

— Ви не знали? Майкл Річардсон продав усю свою власність. Він поїхав до Індії, щоб приєднатися до пані Штреттер.

Вона похитала головою, дещо умовно, сумно.

— Ви знаєте, сказав він, я не звинувачував їх, як інші люди.

Потім він вибачився, він сказав, що має зателефонувати її матері. Вона не протестувала.

Мати, попереджена Жаном Бедфордом, удруге приїхала, щоб забрати свою дитину, щоб забрати її до себе. Це було востаннє. Цього разу Лол ішла за нею так, як вона йшла за Жаном Бедфордом.

Жан Бедфорд запропонував їй одружитися навіть не побачивши і і вдруге.

Їхня історія зазнала розголосу. С. Тахла не таке велике місто, щоб змовчати та проковтнути таку пригоду — Жана Бедфорда підозрювали в тому, що він любив лише жінок із розбитим серцем, були й більш серйозні підозри щодо його химерної схильності до юних, покинутих іншими дівчат, збожеволілих через когось іншого.

Її мати повідомила Лол про дивну пропозицію перехожого. Чи вона його пам’ятає? Вона пам'ятала. Вона прийняла пропозицію. Жан Бедфорд, казала їй мати, має виїхати із С. Тахла через роботу на декілька років, чи вона також погоджується на це? Вона також погодилась.

Однієї жовтневої днини Лол В. стала дружиною Жана Бедфорда.

Весілля відбулося у відносно вузькому колі адже, як говорили, Лол почувалася набагато краще і її батьки воліли, по змозі, змусити забути про перші заручини. Водночас запобіжний захід було прийнято й нікого з молодих дівчат, нікого з колишніх подруг Лол не попередили й не запросили. Навіть найближчу серед них, Татіану Карл. Цю обережність сприйняли не так, як передбачалося. Вона остаточно переконала всіх тих, хто підозрював, що Лол була серйозно хвора, включаючи Татіану Карл.

Таким чином, Лол вийшла заміж, не бажаючи того, у той спосіб, який їй підходив, не проходячи через жорстокість необхідності вибору, не будучи вимушеною приписати собі злочин, яким могла би бути, у очах декого, заміна того єдиного, який поїхав із Т. Біч. І, найголовніше, їй не довелося зраджувати ту особливу безпорадність, у якій він її лишив.

* * *

Лол залишила С. Тахла, своє рідне місто, на десять років. Вона оселилася в Ю. Бриджі.

За ті роки, що минули після одруження, вона народила трьох дітей.

Упродовж десяти років у їхньому оточенні вважали, що вона зберігала вірність Жанові Бедфорду. Чи це слово мало якийсь зміст для неї, чи ні, ніхто напевно цього ніколи так і не дізнався. Між ними ніколи не заходила мова ні про минуле Лол, ні про одну ніч у Т. Біч, ніколи.

Навіть уже одужавши, вона так ніколи й не переймалася тим, щоб дізнатися, що сталося з тими людьми, з якими вона була знайома до свого одруження. Смерть її матері — Лол менш за все воліла б побачити її знову після свого одруження — залишила її незворушною і не викликала сліз. Але ця байдужість Лол ніколи не обговорювалася в її оточенні. Прийнято було вважати, що вона стала такою відтоді, як їй довелося стільки страждати. Вона, така ніжна колись — це казали, як і все інше, про її минуле, яке стало ніби жерстяним — природньо, стала безжалісною і навіть подекуди несправедливою, після своєї історії з Майклом Річардсоном. Для неї знаходили виправдання, особливо після того, як померла її мати.

Здавалося, вона була впевненою в майбутньому, не бажаючи анічогісінько змінювати. У товаристві свого чоловіка вона, як говорили, почувалася зручно й навіть була щасливою. Іноді вона супроводжувала його у відрядженнях. Вона приходила на його концерти, підтримувала його в усьому, що він любив робити, і навіть у зрадах. Подейкували, що він її зраджував із дуже юними робітницями свого заводу.

Жан Бедфорд говорив, що любить свою дружину. Такою, якою вона була, якою була завжди, до й після їх одруження, він говорив, що вона завжди подобалася йому, що він навіть не думав якось її змінювати, адже він її вдало вибрав. Він любив цю жінку, на ім’я Лола Валері, цю спокійну присутність поряд із собою, цей сон із відкритими очима, цю тяглу безликість, що змушувала його постійно перебувати між забуттям та віднайденням осяйності цього волосся, шовку цього тіла, тіла, що ніколи не змінювалося після пробудження, цієї безперервної та мовчазної віртуальності, яку він називав її ніжністю, ніжністю своєї дружини.

Строгий порядок панував у домі Лол у Ю. Бриджі. Він був майже таким, яким вона його хотіла. Майже. У просторі і в часі. Все відбувалося вчасно. Всі речі були на місцях. І всі, хто оточував Лол, цьому сприяли. Ближче не можливо було наблизитися до досконалості.

Певно, часом, особливо у відсутність Лол, цей незмінний лад заподіював біль Жанові Бедфорду. Як цей холодний смак вимушеності. Облаштування кімнат і вітальні в точності відтворювали вітрини магазинів, планування саду, яким займалася Лол, наслідувало всі інші сади в Ю. Бридж. Лол постійно імітувала, але кого? Інших, усіх інших, найбільше можливе число інших людей. Дім, у годину пообіддя, коли Лол була відсутня, чи не ставав він спустілою сценою, де ввесь час розігрувався монолог абсолютної пристрасті, сенс якої не піддавався розумінню? І чи не був тоді неминучим страх, що його раз по раз відчував Жан Бедфорд? Чи саме там він мав очікувати на перший тріск зимової криги? Хто знає? Хто знає, чи почув він його одного дня?

Але заспокоїти Жана Бедфорда було просто, і коли його жінка була присутня — а так було більшість часу — коли вона перебувала посеред свого царства, воно втрачало свою агресивність і спонукало забувати ті запитання, які хотілося собі поставити. Присутність Лол робила такий порядок майже природнім, він їй дуже пасував.

Минуло десять років подружнього життя.

Якось Жанові Бедфорду запропонували вибирати між багатьма кращими посадами в різних містах, і в переліку була С. Тахла. А він завжди трошки жалкував за цим містечком, яке покинув після свого одруження, на прохання матері Лол.

Ті самі десять років пройшли й після остаточного від'їзду Майкла Річардсона. І Лол не лише ніколи про нього не заговорювала, але й поступово з віком ставала веселішою. Отже, якщо Жан Бедфорд трохи вагався перед тим як прийняти цю пропозицію, Лол швидко розвіяла його нерішучість. Вона сказала лише, що була б дуже рада знову побувати в будинку своїх батьків і навіть винайняти його знов.

І Жан Бедфорд зробив їй таку приємність.

Лол В. Штайн облаштувала свій рідний дім у С. Тахла з такою самою прискіпливістю, як і будинок у Ю. Бридж. Їй вдалося навести там такий самий крижаний порядок, життя в домі йшло в такому ж погодинному ритмі. Меблі вирішили не змінювати. Лол багато займалася садком, який перед тим перебував у запустінні, вона й раніше багато займалася ним, але на цей раз зробила помилку у своєму плані. Вона хотіла щоб алеї регулярно розташовувалися у формі віяла навколо портика. Але ці алеї, з яких жодна не сполучалася з іншою, неможливо було використовувати. Жан Бедфорд потішився з цієї забудькуватості. І тоді наробили інших бічних алей, які логічно уможливили прогулянку.

Оскільки становище її чоловіка помітно покращилося, у с. Тахла Лол найняла гувернантку й звільнилася від догляду за дітьми.

Вона мала тепер вільний час. Так раптово. Багато вільного часу. І в неї з’явилася звичка прогулюватися в місті її дитинства і в його околицях.

Упродовж десяти років у Ю. Бриджі Лол так мало виходила, що чоловік іноді змушував її до цього, задля здоров'я. Тепер, у С. Тахла, вона набула цієї звички сама.

Попервах вона виходила лише час від часу, щоб зробити покупки. Потім стала виходити без приводу, регулярно, кожен день.

Ці прогулянки дуже швидко стали необхідними їй, як і все, що стало необхідним іще раніше: пунктуальність, порядок, сон.

* * *

Загладжувати терени, глибоко розорювати їх, розкопувати могили, у яких Лол удає із себе мертву, здається мені більш правильним від моменту, коли потрібно вигадувати ланки, яких мені бракує в історії Лол В. Штайн, більш правильним, ніж нагортати гори, зводити перепони, вигадувати нещасні випадки. Я вважаю, знаючи цю жінку, що вона б воліла, щоб я виправив у цьому сенсі крайню вбогість фактів її життя. Втім, я це завжди роблю, саме починаючи з доволі вмотивованих гіпотез, які вже, на мою думку, отримали початок свого підтвердження.

Отже, якщо про те, що відбувалося далі, Лол не говорила нікому, то гувернантка пам’ятає. Не багато. Але вона пам’ятає про спокій вулиць у деякі дні, про те, як проходили повз будинок коханці, про те, як Лол заглиблювалася в себе. Нещодавно вона відвідала Бедфордів. Ще ніколи вона не бачила, щоб Лол так поводилася. Отже, оскільки, зі свого боку, я гадаю, що також пам’ятаю про деякі речі, я продовжую.

Коли її оселя була вже облаштована — залишалася тільки одна кімната на третьому поверсі, яку треба було вмеблювати — у пообіддя однієї похмурої днини якась жінка пройшла повз будинок Лол і та її помітила. Жінка була не одна. Чоловік, що був із нею, повернув голову й подивився на свіжопофарбований будинок, на парк, у якому працювали садівники. Щойно Лол побачила, як з’являється ця пара на вулиці, вона зачаїлася поза огорожею, і вони її не побачили. Жінка, у свою чергу, теж глянула, але не так прискіпливо як чоловік, ніби хтось, хто вже знає. Вони обмінялися кількома словами, яких Лол не почула, попри тишу, що панувала на вулиці. Але вона дещо почула. Тільки ці окремі слова, які промовила жінка:

— Може, вона померла.

Щойно проминувши парк, вони спинилися. Він узяв жінку у свої обійми й крадькома поцілував її, дуже міцно. Шум авто, змусив його відпустити її. Вони розсталися. Він повернув назад і, вже більш швидким кроком, знов пройшов перед будинком, уже не глянувши.

А у своєму садку Лол не певна, чи впізнала вона ту жінку. Подібності витають навколо цього обличчя. Навколо цієї ходи, навколо цього погляду також. Але цей, упійманий Лол, винуватий, солодкий поцілунок, яким вони обмінялися прощаючись, чи не перегукується він із тим, що ховається в її пам'яті?

Вона більше не шукає тих, кого вона побачила (або не побачила?) знов. Вона чекає.

Лише по проходженні певного часу вона вигадує — вона, яка, здавалося, не вигадувала нічого — ходити вулицями.

Зв’язок між її прогулянками та появою тієї пари я вбачаю не стільки в подібності жінки, яку Лол побачила тільки мигцем, скільки в словах, які перша промовила недбало і які Лол, напевне, почула.

Лол почала рухатися, вона поверталася у свій сон. Лол виходила на вулиці, вона навчилася блукати навмання.

Щойно вона виходила з дому, щойно вона опинялася на вулиці, щойно вона розпочинала свою ходу, прогулянка повністю оволодівала нею, звільняла її від усякого бажання бути чи діяти у відриві від цієї непорушності сновидіння. Вулиці самі несли Лол В. Штайн протягом її прогулянок, я це знаю.

Я йшов за нею назирці багато разів, і ніколи вона мене не помічала, не оберталася, повністю сконцентрована на тому, що бачила поперед себе, прямо.

Тільки незначний випадок, який, можливо, і вона сама не змогла б пригадати, визначав повороти її шляхів: пустота однієї якоїсь вулиці, вигин іншої, дім моди, прямолінійний смуток бульвару, кохання, обійми парочок по закутках садів, під портиками. Тоді вона проходила в релігійному мовчанні. Інколи заскочені зненацька закохані підхоплювалися — вони ніколи не бачили, як вона з’являлася. Тоді вона мусила вибачатися, але таким тихим голосом, що, певно, ніхто ніколи не чув тих її вибачень.

Центр С. Тахла — просторий, модерний, з перпендикулярними вулицями. Житловий квартал розмістився з усім комфортом на захід від центру, він розкинувся широко, без жодної ніяковості, сповнений звивин, непередбачуваних глухих кутів. Вже за цим кварталом починаються ліс та поля, а також дороги. Лол ніколи не заходила так далеко до лісу, що з цього боку С. Тахла. З іншого вона ходила всюди, саме там знаходиться її будинок, що затесався серед індустріального передмістя.

С. Тахла — доволі велике місто, доволі населене для того, щоб Лол, гуляючи, могла бути впевненою що її прогулянки залишаться непоміченими. Тим більше, що вона не надавала переваги жодному з кварталів, ходила скрізь, лише дуже рідко повторно проходила в тих самих місцях.

До того ж, нічого в одязі, у поведінці Лол не могло привернути до неї більш зосереджену увагу. Єдина річ, що змогла б стати предметом такої, — це її особистість сама по собі, Лола Штайн, дівчина покинута в казино Т. Біч, яка народилася і виросла в С. Тахла. Але якщо хтось би і впізнав у ній цю дівчину, жертву жахливо безчесної поведінки Майкла Річардсона, у кого б вистачило недоброзичливості та неделікатності знову заговорити з нею про це? Хто б сказав:

— Можливо, я помиляюся, але ви часом не Лола Штайн?

Навпаки.

Навіть якби пішов розголос про те, що Бедфорди повернулися до С. Тахла і якщо хтось отримав би підтвердження того, побачивши, як проходила вулицею ця молода жінка, ніхто б не підійшов до неї без сумніву, вони вважали, що вона зробила великий крок, повертаючись, і що вона заслуговувала на спокій.

Не думаю, що Лол могло спасти на думку що люди уникали впізнавати її, щоб не опинитися в нелегкій ситуації необхідності нагадати їй про давній біль, про проблему її минулого життя, про момент, з яким вона не йшла ні до кого і, здавалося, виявляла тим бажання забути.

Ні, Лол скоріше присвоїла заслугу свого інкогніто в С. Тахла, розглядала його як випробування, якому кожного дня вона піддавала себе і з якого виходила щоденно переможницею. Певно, кожного разу вона більше заспокоювалася після своїх прогулянок: якщо вона того хотіла, її бачили дуже мало, майже ніколи. Вона думає, що перелилася у форму особистості непевної природи, яка могла б називатися до нескінченності різними іменами й видимість якої залежить від неї самої.

Остаточне поселення подружжя, його впевнена позиція, гарний будинок, достаток, діти, спокійна розміреність ходи Лол, суворість її сірого плаща, її похмурі сукні в стилі тих часів — чи все це не могло вказувати на те, що вона вже назавжди вийшла зі своєї болючої кризи? Я не знаю. Але факт є фактом — ніхто не звертався до неї впродовж цих тижнів блаженного блукання містом, ніхто.

Чи впізнала вона когось у С. Тахла? Крім, хоча й непевно, жінки перед її будинком того сірого дня? Не думаю.

Я бачив, коли стежив за нею, — залишаючись схованим від неї — що вона іноді усміхалася деяким обличчям, або, принаймні, так можна було подумати. Але ця чарівлива усмішка Лол, незмінна самодостатність її усмішки мала таку дію, що люди йшли далі не інакше ніж усміхаючись і собі. Вона мала такий вигляд, ніби глузувала з себе та з інших, трохи знічена, але потішена тим, що знаходиться по той бік широкої ріки, яка відділяє її від мешканців С. Тахла, з того боку, де вони не були.

Так Лол В. Штайн знову опинилася у С. Тахла, своєму рідному місті, у тому місті, яке вона знала напам’ять, не маючи нічого, жодного знаку, що свідчив би про це знання в її власних очах. Вона впізнавала С. Тахла, впізнавала своє місто безперестанку й через те, що пізнала його дуже давно, і через те, що пізнала його напередодні, але без доказів на підтвердження того, вона була відштовхнута цим містом кожного разу — м’яч, попадання якого завжди було однаковим; залишаючись самотньою, вона почала впізнавати менше, потім — інакше, вона почала повертатися день за днем, крок за кроком до свого не-знання С. Тахла.

Цей куточок у світі, де гадають, що вона пережила свій минулий біль, той удаваний біль, стирається помалу з її пам’яті у своїй матеріальності. Чому саме це місце, а не інше? У якому б місці не знаходилася Лол — вона там ніби вперше. Незмінної дистанції спогадів вона вже не має — вона там. Її присутність робить місто чистим, невпізнанним. Вона починає крокувати в розкішному палаці забуття С. Тахла.

Коли вона поверталася у свій дім — Жан Бедфорд про це свідчив у присутності Татіани Карл — вона знов займала місце в тому порядку, який вона сама там установила, вона була радісна, так мало втомлена, ніби щойно прокинулася, вона ліпше зносила своїх дітей, вона ще більше знічувалася перед їхньою волею, бралася навіть, сперечаючись зі служницями, захищати їхню незалежність, підтримувати їхні вибрики, їхнє зухвальство по відношенню до неї, вона вибачала їх завжди; ті маленькі запізнення, які вранці вона не змогла б навіть помітити без страждання, невеличкі відхилення від розпорядку, незначні помилки в нагромадженні її порядку — вона їх ледве помічала після своїх прогулянок. До того ж, вона почала говорити про цей порядок зі своїм чоловіком.

Вона сказала йому якось, що, мабуть, він мав рацію, коли говорив, що цей порядок не був більше таким, яким вони його потребували, — вона не сказала чому — можливо, що вона змінить його, трохи згодом. Коли? Згодом. Лол не уточнила.

Вона говорила кожного дня, так ніби то було вперше, що вона гуляла там чи там, у якому кварталі, але вона не повідомляла про жодну, навіть найнезначнішу подію, при якій вона була б присутня. Жан Бедфорд вважав природньою стриманість своєї дружини щодо її прогулянок. Адже ця стриманість огортала всю поведінку Лол, усяку її дію. Її судження були рідкістю, її оповіді — не існували. Задоволення Лол, щоразу більше, чи не свідчило воно про те, що вона не знаходила нічого ні гіркого, ні сумного в місті своєї юності? Це було головне, так, певно, вважав Жан Бедфорд.

Лол ніколи не говорила про покупки, які вона могла б зробити. Вона ніколи їх і не робила під час своїх прогулянок. І про погоду також вона ніколи не говорила.

Коли йшов дощ, усі її близькі знали, що Лол чатувала на вияснення за вікнами своєї кімнати. Я гадаю, що вона мала знаходити там, у монотонності дощу цей інший край, одноманітний, бляклий, та прекрасний, більш привабливий для її душі, ніж будь-який інший момент її нинішнього життя, цей інший край, який вона шукала, відколи повернулася до С. Тахла.

Зазвичай ранки вона цілком присвячувала своїй оселі, своїм дітям, відправленню цього такого суворого порядку, який лише вона одна мала силу та вміння встановити, але коли йшов надто сильний дощ, щоб виходити, вона ні за що не бралася. Така її господарська лихоманливість — вона намагалася не надто показувати це — повністю розсіювалася, коли вона виходила, або мала виходити, навіть якщо ранок був важким.

Що робила вона в ці години протягом десяти років, що передували? Я запитував у неї. Вона не зуміла чітко сказати мені, чим займалася. У ці самі години в Ю. Бриджі, може, вона нічого не робила? Нічого. Але крім цього? Вона не могла пояснити як саме — нічого. Це було пов’язане з тим, що було за вікнами? Можливо, також, так. Але не тільки.

Ось, що я думаю.

Думки, цілий рій думок, всі однаково уражені безплідністю, щойно прогулянка скінчується — жодна із цих думок ніколи не перетинала порогу її дому — приходять до Лол В. Штайн, поки вона ходить. Можна сказати, що це машинальне переміщення її тіла, яке змушує здійматися їх в усій сукупності у невпорядкованому, неясному, благодатному русі. Лол приймає їх із задоволенням і з однаковим подивуванням. Повітря вривається до будинку, тривожить її, виганяє її. Думки приходять.

Думки, що народжуються та відроджуються, щоденні, весь час одні й ті самі, такі, що приходять у метушні, отримують життя та дихання в пустельному всесвіті, у межах якого панує порожнеча і серед яких одну, одну єдину, вдається з часом, вже наприкінці, прочитати та побачити трохи краще за інші, вона тривожить Лол трохи більше, ніж інші та зрештою затримує її увагу…

Той бал, давній бал, тремтів удалині — він був лише уламком, викинутим на берег океану, нині спокійного, серед цього дощу, у С. Тахла. Татіана пізніше, коли я їй це сказав, розділила мою думку.

— Тож саме через це вона прогулювалася, щоб краще думати про той бал.

Бал помалу оживає, тремтить, чіпляється до Лол. Вона відігріває його, захищає, живить, він росте, постає зі своїх складок, потягується, і однієї днини — він уже готовий.

Вона входить туди.

Вона входить туди щодня.

Пообіднього світла днів того літа Лол не бачить. Вона потрапляє до штучного, чарівливого світла балу Т. Біч. І в цьому замкненому просторі, що навстіж розкривається перед одним її поглядом, вона знову розпочинає минуле, вона наводить там лад, у тій своїй справжній домівці, вона прибирає її.

Розпусна хитруха, каже Татіана, певно, вона завжди думала про одне й те саме. Я думаю так само, як і Татіана.

Я пізнаю Лол. В. Штайн у єдиний спосіб, у який я можу пізнати, — через кохання. Саме через це пізнання я дійшов до такої думки: у численних формах балу в Т. Біч саме розв’язка тримає увагу Лол. Це конкретна мить завершення, коли з нечуваною брутальністю з’являється вранішня зоря і відділяє її від пари, яку утворили Майкл Річардсон та Анн-Марі Штреттер, назавжди, завжди. Кожного дня Лол усе далі й далі просувається у відбудовуванні цієї миті. Їй навіть вдається ледь уловити її приголомшливу швидкість, розкласти її по поличках, розбити її на секунди в надзвичайно нетривкій непорушності, у якій криється, разом із тим, її нескінченна благодать.

Вона прогулюється знову. Вона бачить усе чіткіше, все ясніше те, що вона хоче бачити. Те, що вона відновлювала, — це кінець світу.

Вона бачить себе — і ось у чому полягає її істинна думка — у тому самому місці, у цьому кінці, завжди, у центрі трикутника, у якому зоря та вони двоє довічно залишаються складовими: вона щойно побачила цю зорю, у ту мить, коли вони двоє її ще не помітили. Вона — вже знає, вони — ще ні. Але вона безсила завадити їм дізнатися. І все розпочинається знов.

У цей конкретний момент одна річ, — але яка? — мала бути випробувана, але не була. У цей конкретний момент Лол тримається, розтерзана, не маючи голосу, щоб покликати на допомогу, без аргументів, без доказів нікчемності цього дня перед лицем цієї ночі, вирвана й пронесена від зорі до їхньої пари у впорядкованому та марному сум’ятті всього її єства. Вона — не Бог, вона — ніхто.

Із цією усмішкою Лол звертається, звісно, до цієї хвилини свого життя, про яку вона думає. Наївність можливого болю чи навіть якогось смутку від неї відійшла. Від цієї хвилини лишається тільки її чистий час, що має білість кістки.

І це починається знов: зачинені, наглухо запечатані вікна, бал, оточений стіною свого нічного освітлення, має вміщувати їх, усіх трьох, і лише їх. Лол у цьому впевнена: разом вони б могли бути врятовані від приходу іншого дня. Іншого. Щонайменше.

Що відбулося б? Лол не заходить далеко в тому невідомому, до якого веде ця мить. Вона не має жодного спогаду, навіть уявного, вона не має жодного уявлення про це невідоме. Але ось, що вона думає — вона мусила проникнути туди, саме це їй потрібно було зробити, що це могло б бути назавжди, для її голови, для її тіла, їхній найбільший біль і їхня найбільша радість, що переплелися й переплуталися в усьому, навіть у своєму визначенні, що стало суцільною, але неназваною нестачею одного слова. Я люблю думати, адже я люблю її, що Лол є мовчазною в житті тому, що вона повірила — простір блискавки — що це слово могло існувати. Але через його не-існування вона мовчить. Це могло бути слово-відсутність, слово-діра, розрита в центрі ямки, ямки, в якій усі інші слова могли бути поховані. Його неможливо було б сказати, але його можна було б змусити зазвучати. Величезне, нескінченне, порожній гонг, воно б затримало тих, хто захотів піти, воно б їх переконало в неможливому, воно б заглушило їх до всіх інших слів, крім себе самого, одним махом воно б назвало їх усіх, їх, майбутнє та мить. Будучи відсутнім, створюючи простір нестачі, це слово псує всі інші, заражає їх, це відбувається так само, як із мертвим собакою на пляжі опівдні, ця діра плоті. Як вони були знайдені, інші слова? Серед секонд-хенду яких пригод, паралельних пригоді Лол В. Штайн, задушених у зародку, затоптаних і знищених — о! — що є в цьому, крім кривавих не-завершеностей, нагромаджених уздовж горизонтів, і серед них, це слово, яке не існує, все ж таки там знаходиться: воно чекає на вас на поворотах мови, воно вам кидає виклик — воно ніколи не служило — викликати його, змусити з’явитися за межами його царини, проколотої з усіх сторін, через яку витікають море, пісок, вічність того балу у кінофільмі Лол В. Штайн.

Вони, здивовані, дивилися, як проходять скрипалі.

Потрібно було оточити стінами цей бал, зробити з нього цей корабель світла, на борт якого кожного дня сходить Лол, але який залишається там, у цьому неможливому порту, назавжди приякорений і готовий залишити, зі своїми трьома пасажирами, все це майбутнє, у якому Лол В. Штайн тепер тримається. У деякі рази він має в очах Лол той самий порив, що і в перший день, ту саму фантастичну силу.

Але Лол поки ще не є ні Богом, ні особистістю.

Він би зняв із неї її чорну сукню повільно, з цього часу він би зробив великий етап подорожі, який було б подолано.

Я бачив Лол роздягнуту, поки ще невтішну, невтішну.

Для Лол є неможливим думати про те, що вона буде відсутня в цьому місці, де було здійснено цей вчинок. Цей вчинок не було б здійснено без неї: вона є з ним плоть до плоті, форма до форми, її очі прикуті до його трупа. Вона народжена, щоб бачити його. Інші народжені, щоб померти. Цей вчинок без неї, яка б могла його бачити, він умирає від спраги, він виснажується, він падає, а Лол перетворюється на попіл.

Видовжене та худе тіло іншої жінки з’явилося б помалу. І в прогресії чітко паралельній та зворотній, Лол була б заміщена нею біля чоловіка з Т. Біч. Замінена цією жінкою з точністю до подиху. Лол стримує цей подих: тією мірою, якою тіло жінки являється цьому чоловікові, її тіло стирається, стирається — о насолода — зовсім, геть із цього світу.

— Ти. Ти одна.

Це дуже вповільнене зривання сукні з Анн-Марі Штреттер, це знищення оксамиту її власної особистості, Лол ніколи не могла довести до кінця.

Те, що відбулося між ними, після балу, поза межами її присутності, гадаю, Лол про це ніколи не думає. Хай би він і поїхав назавжди, якщо вона про це думала, після їхнього розриву, попри її волю, свідчило б на його користь, переконало б її в уявленні, яке вона про нього мала, що він ніколи не зміг би пережити жодного істинного щастя, крім щастя швидкоплинності кохання без повернення, зі сміливістю, більше нічого. Майкла Річардсона кохали у свій час надто великим коханням, більше нічого.

Лол більше не думає про це кохання. Ніколи. Воно померло. Навіть запах його — це запах мертвого кохання.

Чоловік із Т. Біч має виконувати лише одне завдання, завжди одне й те саме у світі Лол: Майкл Річардсон кожного дня починає роздягати іншу жінку, а не Лол, і коли інші груди з’являються, білі, під чорною вузькою сукнею, він зупиняється на цьому, засліплений, цей Бог втомлений цим роздяганням, своїм єдиним завданням, і Лол марно чекає, що він знову візьме її. Своїм скаліченим тілом іншої вона кричить, вона марно чекає, вона даремно кричить.

Потім, одного дня, це скалічене тіло ворухнеться в животі Бога.

* * *

Щойно Лол його побачила — вона впізнала його. То був той, хто пройшов повз неї кілька тижнів тому.

Цього дня він був сам.

Він виходив із кіно, десь у центрі міста. Поки всі штовхалися в коридорі, він не поспішав. Коли він вийшов на тротуар, примружив очі на світлі, трохи затримався, щоб подивитися навколо себе. Він не побачив Лол В. Штайн, він ніс свою куртку на плечі, притримуючи рукою, він легко підкинув її, потім — надів, все ще не поспішаючи.

Чи був він схожий на її нареченого з Т. Біч? Ні, він нічим не нагадував його. Чи мав він щось у манері від цього зниклого коханця? Напевне, так — у тому погляді, яким він дивився на жінок. Певно, він упадав за всіма жінками, мабуть, тільки з ними він міг зносити це вимогливе тіло, яке продовжувало вимагати ще і ще, при кожному погляді. Так, у ньому це було, вирішила Лол, він це випромінював, цей перший погляд Майкла Річардсона, той, який Лол знала ще до балу.

Він не був таким молодим, яким здався Лол першого разу, коли вона його побачила. Можливо, вона помилялася. Безперечно, вона подумала, що він, мабуть, був нетерплячим, і, можливо, злегка жорстоким.

Він уважно оглянув бульвар навколо кінотеатру. Лол обійшла будівлю.

Спинившись позад нього, у своєму сірому плащі, Лол чекає, коли він нарешті вирішить, куди йти.

Я ніби бачу це:

Літня спека, яку вона майже не помічала до цього дня, залишаючись неуважною, раптом вибухає і розповсюджується. Ось Лол уже повністю підкорена нею. Все стає нею — вулиця, місто, цей незнайомець. Якою є ця спека, якою є ця втома? Це вже не вперше. Вже кілька тижнів вона ніби відчувала бажання, щоб тут було ліжко, щоб покласти на ньому своє тіло, важке, налите свинцем, якому так важко рухатися, цю безплідну та ніжну зрілість, прямо на краєчку свого падіння, на глуху та зажерливу землю. Ах, яким є це тіло, і раптом вона почувається позбавленою його? Де воно, те тіло жайворонка, яке вона мала до цього часу?

Він вирішив: почав підніматися бульваром. Чи він вагався? Так. Він подивився на годинник і зважився піти саме в цьому напрямку. А Лол, чи могла вона вже назвати ім’я тієї, яку він збирався зустріти? Ще не зовсім. Вона не знає, що саме її вона переслідувала, в образі цього чоловіка із С. Тахла. Але все ж таки для Лол вона вже не лише та жінка, яку вона побачила мигцем біля свого саду, я гадаю, що для Лол вона вже є більшим.

Якщо було конкретне місце, де йому слід бути в певну годину, він ще мав деякий час між цією годиною і оцим самим, теперішнім моментом. Отже, він використовував цей час так, попрямувавши скоріше туди, ніж у якесь інше місце, у неясній надії, яка ніколи не полишала його, як думала Лол, зустріти ще одну жінку, піти за нею, забути ту, з якою він збирався зустрітися. Цей час, він би витратив його в спосіб, який Лол вважала божественним.

Він ішов рівним кроком, проминаючи вітрини. Це вже не вперше впродовж цих кількох тижнів він іде так. На одиноких і вродливих жінок він оглядався, іноді й зупинявся, вульгарний. Лол здригалася кожного разу, ніби він дивився на неї.

Тоді, давно, зовсім юна, вона вже бачила на пляжі таку поведінку, подібну до поведінки багатьох чоловіків у С. Тахла. Чи вона згадала раптом, що страждала через це? Чи усміхалася вона від того? Можливо, ці перші кроки її юності містяться відтоді в ніжній та щасливій пам’яті Лол. Тепер вона помічає їхні погляди, що звернені на неї, у чіткій відповідності. Вона сама не бачить себе і таким чином її можна побачити в інших. Ось вона, всемогутність тієї матерії, з якої її створено. Без певного порту приписки.

Вони йдуть пляжем, для неї. Вони не знають. Вона йде за ним без болю. Його крок широкий, він залишає верх свого тіла майже повністю непорушним, стриманим. Він не знає.

То було в якийсь робочий день. Було мало людей. Наближався розпал сезону відпусток.

Я ніби бачу це.

Обачна, розважлива, вона йде доволі далеко позад нього. Коли він проводжає очима іншу жінку, вона схиляє голову і злегка відвертається. Те, що він, можливо, і може побачити — це ось цей сірий плащ, цей чорний берет, і більше нічого, нічого небезпечного. Коли він спиняється перед вітриною, або чимось іншим, вона уповільнює крок, щоб не спинитися одночасно із ним. Якби вони побачили її, чоловіки з С. Тахла, — вона б утекла.

Вона відчуває бажання переслідувати. Йти за ним, а потім — захопити зненацька, погрожувати раптовим нападом. І це продовжується деякий час. Якщо вона, у свою чергу, бажає бути захопленою зненацька, вона не хоче, щоб це сталося раніше, ніж вона вирішить це сама.

Бульвар злегка піднімається до площі, якої вони досягай разом. Звідтам починаються три інші бульвари, що ведуть до передмістя. З цього боку — починається парк. Галас дітей.

Він пішов тим бульваром, який був якнайдалі від цього парку: прямий бульвар, що його недавно запланували, де вуличний рух є більш пожвавленим, ніж на інших, адже то — найшвидший виїзд із міста. Він прискорив крок. Година вже минала. Запас часу, який він мав перед своїм побаченням, який вони мали обоє, Лол і він, увесь час зменшувався.

Тож цей час він використав у довершений спосіб в очах Лол — для пошуку. Таки ж він його витрачав, він ішов, ішов. Кожен його крок віддається в ній, б’є, б’є точно, в одне й те саме місце — гвіздок у плоть. Уже кілька днів, кілька тижнів кроки чоловіків із С. Тахла б’ють однаково.

Я вигадую, я бачу.

Вона починає відчувати літню задуху, лише коли він робить додатковий до цієї ходи жест, коли він проводить рукою по волоссю, коли він запалює цигарку, і особливо, коли він дивиться на жінок, що проходять повз нього. Тоді Лол здається, що вона більше не має сили йти за ним, і в той же час вона продовжує це робити, переслідувати цього чоловіка з-поміж чоловіків С. Тахла.

Лол знала, куди веде цей бульвар, повз кілька садиб, розташованих на площі, повз робочий квартал, відокремлений від основної частини міста, де знаходиться кінотеатр, кілька барів.

Я вигадую.

На такій відстані він навіть не може почути її кроки по тротуару.

На ній її пласка й тиха взуванка, яку вона надягає для прогулянок. Проте вона вживає додаткового заходу безпеки — знімає свого берета.

Коли він зупиняється на площі, якою закінчується бульвар, вона знімає свого сірого плаща. Вона одягнена в темно-синє, жінка, яку він усе ще не бачить.

Він спинився біля автобусної зупинки. Там було багато людей, набагато більше, ніж у місті.

Тоді Лол обходить площу і стає коло автобусної зупинки навпроти.

Вже й сонце зникло і майже торкалося верхівок дахів.

Він запалив цигарку, зробив кілька кроків уздовж і впоперек з одного і з іншого боку знаку. Поглянув на годинника, побачив, що іще не час, почекав, Лол здалося, що він пробіг очима по всьому просторі навколо неї.

Там були і жінки, у безладній юрмі вони чекали на автобус, перетинали площу, проходили повз зупинку. Жодна з них не могла уникнути його погляду, вигадувала Лол, жодна з них, яка б могла, принагідно, припасти йому до смаку, або, у крайньому разі, припасти до смаку комусь іншому, а не йому, чому б ні? Він не минав жодної спідниці, йому вільно дихалося, там, у натовпі, перед цим побаченням, яким він ласував наперед, яке було близьким, на відстані руки, беручи, уявляючи, що володіє протягом кількох секунд, потім відкидаючи жінок, залишаючись у жалобі по всіх, по кожній, по одній єдиній, по тій, яка ще не існувала, але яка могла би змусити його відчути в останню хвилину нестачу тієї, серед тисячі, яка мала прийти, прийти до Лол В. Штайн і яку Лол В. Штайн чекала разом із ним.

* * *

Вона насправді приїхала, вона зійшла з автобуса, переповненого людьми, які з приходом вечора верталися по домівках.

Як тільки вона прямує до нього, зі своїм дуже повільним, дуже м’яким гойданням стегон, яке перетворює кожну мить її ходи на об’єкт пестливих її лестощів самій собі, потайливих і нескінченних, щойно показується чорна маса цього імлистого, легкого та сухого волосся, під якою — дуже маленьке, трикутне личко, біле, яке ніби захопили величезні очі, дуже світлі, серйозність яких скорботна через невимовні докори сумління, через те, що вона носить це тіло перелюбу, Лол зізнається собі, що впізнала Татіану Карл. Отже, тільки й думає вона, вже тижнями це ім’я відчувається то тут, то там, десь удалині, і ось ім’я її вже тут: Татіана Карл.

Вона була вдягнена скромно, у чорний костюм спортивного стилю. Але її волосся було дуже старанно зачесане, заколоте сірою квіткою, підійняте золотими гребенями, було видно, що вона доклала всіх зусиль, щоб закріпити в нетривку зачіску цю довгу та густу чорну завісу, яка, обрамлюючи обличчя, відтіняла ясний погляд її очей, робила його більш широким і ще більш засмученим. І це все, до чого мав доторкнутися лише один погляд, що не можна було без загрози руйнації залишити на вітрі, вона — Лол це вгадує — ув'язнила під темною вуалеткою, щоб в одну мить він став єдиним, хто порушить та зруйнує чарівну простоту цього всього; один жест — і вона купатиметься у водоспаді свого волосся, про яке Лол раптом згадала і яке вона знову побачила, таке осяйне, і ніяк не пов’язане з цією жінкою. Про неї говорили тоді, що вона буде змушена одного дня обрізати його, це волосся, воно її втомлювало, її плечі могли зігнутися під його вагою, воно могло спотворити її своєю масою, надто великою для її таких великих очей, для її обличчя, такого витонченого, у якому так мало плоті. Татіана Карл не обрізала своє волосся, вона ніби виграла, побившись якось об заклад, можливість мати його надто багато.

Чи стала вона таким чином Татіаною, у цей день? Чи, може, трохи, чи й зовсім навпаки? Їй траплялося також мати розпущене волосся на спині, носити світлі сукні. Я вже не пам’ятаю.

Вони обмінялися кількома словами й пішли тим самим бульваром, далі за передмістя.

Вони йшли на відстані кроку одне від одного. Вони дуже мало говорили.

Я гадаю, що бачу те, що мала бачити Лол В. Штайн.

Між ними є вражаюча узгодженість, яка не походить від взаємного знання, але якраз навпаки, від нехтування таким. Вони мають однаковий вираз мовчазного потрясіння, жаху, глибокої байдужості. Вони йдуть швидше, наближаючись. Лол В. Штайн підстерігає, виношує їх у собі, сама вибудовує їх, цих коханців. Їхня хода не ошукає її. Вони не кохають одне одного. Що це означає для неї? Інші обов’язково сказали б щось одне. Принаймні. Вона — сказала б інше. Але вона не говорить. Інший зв’язок тримає їх укупі, інші пута, які не є ні почуттям, ні щастям, йдеться про інше, щось, що не приносить ні болю, ні радості. Вони не щасливі, вони й не нещасні. Їхній зв’язок створено з нечутливості, у такий спосіб, що є для них спільним і який раз по раз їх лякає, адже будь-яка симпатія з нього є вигнаною. Вони разом, поїзди, які проходять одне повз одного на дуже близькій відстані, навколо них однаковий тілесний та рослинний пейзаж, вони бачать його, вони в тому не єдині. З ними можна укласти угоду. Вони протилежними шляхами прийшли до такого самого результату, що й Лол В. Штайн, вони — через зроблене, сказане, намагання, помилки, через те, що йшли і поверталися, брехали, програвали, вигравали, йшли вперед, знов поверталися, а вона, Лол — через ніщо.

Тепер є місце, яке слід зайняти, те, яке їй не вдалося здобути в Т. Біч тоді, десять років тому. Де? Вона не варта цього оперного місця в Т. Біч. Яке? Потрібно буде задовольнитися тим, щоб нарешті пробити собі прохід, трошки наблизитись до цього далекого берега, де вони живуть, інші. До чого? Що то за берег?

Будівля. Довга, вузька, певно, колись була або казармою, або якимсь адміністративним приміщенням. Одна її частина слугує гаражем для автобусів. Інша — це Готель де Буа, що має погану славу, але який залишається єдиним місцем, куди міські парочки можуть приходити в повній безпеці. Бульвар має назву бульвар де Буа, на якому цей готель є останнім номером. Перед його фасадом ростуть дуже старі вільхи, висаджені в ряд, у якому бракує декількох дерев. Позаду простяглося велике поле жита, рівненьке, без дерев.

Сонце ще освітлює цю пласку рівнину, ці поля.

Лол знає цей готель, тому що ходила туди в юності з Майклом Річардсоном. Вона, напевно, приходила туди якось і під час своїх прогулянок. Саме там Майкл Річардсон освідчився їй. Спогад про зимовий день, як і інші спогади, також поглинуло незнання, у повільному, щоденному зледенінні С. Тахла під її кроками.

Та юна дівчина з С. Тахла почала в цьому місці вбиратися в шати — і це, певно, продовжувалося місяцями — для балу в Т. Біч. Саме звідси вона виїхала на той бал.

На бульварі де Буа Лол утрачає трохи часу. Вже немає потреби переслідувати їх так близько, відколи вона знає, куди вони йдуть. Загроза бути впізнаною Татіаною Карл це найгірше, чого слід боятися.

Коли вона підходить до готелю, вони вже нагорі. Лол, залишившись на стежці, чекає. Сонце заходить. Червоніючи, приходять сутінки, певно, сумні. Лол чекає.

Лол В. Штайн уже за Готелем де Буа, вона стоїть на кутку будівлі. Час іде. Вона не знає, чи досі винаймаються погодинно ті кімнати, вікна яких виходять на житнє поле. Це поле, у кількох метрах від неї, поринає, все більше й більше, у зелену, молочну тінь.

В одному вікні на третьому поверсі Готелю де Буа запалюється світло. Це ті самі кімнати, що й за часів її юності.

Я бачу, як вона іде. Дуже швидко вона опиняється на житньому полі, зісковзує по ньому, сідає, і ось уже вона лежить. Перед нею тепер це освітлене вікно. Але Лол далеко від цього світла.

Думка про те, що вона чинить, не виникає в її свідомості. Я також вважаю, що вперше вона знаходиться там, без думки про те, що вона там є, і що якби її спитали, вона б сказала, що відпочиває. Від тієї втоми, якої вона набралася поки прийшла сюди. Від тієї втоми, яка ще з’явиться, коли вона ще муситиме повертатися звідти. Жива, вмираюча, вона глибоко дихає, цього вечора повітря медове, виснажливо ніжне. Вона не запитує себе, звідки в ній з’явилася ця чудова слабкість, яка змусила її лягти в цьому полі. Вона дозволяє їй діяти, заповнити себе аж до нападів задухи, різко колихати її, невблаганно, аж допоки не засне Лол В. Штайн.

Під її спиною хрущить жито. Молоде жито початку літа. З очима, прикутими до освітленого вікна, жінка слухає пустоту — це означає живитися, пожирати цю неіснуючу, невидиму виставу, світло однієї кімнати, у якій існують інші.

На віддалі проминає спогад з якоїсь пам’яті, який має пальці чарівниці. Вона злегка доторкається до Лол трохи після того, як та лягла в полі, вона показує їй у цю пізню вечірню годину, у полі жита, цю жінку, шо дивиться в прямокутне віконце, вузьку сцену, обмежену, як камінь, на якій ще не показався жоден персонаж. І, можливо, Лол ще боїться можливості ще більшого розриву з іншими, але настільки мало. Вона знає все ж таки, що деякі боролися б — і вона також, ще вчора — що вони б повернулися до себе бігом, відколи залишок розсудливості змусив би їх захопити одне одного зненацька в цьому полі. Але цей страх останній, якого навчилася Лол, це той страх, який інші відчували б на її місці цього вечора. Тільки вони б сміливо ув’язнили його у своїх грудях. Але вона — зовсім навпаки, вона викохує його, приручає, пестить своїми руками, які спочивають на житі.

Обрій з іншого боку готелю втратив усякий колір. Спадає ніч.

Тінь чоловіка проходить через прямокутник світла. Один раз, потім другий — у протилежному напрямку.

Світло змінюється, воно стає потужнішим. Воно вже не йде з глибини, ліворуч від вікна, але падає зі стелі.

Татіана Карл, у свою чергу, оголена, оповита своїм чорним волоссям, перетинає сцену, утворену світлом, повільно. Можливо, вона зупиняється тільки в прямокутнику бачення Лол. Вона повертається в глиб кімнати, де має знаходитись чоловік.

Вікно маленьке, і Лол має бачити лише погруддя коханців, обрізане на рівні живота. Тож вона не бачить, де закінчуються коси Татіани.

З такої відстані Лол не чує, коли вони говорять. Вона бачить лише рух їхніх облич, що став подібним до руху частини тіла. Вони розчаровані. Вони мало говорять. І ще, вона їх бачить, лише коли вони проходять біля центру кімнати за вікном. Німотний вираз їхніх облич робить їх ще більш подібними одне до одного, помічає Лол.

Він ще раз проходить через смугу світла, але цього разу — вдягнений. Трохи згодом проходить Татіана, все ще оголена: вона спиняється, вигинається, її голова злегка піднята і в обертальному русі її торсу — руки здійняті в повітря, долоні готові прийняти його — вона перекидає своє волосся перед собою, звиває його і знов піднімає. Її груди, відносно до її худорлявості, важкі, вони вже доволі зруйновані — це єдине, що піддалося руйнації у всьому тілі Татіани. Лол, певно, згадує, якими чистими були колись їхні приязні стосунки. Татіана має стільки ж років, що й Лол В. Штайн.

Я пригадую: чоловік підходить до неї, коли вона займається своїм волоссям, він схиляється, занурює голову в м’яку та густу масу, цілує, вона — продовжує піднімати своє волосся, вона дозволяє йому робити все, сама ж — продовжує зачісувати волосся й відпускає його.

На доволі довгий час вони зникають із рамки вікна.

Татіана знову повертається одна, її волосся знову впало. Вона підходить до вікна з цигаркою в роті і спирається ліктями на підвіконня.

Лол, я бачу її — вона не рухається. Вона знає, що якщо не бути попередженим про її присутність у полі, викрити її неможливо. Татіана Карл не бачить темної плями в житі.

Татіана Карл віддаляється від вікна, щоб з’явитися в ньому одягненою, знову вкритою своїм чорним костюмом. Він також проходить, востаннє, зі своєю курткою на плечі.

Скоро світло в кімнаті згасає.

Таксі, без сумніву, викликане по телефону, зупиняється перед готелем.

Лол встає. Вже зовсім темно. Її тіло заніміло, попервах вона погано тримається на ногах, але йде швидко, щойно дійшовши до маленької площі вона ловить таксі. Вже давно минула година вечері. Вона надзвичайно спізнилася.

Її чоловік на вулиці, він, стривожений, чекає на неї.

Вона збрехала і їй повірили. Вона сказала, що мусіла зайти далеко від центру, щоб дещо купити, купити таке, що вона могла знайти лише у розсадниках передмістя — саджанці для живоплоту, який вона задумала зробити між парком та вулицею.

Її ніжно пожаліли через те, що їй довелося так довго йти темними та пустими вулицями.

Кохання, яке Лол пережила до Майкла Річардсона, було для її чоловіка найбільш певною запорукою вірності його дружини. Вона не могла знайти вдруге чоловіка, який би був створений за мірками чоловіка з Т. Біч, або треба було, щоб вона вигадувала, але ж вона нічого не вигадувала, думав Жан Бедфорд.

* * *

Протягом наступних днів Лол шукала адресу Татіани Карл.

Вона не припинила свої прогулянки.

Але світло балу якось раптово потьмяніло. Вона вже не може ясно бачити. Сіра пліснява рівномірно вкриває обличчя й тіла коханців.

Родина Карлів ніколи не жила в С. Тахла. Лол і Татіана спілкувалися лише в коледжі, а також разом проводили канікули в Т. Біч. Їхні батьки не були, так би мовити, знайомі. Лол забула адресу Карлів. Вона написала до Товариства випускників коледжу — після виходу на пенсію батька Карли переїхали, вони жили на березі моря, біля Т. Біч. Після цього переїзду вони ніколи не отримували жодних новин від Татіани. Лол затято продовжувала пошук, вона написала пані Карл довгого та заплутаного листа, щоб сказати їй, як би їй хотілося віднайти Татіану, єдину з її подруг, яку вона ніколи не забувала.

Пані Карл відповіла Лол дуже сердечно й дала їй адресу своєї дочки, яка вже вісім років була одружена з доктором Беньєром у С. Тахла.

Татіана жила у великій садибі на півдні С. Тахла, біля лісу.

Багато разів Лол ходила гуляти в околицях цієї садиби, яку вона вже бачила, як і всі інші садиби в місті.

Вона знаходилася на невеликому узвишші. Великий та лісистий парк не дозволяв добре роздивитися її з фасаду, але позаду, через звивистий накал великої алеї, її було краще видно, від поверхів до балконів, велику терасу на якій Татіана часто проводить час улітку. Саме з цього боку знаходилися залізні вхідні ворота.

Безперечно, у плани Лол не входило стрімголов поспішати до Татіани. Спочатку вона хотіла походити навколо її будинку, поблукати вулицями, які його оточували. Хто знає? Можливо, Татіана б вийшла, вони б зустрілися так, зустрілися б так, ніби випадково.

Але так не сталося.

Напевно, вперше Лол побачила Татіану Карл на терасі, вона, одягнена в купальник, лежала в шезлонгу, на сонці, із заплющеними очима. Другого разу так само. Одного разу Татіани там не було. Там стояв шезлонг і низенький столик із кольоровими журналами. Погода того дня була похмурою. Лол забарилася. Татіана не вийшла.

Тож Лол вирішила завітати до Татіани. Вона сказала своєму чоловікові, що збирається знову зустрітися з давньою подругою з коледжу, Татіаною Карл, фотографію якої вона випадково знайшла під час прибирання. Чи вона коли говорила йому про неї? Вона вже не пам’ятала. Ні. Жан Бедфорд нічого не знав, поки не почув це ім’я.

Оскільки Лол ніколи не виявляла бажання побачити чи зустрітися з кимсь, така ініціатива здивувала Жана Бедфорда. Він почав розпитувати Лол. Вона не відступилася від єдиної причини, яку вона йому назвала: вона хотіла почути новини про своїх колишніх приятельок із коледжу, особливо про Татіану Карл, яка, з її спогадів, була найбільш привабливою серед усіх. Як вона дізналась її адресу в С. Тахла? Вона якось побачила її на виході з кінотеатру в центрі міста. І вона написала до Товариства випускників їхнього коледжу.

Жан Бедфорд звик роками бачити свою дружину поряд із собою, задоволеною, без жодних додаткових вимог. Образ Лол, яка говорить із кимсь — таке неможливо собі уявити, і навіть це може бути неприємним для тих, хто її добре знає. Проте, схоже, Жан Бедфорд нічого не зробив, щоб завадити Лол поводитися, нарешті, як інші жінки. Ця очікувана мить, яка доводила, наскільки їй, із часом, стало краще, мала відбутися рано чи пізно, і він сам цього бажав, певно, згадав Жан Бедфорд, чи хіба ж він волів би, щоб вона лишилася такою, якою вона була впродовж десяти років у Ю. Бриджі, у цій бездоганній віртуальності? Я уявляю собі, який жах пронизав Жана Бедфорда: він мав остерігатися самого себе. Він мусив удавати, що є щасливий з цієї ініціативи Лол. Все, що виводило її з рутини повсякдення, у нього, казав він, просто викликало захват. Чи вона того не знала? А її прогулянки? А чи міг би й він познайомитися з Татіаною Карл? Лол пообіцяла йому це в близькому майбутньому.

Лол придбала собі сукню. Вона відклала на два дні свій візит до Татіани Карл, їй був потрібен час, щоб здійснити цю складну покупку. Вона зважилася на зовсім літню сукню білого кольору. Ця сукня, на думку геть усіх її домашніх, їй дуже пасувала.

Криючись від свого чоловіка, від своїх дітей, від служниць, того дня вона готувалася годинами. Не лише її чоловік, але всі знали, що вона збиралася відвідати свою подругу з коледжу, з якою вона дуже близько товаришувала. Всі дивувалися, але мовчали. Коли вона виходила, нею милувалися, вона подумала, що має дещо уточнити: вона вибрала цю білу сукню, щоб Татіана Карл її краще впізнала, щоб їй було легше; вона пригадує, що то було на березі моря, — як вони бачилися востаннє з Татіаною Карл — то було десять років тому, і під час тих канікул за бажанням одного друга вона весь час вбиралася в біле.

Шезлонг був на своєму місці, столик також, і журнали. Татіана Карл, мабуть, була вдома. То була субота, близько четвертої години. Була хороша погода.

Я гадаю, що все було так:

Лол, укотре вже, обходить садибу, і вже не з надією випадково зустріти Татіану, але щоб спробувати трохи вгамувати це нетерпіння, що збурює в ній хвилювання, яке може змусити її бігти: не слід нічого показувати цим людям, які ще не знають, що їхній спокій скоро буде порушений назавжди. Татіана Карл, за ці декілька днів, стала для неї такою дорогою, що якщо її спроба зараз провалиться, якщо вона зараз не зможе побачитися з нею, вона не зможе дихати в цьому місті, вона помре. Успіх був необхідний. Ось ці самі дні, у більшій мірі навіть, ніж близьке майбутнє, стануть для цих людей такими, якими їх зробить вона, Лол В. Штайн. Вона створить необхідні обставини, потім вона відкриє ті двері, які потрібно: вони увійдуть.

Вона обходить навколо будинку, трохи перебирає той час, який вона сама собі призначила для відвідин. Вона радісна.

У якому загубленому світі Лол В. Штайн навчилася такої непримиренної сили волі, таких методів?

Прийти до Татіани ввечері їй, можливо, здалося б більш привабливим. Але вона, поміркувавши, дійшла висновку, що вона мала виявити розсудливість, і вона підлаштувалася до звичного часу відвідин, усталеного серед буржуазії, до якої вони належали, Татіана й вона.

Вона дзвонить у ворота. Вона навіть бачить, так би мовити, рожеві свої щоки, до яких прилила кров. Вона має бути настільки вродливою сьогодні, щоб це було помітно. Сьогодні, за її бажанням, усі мають побачити Лол В. Штайн.

Покоївка вийшла на терасу, подивилася на неї якусь мить, зникла всередині. За декілька секунд потому Татіана Карл, у свою чергу, у блакитній сукні вийшла на терасу подивитися.

Тераса знаходиться за сотню метрів від воріт. Татіана намагається впізнати, хто ж це прийшов, так несподівано. Вона не впізнає, наказує відчинити ворота. Покоївка знову зникає. Ворота відчиняються, електрична защіпка клацає, звук змушує Лол підскочити.

Вона в середині парку. Ворота зачиняються.

Вона йде вперед алеєю. Вона вже на півдорозі, коли двоє чоловіків приєднуються до Татіани. Один із цих чоловіків — той, кого вона шукає. Він бачить її вперше.

Вона усміхається групі й продовжує повільно йти до тераси. Уздовж алеї, на газоні тепер видно квітники, гортензії відцвітають у затінку дерев. Їхня розплавлена маса, що вже набирає бузкового кольору, напевно, стає зараз єдиною її думкою. Гортензії, гортензії Татіани, у той самий момент, коли Татіана тепер є тою, хто із секунди на секунду вигукне моє ім’я.

— Це ж Лола, я не помиляюся?

Він дивиться на неї. Вона бачить у ньому той самий зацікавлений погляд, що й на вулиці. А це ж Татіана, ось її голос, ніжний, раптом такий ніжний, з давніми барвами, її сумний дитячий голос.

— Ні, але ж це Лол? Я не помиляюся?

— Це вона, — каже Лол.

Татіана бігом спускається з ґанку, підбігає до Лол, зупиняється перед тим, як дійти до неї, дивиться з ледве стримуваним, але й трохи розгубленим, здивуванням, що переходить від приємності до невдоволення, від переляку до заспокоєння. Лол — непрохана дівчинка зі шкільного двору, Лол із Т. Біч, цей бал, цей бал, божевільна, чи вона досі його любить? Так.

Лол опиняється в її обіймах.

Чоловіки з тераси дивилися, як вони цілуються. Вони чули, що про неї говорила Татіана Карл.

Вони дуже близько до тераси. З хвилини на хвилину відстань, що відділяє їх від цієї тераси буде подолано назавжди.

Перед тим, як це станеться, чоловік, якого шукає Лол, раптом опиняється серед полум’я її погляду. Лол, поклавши голову на плече Татіани, бачить це: він злегка похитнувся, він відвів очі. Вона не помилилася.

Від Татіани більше не пахне свіжою білизною дортуарів, де її сміх пробігав вечорами в пошуках вух, яким можна довірити витівки завтрашнього дня. І ось завтрашній день настав. Татіана, вбрана в золотаву шкіру, пахне амброю, зараз, теперішнє, яке кружляє, кружляє в пилюці, і яке нарешті вкладається в крик, ніжний вигук зі зламаними крилами, надрив якого може вловити лише Лол В. Штайн.

— Боже! Лоло, я не бачила тебе десять років.

— Справді, десять років, Татіано.

Обійнявшись, вони підіймаються сходами ґанку. Татіана представляє Лол П’єра Беньєра, свого чоловіка, та Жака Гольда, одного з їхніх друзів мене. Дистанцію подолано.

* * *

Мені тридцять шість, я входжу до цеху медиків Лише рік тому я прибув до С. Тахла. Я працюю в службі П’єра Беньєра в лікарні департаменту. Я — коханець Татіани Карл.

Відколи Лол потрапила до будинку, вона більше ні разу не глянула на мене.

Вона одразу почала розповідати Татіані Карл про фотографію, випадково віднайдену під час недавнього прибирання в кімнатці на горищі — на тому фото вони були разом, узявшись за руки, у дворі коледжу, одягнені у форму, їм було п’ятнадцять років. Татіана не пригадувала цієї фотографії. Я сам повірив у існування такої. Татіана попросила показати їй цю фотокартку. Лол пообіцяла.

— Татіана розповідала нам про вас, сказав П’єр Беньєр.

Татіана взагалі не була говіркою, а цього дня вона говорила ще менше, ніж звичайно. Вона прислухалася до найменшого слова Лол В. Штайн, вона викликала її на розповідь про своє недавнє життя. Вона бажала водночас якнайкраще познайомити нас і дізнатися про неї якомога більше — про її спосіб життя, про її чоловіка, її дітей, її дім, її розклад часу, її минуле. Лол говорила мало, але з достатньою ясністю, чіткістю, щоб заспокоїти будь-кого щодо її теперішнього стану. Але тільки не її, не Татіану. Татіана турбувалася інакше, ніж інші через Лол — те, що їй вдалося дуже добре приховати причину, Татіану засмучувало. Адже насправді ніхто не може остаточно вилікуватися від пристрасті. І, тим більше, пристрасть Лол була невисловленою — Татіана із цим погоджується завжди, попри стриманість, яку вона все ще виявляє щодо тієї ролі, яку вона зіграла в кризі Лол.

— Ти розповідаєш про своє життя, як по писаному, зауважує Татіана.

— З року в рік, — каже Лол, вона зніяковіло усміхнулася, — навколо мене нічого не змінюється.

— Скажи мені дещо. Ти добре знаєш про що я. Коли ми були юними… — благала Татіана.

Лол з усієї сили намагалася зрозуміти, що саме в її юності, яка деталь дозволила Татіані віднайти дещицю цієї приязні, такої живої, яку вона їй дарувала в коледжі. Вона не знаходила. Вона каже:

— Якщо хочеш знати, я думаю, що ми помилилися.

Татіана не відповіла.

Бесіда стала спільною, уповільнилася і, зрештою, заціпеніла, тому що Татіана стежила за Лол, за її найменшою усмішкою, найменшим жестом, і займалася лише цим. П’єр Беньєр заговорив із Лол про С. Тахла, про зміни, які тут відбулися з часів юності двох жінок. Лол знала все про розбудову С. Тахла, про виникнення нових вулиць, про плани забудови передмість, вона говорила про це поставленим голосом, як і про своє життя. Потім знову встановилася тиша. Говорили про Ю. Бридж. Говорили…

Ніщо не могло дозволити розгледіти в цій жінці, навіть побіжно, дивну жалобу, яку носила Лол В. Штайн за Майклом Річардсоном.

Від її божевілля, знищеного, зачищеного, здавалося, ніщо не збереглося, жодного залишку, за винятком її присутності в Татіани Карл цього дня. Причина присутності забарвлювала лінійний та монотонний обрій, але ледь-ледь, адже вона могла, цілком вірогідно, просто занудитися в себе й прийти відвідати Татіану Карл. Татіана запитувала себе, чому все ж таки, чому вона була тут. Це питання було неминуче: Лол не мала нічого такого, щоб сказати, нічого, щоб розповісти їй. Їхні спогади про коледж? — здавалося, її пам’ять про них була дуже вражена, втрачена; про десять років, проведених в Ю. Бриджі, вона розповіла за декілька хвилин.

Я був єдиний, хто знав, через цей погляд, нескінчений, зголоднілий, яким вона подивилася на мене, обіймаючи Татіану, що була конкретна причина її присутності тут. Як то було можливо? Я сумнівався. А оскільки мені ще більше сподобалося віднаходити уточнення цього погляду, я сумнівався сильніше. Він повністю відрізнявся від тих поглядів, якими вона дивилася тепер. Від нього нічого не лишилося. Але підкреслена незацікавленість, яку вона виражала до мене тепер, була надто великою, щоб бути природною. Вона уникала дивитися на мене. Сам я не звертався до неї.

— Як це ми помилилися? — запитала нарешті Татіана.

Напружена, бо не любила, щоб їі так запитували, вона все ж таки відповіла, глибоко засмучена через необхідність розчарувати Татіану:

— Щодо причин. Ми помилилися щодо причин.

— Це я знала, — сказала Татіана. — Тобто… я це підозрювала… все завжди не так просто…

П’єр Беньєр знову перевів розмову, було очевидно, що він був єдиним із нас трьох, кому було важко зносити обличчя Лол, коли вона говорила про свою юність, він знову почав говорити, говорити з нею. Про що? Про красу її саду, адже він проходив повз нього, яка чудова ідея цей живопліт між будинком та вулицею, на якій так багато перехожих.

Здавалося, вона зачула щось, запідозрила, що між мною і Татіаною було щось інше, ніж дружні стосунки. Коли Татіана хоч трохи залишає Лол, коли вона припиняє розпитувати її — це видно ще певніше: Татіана в присутності своїх коханців завжди бунтує проти свого, завжди близького, спогаду про години, проведені в Готелі де Буа. Чи рухається вона, чи підводиться, чи поправляє зачіску, чи сідає її рух завжди плотський. Її тіло дівчинки, її рана, її щасливе горе — цей спогад — він волає, він кличе втрачений рай своєї цілісності, він кличе без кінця, від моменту, коли його втішили. Він є цілісним лише в ліжку готелю.

Татіана подає чай. Лол очима стежить за нею. Ми дивимось на неї, Лол В. Штайн і я. Будь-яка інша іпостась Татіани видається другорядною — в очах Лол і в моїх очах вона є лише коханкою Жака Гольда. Я неуважно слухаю те, що вони тепер згадують удвох легким тоном своєї юності, про волосся Татіани. Лол каже:

— Ой! Твої розпущені коси! Вечорами весь дортуар сходився подивитися на них, тобі допомагали.

І ніколи не йтиметься про білявість Лол, ні про її очі, ніколи.

Чому? Я дізнаюся чому, у який би спосіб мені не довелося це зробити, я дізнаюся.

Це сталося. Поки Татіана знову поправляє зачіску, я згадую про вчорашнє — Лол дивиться на неї — я згадую про те, як вчора поєдналися моя голова, її груди. Я не знаю, що Лол бачила, проте такий погляд, яким вона дивиться на Татіану, змушує мене згадати про це. Мені здається, що моє незнання того, якою може бути Татіана, коли вона зачісується, роздягнена, у кімнаті Готелю де Буа, стає меншим.

Що приховувало в собі це спокійне повернення такого великого кохання, такого сильного, що, як говорили, вона ніби втратила розум? Я остерігався. Вона ніжна, усміхнена, вона говорить про Татіану Карл.

Татіана ж не вірила у вирішальне значення балу в божевіллі Лол В. Штайн, вона відносила його до більш раннього часу в її житті, до більш раннього періоду її юності, вона вбачала її в іншому. У коледжі, казала вона, щось бракувало Лол, вже тоді вона була дивним чином незавершеною, вона ніби прожила свою юність під дією того, чим вона стане, але чим вона так і не могла стати. У коледжі вона була дивом ніжності та байдужості, вона міняла подруг, вона ніколи не боролася з нудьгою, і жодної дівочої сльози. Коли пішов розголос про її заручини з Майклом Річардсоном, Татіана повірила лише наполовину цій новині. Кого б могла знайти Лол, хто міг би затримати всю її увагу? Або принаймні частину її достатню для того, щоби зважитися на добровільний шлюб? Хто міг би завоювати її незавершене серце? Чи ще вважає Татіана, що вона помилилася?

Мені здається, що Татіана мені переказала також розмови, багато розмов, чуток, які ходили в С. Тахла під час одруження Лол В. Штайн. Можливо, вона вже була вагітна своєю першою донькою? Я погано пам’ятаю, у цей момент вони створюють ніби віддалений шум, я більше не розрізняю оповіді Татіани. У цей момент я є одним з усіх цих фальсифікаторів, я знаю — я нічого не знаю. Саме таким було моє перше відкриття з цього приводу — нічого не знати про Лол — це вже знати її. Мені здавалося, можна було знати про неї ще менше, все менше й менше знати про Лол В. Штайн.

Час минав. Лол залишалася. Весь час щаслива, вона не переконувала нікого, що це через зустріч із Татіаною.

— Ти проходиш іноді перед моїм домом? — запитує Татіана.

Лол каже, що таке трапляється, вона прогулюється після обіду, кожного дня, сьогодні вона прийшла навмисно, вона написала багато листів до коледжу і потім до її батьків після того, як вона знайшла ту фотографію.

Чому вона залишається, ще і ще?

Ось уже й вечір.

Вечорами Татіана завжди смутнішала. Вона ніколи не забувала. Цього вечора вона ще дивилася якусь мить надвір: білий прапор закоханих, що мають свою першу подорож, завжди майорить над стемнілим містом. Поразка припиняє бути приреченням Татіани, вона розповсюджується, розтікається на весь всесвіт. Татіана каже, що вона б хотіла здійснити подорож. Вона запитує в Лол, чи вона розділяє таке її бажання. Лол каже, що про це ще не думала.

— Можливо, але куди?

— Ти знайдеш, — каже Татіана.

Вони дивуються з того, що ще ні разу не зустрілися в центрі С. Тахла, але дійсно, каже Татіана, вона мало виходить, у цю пору року вона часто подорожує до своїх батьків. Це неправда. Татіана має вільний час. Весь вільний час Татіани забираю я.

Лол декламує, ніби вірш, своє життя, від одруження: народження дітей, відпустки. Вона деталізує — вона гадає, мабуть, що це те, що вони хочуть знати — розміри останнього будинку, у якому вона жила в Ю. Бриджі, кімната за кімнатою, і достатньо довго, щоб замішання знову охопило Татіану Карл та П’єра Беньєра. Я не пропускаю жодного слова. Насправді, вона розповідає про спустошення будинку з її появою.

— Вітальня там така велика, що там можна було б влаштувати танці. Я так нічого не змогла зробити, щоб вмеблювати її, ніколи нічого не вистачало.

Вона описує ще. Вона говорить про Ю. Бридж. Раптом вона більше не робить це, щоб нам сподобатись, помірковано, як вона, певно, собі це поклала. Вона говорить швидше, гучнішим голосом, її погляд нас відпустив: вона каже, що море зовсім не далеко від садиби, у якій вона жила в Ю. Бриджі. Татіана підхоплюється: море знаходиться в двох годинах від Ю. Бриджу. Але Лол нічого не помічає.

— Тобто без цих нових будівель із вікна моєї кімнати можна було бачити пляж.

Вона описує цю кімнату і помилка залишається… Вона повертається до Т. Біч, який вона не плутає ні з чим іншим, вона знову присутня тут, і володіє всіма засобами.

— Якось я повернуся туди, немає причини цього не зробити.

Я хотів знову впіймати її погляд на собі — я кажу:

— Чому б туди не повернутися цього літа?

Вона подивилася на мене так, як я того бажав. Цей погляд, що вирвався в неї, відвернув плин її думок. Вона відповідала навмання:

— Можливо, цього року. Мені дуже подобався пляж. — І до Татіани: — Ти пам’ятаєш?

Її очі оксамитові, такими бувають лише темні очі, але ж її очі зі стоячої води і зі змішаного мулу, нічого немає в них у цю мить, крім сонної ніжності.

— Ти зберегла ніжність шкіри свого обличчя, говорить Татіана.

Ось воно! У цій усмішці, у дуже радісному глузуванні, на мою думку, не вельми доречному, Татіана раптом упізнає щось.

— А! — каже вона. — Ти колись так само насміхалася, коли тобі таке говорили.

Вона, мабуть, щойно прокинулася від довготривалого сну.

— Я не насміхалася. Ти так думала. Ти така гарна, Татіано, о, я добре пам’ятаю.

Татіана підвелася, щоб обійняти Лол. Інша жінка поступилася місцем цій, непередбачуваній, недоречній, непізнаваній. З кого глузувала вона, якщо глузувала?

Я мав пізнати її, тому що вона жадала, щоб це сталося. Вона порожевіла для мене, усміхається, глузує для мене. Раптом стало жарко, у вітальні Татіани можна задихнутися. Я кажу:

— Ви також вродлива, ви також.

Рухом голови, різким, ніби я дав їй ляпаса, вона повертається до мене.

— Ви вважаєте?

— Так, — каже П’єр Беньєр.

Вона знову сміється.

— Що за думка!

Татіана стає серйозною. Вона гарячково розглядає свою подругу. Я розумію, що вона майже переконана, що Лол іще не зовсім одужала. Вона в цьому глибоко переконана, я знаю це; це божевілля, хай навіть і блякле, яке збереглося в Лол, приводить до поразки жахливу скороминущість усього, трохи вповільнює позбавлену сенсу втрату минулих літ.

— Твій голос змінився, — каже Татіана, — але твій сміх, я б упізнала його навіть через залізні двері.

Лол каже:

— Не хвилюйся, не треба хвилюватися, Татіано.

Опустивши очі, вона чекала. Ніхто не відповідав їй. Це до мене вона зверталася.

Вона схилилася до Татіани, зацікавлена, звеселена.

— Яким він був раніше? Я погано пам’ятаю.

— Грубий, трохи. Ти говорила швидко. Тебе важко було зрозуміти.

Лол почала щиро сміятися.

— Я була глухою, — сказала вона, — але ніхто не знав, я мала голос глухої.

По четвергах, розповідає Татіана, вони вдвох відмовлялися виходити з коледжу разом з усіма, вони танцювали в пустому шкільному дворі — потанцюємо, Татіано? — приймач у сусідній будівлі, весь час той самий, грав старі танці — ностальгійна програма, на яку вони чекали, наглядачки десь поділися, одні в просторому дворі коледжу, у якому було чути того дня шум із вулиць. Ходи, Татіано, давай, танцюймо, іноді шалені, вони грали, кричали, гралися, щоб налякати одна одну.

Ми дивилися на неї, як вона слухала Татіану, і, здавалося, що вона бере мене за свідка цього минулого. Чи це дійсно так? Чи дійсно так вона говорить?

— Татіана нам розповідала про ці четверги, — каже П’єр Беньєр.

Татіана, як і завжди, пропускає до кімнати напівтінь сутінків, і я можу дивитися на Лол В. Штайн довго, досить довго, перед тим, як вона піде, щоб більше ніколи не забути її.

Коли Татіана ввімкнула світло, Лол підвелася, з жалем. До якої ілюзорної домівки мала вона повернутися? Я ще не знав.

Вже вставши, збираючись іти, вона говорить нарешті те, що мала сказати: вона бажає ще раз зустрітися з Татіаною.

— Я хочу з тобою побачитись ще, Татіано.

Тож, те, що мало здаватися природнім, здається фальшивим. Я опускаю очі. Татіана, яка намагається знайти мій погляд, губить його, як монетку, що впала. Чому Лол, яка, здається, може обійтися без будь-кого, хоче ще раз побачитися зі мною, зі мною, з Татіаною? Я виходжу на ґанок. Ніч настала ще не остаточно, я помічаю це, ще далеко до того. Я чую, як Татіана запитує:

— Чому ти хочеш зустрітися зі мною ще? Це фотографія тебе сповнила такого бажання побачити мене? Я заінтригована.

Я повертаюся: Лол В. Штайн більше не володіє собою, вона шукає мене очима, вона йде від брехні до щирості, сміливо зупиняється на брехні.

— І ця фотографія. — І вона додає: — А також те, що я мала познайомитися з людьми в цей час.

Татіана сміється:

— Щось на тебе це не дуже схоже, Лоло.

Я дізнаюся, що природність сміху Лол є незрівнянною, коли вона бреше. Вона каже:

— Ну, ми ще побачимо, побачимо, куди ми так дійдемо, але мені так добре з тобою.

— Побачимо, — говорить весело Татіана.

— Ти знаєш, можна припинити зустрічатися зі мною, я розумію це.

— Я знаю, — каже Татіана.

Того самого тижня в С. Тахла проходило театральне турне. Чи не було це нагодою зустрітися? Вони б пішли потім до неї, Татіана познайомилася б із Жаном Бедфордом. А П’єр Беньєр та Жак Гольд — чи не могли б вони прийти також?

Татіана вагалася, потім вона сказала, що прийде, що вона відмовилася їхати на море. П’єр Беньєр був вільний. Я спробую, сказав я, скасувати замовлення на вечерю. Того самого вечора ми мали зустрітися в Готелі де Буа з Татіаною.

Татіана стала моєю жінкою в С. Тахла. Чарівна краса моєї проституції. Я більше не міг обходитися без Татіани.

Наступного дня я зателефонував Татіані, я сказав їй, що ми не підемо до Бедфордів. Вона повірила в мою щирість. Вона сказала мені, що для неї неможливо було не прийняти цього, першого разу запрошення Лол.

* * *

Жан Бедфорд пішов до своєї кімнати. У нього завтра концерт. Він вправляється в грі на скрипці.

Ми знаходимось у цей момент вечірки, десь о пів на дванадцяту, в ігровій кімнаті для дітей. Кімната велика та пуста. Там є більярд. Іграшки дітей — у кутку, складені до скринь. Більярд дуже старий, певно, він був у Штайнів ще до народження Лол.

П'єр Беньєр набирає очки. Я дивлюся на нього. Він сказав мені, виходячи з театру, що потрібно залишити Лол і Татіану наодинці на якийсь час перед тим, як до них приєднатися. Ймовірно, додав він, що Лол мала зробити якесь важливе зізнання Татіані, наполегливість, яка поєдналася з бажанням із нею зустрітися, доводила це.

Я кружляю навколо більярду. Вікна, що виходять у парк, відчинено. Великі двері, що ведуть прямо на газон, також. Ця кімната суміжна з кімнатою Жана Бедфорда. Лол і Татіана можуть, як і ми, чути скрипку, але не так голосно. Вестибюль відділяє їх від двох кімнат, де залишилися чоловіки. Вони також мають чути глухі удари більярдних куль одна об одну. Вправи Жана Бедфорда дуже різкі. Їхня монотонна несамовитість є розгублено музичною, спів самого інструменту.

Незважаючи на хорошу погоду, Лол зачинила вікна вітальні, що суперечило її звичці. Коли ми прийшли до будинку, що поринув у темряву, зі своїми відкритими вікнами, вона сказала Татіані, яка здивувалася, що вона робила так у цю пору року. Цього вечора, ні. Чому? Напевно, це Татіана попросила її. І це саме Татіана має сьогодні розкрити своє серце перед Лол, серце, про яке ми ніколи не говоримо разом. Татіана, а не Лол. Я це знаю.

Лол показала Татіані своїх трьох дітей, які спали. Було чутно їхній стриманий сміх, що злітав між поверхами. А потім вони знову спустилися до вітальні. Ми вже були в більярдній. Я не знаю, чи Лол здивувалася, не побачивши нас. Ми почули, як зачинялися три віконниці.

Вона, з іншого боку вестибюлю, і я, тут, у цій кімнаті для ігор, де я ходжу, ми чекаємо на ту мить, коли знову побачимося.

П’єса була смішною. Вони сміялися. Тричі ми, Лол і я, сміялися одні. У антракті, у майже непомітному обміні репліками, коли я проходив повз них, я зрозумів, що Татіана та Жан Бедфорд говорили про Лол.

Я виходжу з кімнати для більярду. П’єр Беньєр не звертає на це уваги. Загалом, ми не прагнемо залишатися довгий час наодинці через Татіану. Я не думаю, що П’єр нічого не знає, як це стверджує Татіана. Я обходжу будинок за кілька кроків і ось я вже за одним із бічних вікон вітальні.

Лол сидить навпроти цього вікна. Вона мене ще не бачить. Вітальня не така велика, як більярдна кімната, вмебльована розрізненими кріслами, дуже великим сервантом із чорного дерева, у якому знаходяться книги та колекція метеликів. Стіни голі, білі. Все сяє педантичною чистотою і прямокутним порядком, більшість крісел стоять уздовж стіни, світло падає зі стелі, його недостатньо.

Лол піднімається й пропонує скляночку черрі Татіані. Вона ж іще не п’є. Татіана, певно, вже на межі зізнання. Вона говорить, робить паузи, опускає очі, говорить щось, але це ще не воно. Лол рухається, намагається відбивати удар. Вона не хоче відвертих зізнань Татіани, здається, вони були б для неї незручними, вона може лише зізнаватися сама. Ми в її руках? Чому? Як? Я нічого не знаю.

Я зустрінуся з Татіаною в Готелі де Буа лише за два дні, післязавтра. Я б хотів, щоб це сталося цього вечора, після цього візиту до Лол. Гадаю, що цього вечора мою жагу Татіани було б вгамовано назавжди. Завдання було б виконане, яким би воно не було, яким би тяжким, складним, довготривалим, виснажливим не було воно. Тоді я був би перед упевненістю.

Якою впевненістю? Вона мала б стосуватися Лол, але я не знаю, яким чином, який сенс вона повинна мати, який простір Лол, фізичний чи душевний, має розкритися внаслідок мого вдоволеного бажання Татіани, я навіть не намагаюся про це дізнатися більше.

Ось Татіана підводиться, щось палко говорить. Тоді Лол спочатку віддаляється від неї, потім — повертається, підходить до Татіани й легко пестить її волосся.

До останньої хвилини я намагався затягти Татіану до Готелю де Буа, тоді, як мені було необхідно побачити Лол. Я не можу так вчинити з подругою, сказала Татіана, після такої довгої розлуки, після такого минулого, і ця її вразливість також, ти помітив її? Я не можу не піти до неї. Татіана повірила в мою щирість. Зовсім скоро, зовсім скоро я заволодію всією Татіаною Карл, повністю, до кінця.

Лол усе ще пестить волосся Татіани. Спочатку вона дивиться на неї прискіпливо, потім її погляд стає відсутнім, вона наосліп пестить того, кого хоче впізнати. Тепер відступає Татіана. Лол піднімає очі, і я бачу, як її губи промовляють — Татіана Карл. Її погляд неясний та ніжний. Цей погляд, який був призначений Татіані, падає на мене: вона помічає мене за вікном. Вона не показує жодної емоції. Татіана нічого не помічає. Вона робить кілька кроків до Татіани, вона повертається, вона легко обіймає її і, невідчутно, вона відводить її до дверей, що ведуть у парк. Вона відкриває їх. Я зрозумів. Я просуваюся вздовж стіни. Ось я стою на розі будинку. Таким чином я їх чую. Раптом, ось їхні голоси переплітаються, ніжні, у нічному розслабленні, сповнені жіночності, так само поєднаній у мені. Я їх чую. Це те, чого бажала Лол. Це вона говорить:

— Поглянь-но на оці всі дерева, ці прекрасні дерева, які ми маємо, яка м’яка погода.

— А що було найскладніше, Лоло? — запитує Татіана.

— Регулярний розклад. Для дітей, їжі, сну.

Татіана жаліється в довгому втомленому зітханні:

— У мене й досі безпросвітний безлад. Мій чоловік багатий, я не маю дітей, що ж ти хочеш… що ж ти хочеш…

Лол, тим самим рухом, як і перед цим, відводить Татіану до центру вітальні. Я повертаюся до вікна, з якого їх бачу. Я чую їх і бачу. Вона пропонує Татіані крісло таким чином, що вона повернеться спиною до саду. Вона сідає навпроти Татіани. Всі вікна тепер перед її поглядом. Якщо вона хоче подивитися, вона може це зробити. Вона цього не робить жодного разу.

— Ти хочеш змінитися, Татіано?

Татіана знизує плечима й не відповідає, принаймні, я нічого не чую.

— Ти помиляєшся. Не змінюйся, Татіано, о ні, ні.

Татіана промовляє:

— На початку мала вибір: жити так, як ми жили, коли ми були юними, у загальному розумінні життя, ти пам’ятаєш, або ж влаштуватися в дуже розміреному існуванні, як ти, ти розумієш, що я хочу сказати, вибач, але ж ти розумієш.

Лол слухає. Вона не забула про мою присутність, але вона дійсно розривається між нами двома. Вона каже:

— Я не змогла обрати моє життя. Так було краще для мене, так казали, бо що б я зробила? Але тепер я не можу уявити собі жодного іншого життя, яке я б могла мати натомість. Татіано, я дуже щаслива цього вечора.

Цього разу Татіана підводиться й обіймає Лол. Я їх добре бачу. Лол чинить дуже легкий опір Татіані, але остання, певно, приписує його цнотливості Лол. Вона не ображається через це. Лол вислизає, стає посеред кімнати. Я ховаюся за стіною. Коли я заглядаю знову, вони знов повернулися до своїх крісел.

— Послухай Жана. Іноді він грає до четвертої ранку. Він про нас зовсім забув.

— Ти завжди слухаєш?

— Майже завжди. Особливо, коли я…

Татіана чекає. Закінчення фрази не буде. Татіана знов починає:

— А на майбутнє, Лол? Ти нічого собі не уявляєш? Чогось інакшого? — Як ніжно говорила Татіана.

Лол узяла склянку черрі, вона п’є маленькими ковточками. Вона розмірковує.

— Я ще не знаю, — сказала вона нарешті. — Я думаю про завтрашній день більше, ніж про більш далекі дні. Дім такий великий, мені завжди є чим зайнятися. Цього важко уникнути. О, я кажу про господарчі клопоти, знаєш, покупки, покупки, які треба робити.

— Ти прикидаєшся дурненькою, — сказала вона.

Вона знову піднімається, обходить по колу вітальню, трохи нетерпляча. Лол не рухається. Я ховаюся. Я більше не бачу. Певно, зараз вона повернулася на своє місце. Так.

— Які покупки? — запитує грубо Татіана.

Лол піднімає голову. Збожеволіла? Мабуть, я зараз з’явлюся у вітальні, змушу замовкнути Татіану. Лол одразу ж говорить винуватим тоном:

— О, розрізнені назавжди тарілки, наприклад. Так, сподіваюся все ж таки, що їх можна знайти в магазинах у передмісті.

— Жан Бедфорд говорив про одну покупку, яку ти зробила в передмісті минулого тижня, так далеко, так пізно… яка подія! Це правда, Лоло, скажи мені?

— За такий короткий час він уже встиг розказати?

Я переходжу від одного вікна до іншого, щоб бачити або чути краще. Голос Лол уже більше не стривожений. Вона ледь обернулася до Татіани. Те, що вона скаже, її не цікавить. Здається, вона дослухається до чогось такого, чого не чує Татіана: до моєї ходи під стіною.

— Але це вийшло саме собою. Ми говорили про тебе, про твоє життя, про твій порядок, від якого, здається, він дещо страждає. Ти знала це?

— Він мені ніколи нічого не говорив про це. Я не пам’ятаю. — додає Лол. — Мені здається, що він щасливий, коли я виходжу. — І Лол додає ще: — Послухай музику, і те, як вони грають там, у більярдній. Вони також про нас зовсім забули. Ми не часто приймаємо в себе людей, особливо так пізно. Як же я люблю це, бачиш.

— Ти хотіла тоді купити кущі, чи не так? Саджанці для загорожі? — запитує цього разу занадто природно Татіана.

— Один приятель Жана сказав мені, що в цьому регіоні іноді вдавалося виростити гранати. Тож я почала шукати.

— Один шанс із тисячі знайти їх, Лол.

— Ні, — каже Лол серйозно, — жодного.

Ця брехня не бентежить Татіану, навпаки. Лол В. Штайн бреше. Обережна, цього разу з пересторогами, щоб змінити манеру, Татіана ризикує зайти в іншу сферу, ще далі.

— Чи ми дійсно були такими близькими подругами в тому коледжі? На тій фотографії, які ми?

Лол робить зажурений вигляд:

— Я знову її десь загубила, — сказала вона.

Татіана тепер це знає: Лол В. Штайн бреше й Татіані Карл. Її брехня є брутальною, незрозумілою, незбагненно неясною. Лол усміхається до Татіани. Здається, що Татіані починає здаватися, що вона зараз відмовиться.

— Я вже й не пам’ятаю, чи ми так уже й дружили, — каже Лол.

— У коледжі, — каже Татіана. — Коледж, ти не пам’ятаєш?

Татіана дивиться, не відводячи очей, на Лол: чи відштовхне вона її назавжди, чи, навпаки, знову зустрінеться з нею, зустрінеться з нею знову, з тією ж пристрастю? Лол усміхається їй, весь час байдужа. Чи вона зараз знаходиться поряд зі мною, по той бік вікна? Чи деінде?

— Я не пригадую, — каже вона. — Ніякої дружби. Нічого такого.

Здається, вона розуміє, що потрібно було б бути обережнішою, що вона лякається того, що має відбутися потім. Я бачу це, її очі шукають мої. Татіана все ще нічого не помічає. Вона говорить, вона бреше у свою чергу, вона намагається:

— Я не знаю, чи я з тобою зустрічатимуся так часто, як ти того, начебто, хочеш.

Лол починає благати.

— О, — каже вона, — ти побачиш ще, ти побачиш, Татіано, ти ще звикнеш до мене.

— У мене є коханці, — каже Татіана. — Мої коханці займають увесь мій вільний час, повністю. Я бажаю, щоб це так і було.

Лол сідає. Безсила журба читається в її погляді.

— Ці слова, — каже вона тихо, — Татіано, я й не знала, що ти їх вживаєш.

Вона підводиться. Вона віддаляється від Татіани навшпиньках, так, ніби зовсім поряд треба було оберігати сон дитини. Татіана йде за нею, трохи пригнічена тим, що видається їй посиленням смутку Лол. Вони коло вікна, дуже близько від мене:

— Як тобі цей наш друг, Жак Гольд?

Лол повертається до парку. Її голос, невиразний, речитативний, звучить гучніше.

— Найкращий з усіх чоловіків помер для мене. Я не маю ніякого враження.

Вони замовкають. Я бачу їх зі спини, обрамлених завісою дверей. Татіана шепоче:

— Після стількох років я хотіла запитати тебе, чи…

Я не чую кінця фрази Татіани, тому що я просуваюся до ґанку, де Лол тепер стоїть спиною до саду. Голос Лол увесь час ясний, дзвінкий. Вона хоче уникнути таємниці, зробивши її публічною.

— Я не знаю, — каже вона, — я не знаю, чи я ще про це думатиму.

Вона повертається, говорить, майже не зупиняючись:

— Ось і пан Жак Гольд, ви не були в більярдній?

— Я щойно звідти.

Я виходжу на світло. Татіані все видається природнім.

— Здається, вам холодно, — каже вона мені. — Лол запрошує нас зайти. — Вона подає мені черрі, яке я випиваю.

Татіана задумлива. Може, вона занепокоєна, але тільки трішки, через те, що я з’явився надто рано? Ні, вона надто багато думає про Лол, щоб це було правдою. Лол, склавши руки на колінах, нахиливши тіло вперед, у знайомій позі звертається до неї.

— Про кохання, — каже вона, — я пам’ятаю.

Татіана фіксує пустоту.

— Цей бал! О! Лол, цей бал!

Лол, не змінюючи позу, фіксує ту саму пустоту, що й Татіана.

— Як? — питає вона. — Як ти знаєш?

Татіана вагається. Нарешті вона вигукує.

— Але, Лол, я всю ніч залишалася коло тебе.

Лол не дивується, навіть не намагається згадати — марно.

— О! Це була ти, — каже вона. — Я забула.

Чи вірить у це Татіана? Вона вагається, стежить за Лол, знемагаючи, отримавши підтвердження навіть більшого, ніж її сподівання. Тож Лол запитує, з розпорошеною цікавістю, столітня емігрантка своєї юності:

— Я страждала? Скажи мені, Татіано, я ніколи не знала.

Татіана каже:

— Ні.

Вона довго хитає головою.

— Ні. Я твій єдиний свідок. Я можу це сказати: ні. Ти їм усміхалася. Ти не страждала.

Лол стискає пальцями свої щоки. Обидві вони замкнулися в цьому балу й забули про мене.

— Я пам’ятаю, — каже вона, — я мусила усміхатися.

Я обходжу навколо них по кімнаті. Вони замовкають.

Я виходжу. Я йду шукати П’єра в більярдній.

— Вони чекають на нас.

— Я шукав вас.

— Я був у парку. Ходімо.

— Ви гадаєте?

— Я гадаю, що їм байдуже, чи говоритимуть вони в нашій присутності. Можливо, вони б навіть воліли говорити при нас.

Ми заходимо до вітальні. Вони все ще мовчать.

— Ви не кличете Жана Бедфорда?

Лол устає, проходить до вестибюля, зачиняє двері — звук скрипки одразу приглушується.

— Він воліє бути далеко від нас цього вечора.

Вона подає нам черрі, бере собі ще. П’єр Беньєр випиває залпом, тиша його лякає, він погано зносить її.

— Я в розпорядженні Татіани, щоб поїхати, — каже він, — коли вона забажає.

— О! ні, — благає Лол.

Я не сідаю, я блукаю кімнатою, не відводячи від неї очей. Все мало б бути очевидним. Але Татіана занурена в бал Т. Біч. Вона не має бажання йти звідси, вона не відповіла своєму чоловікові. Це був також бал Татіани. Вона знову переглядає його, вона не бачить навколо себе жодної особи з присутніх.

— Жан усе більше й більше любить музику, — говорить Лол. — Іноді він грає до ранку. Це трапляється з кожним разом частіше.

— Це людина, про яку говорять, говорять про його концерти, — каже П’єр Беньєр. — Рідко трапляється бенкет, вечірка, де б про нього не говорили.

— Це майже правда, — кажу я.

Лол говорить, щоб затримати їх, щоб затримати мене, намагається полегшити собі задачу. Татіана не слухає.

Лол сідає на краєчок стільця, готова піднятися, якщо хтось дасть сигнал про відхід. Вона каже:

— Жан одружився за цікавих обставин. Мабуть, через це також люди говорять про нього, вони згадують про наше одруження.

Тоді я запитую в Татіани:

— А яким був Майкл Річардсон?

Вони, не здивовані, дивляться одна на одну без кінця, без кінця вирішують неможливість розказати, усвідомити ці миті, цю ніч, глибина якої відома тільки їм, години якої спадали, вони бачили, одна по одній, до останньої, яка знайшла кохання, змінене руками, іменами, помилкою.

— Він ніколи не повертався, ніколи, — каже Татіана. — Яка ніч!

— Повертався?

— Він нічого не має в Т. Біч. Його батьки померли. Спадок він продав також не повертаючись.

— Я знала, — каже Лол.

Вони говорять між собою. Скрипка продовжує грати. Напевно, Жан Бедфорд грає також для того, щоб не бути з нами цього вечора.

— Можливо, він помер?

— Можливо. Ти його любила, як саме життя.

Лол робить легку гримаску сумніву.

— А чому приходила поліція?

Татіана дивиться на нас, дещо приголомшена, розгублена: цього вона не знала.

— Ні, твоя мати говорила про це, але поліція не приходила.

Вона задумалася. І саме тоді неясність повертається. Але вона повертається лише на бал.

— Проте мені здавалося. Було необхідно, щоб він поїхав?

— Коли?

— Вранці?

Лол прожила всю свою юність тут, у С. Тахла, її батько був німець за походженням, він був викладачем історії в університеті, її мати була родом зі С. Тахла, Лол має брата, що старший за неї на дев’ять років, він живе в Парижі, вона не говорить про цього свого єдиного родича. Лол зустріла чоловіка з Т. Біч під час своїх шкільних канікул одного ранку на кортах. Він мав двадцять п’ять років, єдиний син великих землевласників в околицях, без роботи, освічений, блискучий, занадто блискучий, з похмурим настроєм. Лол покохала Майкла Річардсона, відколи побачила.

— Як тільки він змінився, він мусив поїхати.

— Жінка, — каже Татіана, — то була Анн-Марі Штреттер, француженка, дружина французького консула в Калькутті.

— Вона померла?

— Ні, вона постаріла.

— Як ти знаєш?

— Іноді я бачу її влітку, вона проводить кілька днів у Т. Біч. Це кінець. Вона ніколи не покидала свого чоловіка. Те, що було між ними, певно, продовжувалося дуже недовго, кілька місяців.

— Кілька місяців, — повторює Лол.

Татіана бере її за руку, стишує голос.

— Слухай, Лол, послухай мене. Чому ти кажеш хибні речі. Ти це невмисно?

— Навколо мене, — знов починає Лол, — всі помилялися щодо істинних причин.

— Відповідай мені.

— Я брехала.

Я запитую:

— Коли?

— Весь час.

— Коли ти кричала?

Лол не намагається відступати, вона здається Татіані. Ми не рухаємось, не робимо жодного жесту, вони забули про нас.

— Ні. Не тоді.

— Ти хотіла, щоб вони залишилися?

— Тобто? — каже Лол.

— Чого ви бажаєте?

Лол замовкає. Ніхто не наполягає. Потім вона відповідає мені:

— Побачити їх.

Я виходжу на ґанок. Я чекаю на неї. Від першої хвилини, коли вони обіймалися перед терасою, я чекаю на Лол В. Штайн. Вона цього хоче. Цього вечора, затримуючи нас, вона грає з вогнем, це чекання, вона весь час відкладає його, схоже, що вона все ще чекає в Т. Біч того, що відбудеться тут. Я помиляюся. Куди ми йдемо з нею? Можна помилятися без кінця, але ось ні, я спиняюсь: вона хоче бачити, як приходить зі мною, насувається на нас, нас поглинає темрява завтрашнього дня, що стане ніччю в Т. Біч. Зовсім скоро, коли я поцілую її губи, двері відчиняються, я повернуся. П’єр Беньєр слухає, він більше не говорить про те, щоб піти, його замішання зникло.

— Він був молодший за неї, — каже Татіана, — але наприкінці ночі, здавалося, вони мали однаковий вік. Ми всі мали величезний вік, незліченний. Ти була найстаршою.

Кожного разу, коли одна з них говорить, ніби відкривається шлюз. Я знаю, що до останнього ніколи не дійде.

— А ти помітила, Татіано, танцюючи, вони говорили щось одне одному укінці?

— Я помітила, але я не почула.

— Я почула: можливо, вона помре.

— Ні. Ти весь час залишалася там, де ти була, біля мене, за зеленими рослинами, у глибині, ти не могла почути.

Лол повертається. Ось вона, раптом байдужа, неуважна.

— Отже, та жінка, яка пестила мою руку, то була ти, Татіано?

— То була я.

— Ах, ніхто, ніхто про це не подумав!

Я повертаюся. Вони обидві згадують, що я не втратив слова.

— Коли почало розвиднятися, він шукав тебе очима, але не знайшов. Ти це знала?

Лол нічого не знала.

Наближення до Лол не існувало. Не можна було наблизитися чи віддалитися від неї. Потрібно чекати, поки вона прийде шукати вас, поки вона забажає. Вона хоче, я це ясно розумію, щоб я зустрів її та побачив у певному просторі, який вона облаштовує тепер. У якому просторі? Він населений привидами з Т. Біч? А може, єдиною, яка вижила — Татіаною, захопленою в пастку хитрощами двадцяти жінок з іменем Лол? Чи він інакший? Зовсім скоро відбудеться моє представлення, сама Лол представить мене. Як вона проведе мене до себе?

— Я гадаю, що за десять років залишилося лише три особи, вони та я.

Я ще раз запитую:

— Ви чогось бажаєте?

З точнісінько таким само ваганням, з тією ж самою паузою, вона відповідає:

— Побачити їх.

Я все бачу. Я бачу саме кохання. Очі Лол поранені кинджалами світла: навкруги — чорне коло. Я бачу одночасно й світло, і темряву, що огортає її. Вона підходить до мене, весь час однаковою ходою. Вона не може просуватися ні швидше, ні повільніше. Найменша зміна в її русі здається мені катастрофою, остаточною поразкою нашої історії: ніхто не прийде на побачення.

Але чого я не знаю про себе самого до такої міри, і як через неї я зможу отримати пізнання? Хто буде там, у ту мить біля неї?

Вона приходить. Продовжує приходити навіть у присутності інших.

Ніхто не бачить, як вона просувається вперед.

Вона говорить ще про Майкла Річардсона, вони нарешті зрозуміли, вони намагалися вийти з бальної зали, помиляючись, направляючись до уявних дверей.

Коли вона говорить, коли вона рухається, дивиться або відволікається, у мене таке відчуття, ніби маю перед очима особистий та фундаментально розроблений спосіб брехати, величезне поле, але із межами зі сталі. Для нас, ця жінка бреше про Т. Біч, про С. Тахла, про цю вечірку, про мене, про нас, зовсім скоро вона брехатиме про нашу зустріч, я передбачаю це, вона бреше також про себе, про нас. Вона бреше тому, що розрив, у якому ми перебуваємо — вона і ми — його проголосила лише вона одна, — але мовчки — у такому потужному сні, що вона навіть не зафіксувала його віртуальність, і вона вже забула, що мала такий сон.

Я жадаю, як спраглий, пити це туманне та позбавлене смаку та кольору молоко слова, що йде від Лол В. Штайн, стати частиною брехні, яку говорить вона. Нехай вона забере мене, нехай нарешті все піде інакше після сьогоденної пригоди, нехай вона знищить мене до останку, я стану покірним, мов раб, нехай залишиться тільки надія бути знищеним до останку, бути покірним.

Западає довга тиша. Зростаюча увага, яку ми приділяємо одне одному, є її причиною. Ніхто цього не помічає, ще ніхто, ніхто? Чи я в тому впевнений?

Лол повільно іде до ґанку, повертається так само.

Коли я бачу її, я думаю, що, можливо, цього для мене достатньо — бачити її, і все зробиться так, що не потрібно буде іти далі у вчинках, у розмовах. Мої руки стають пасткою, у якій можна зробити її непорушною, припинити назавжди це її ходіння туди й назад, від одного краю часу до іншого.

— Вже так пізно, а П’єр устає так рано, — каже нарешті Татіана.

Вона подумала, що Лол, вийшовши, пропонує їм прощатися.

— О, ні, — каже Лол. — Коли я зачинила двері його кабінету, Жан навіть не звернув уваги, ні, я благаю тебе, Татіано.

— Ти вибачишся за нас перед ним, — каже Татіана. — Це не страшно.

Це сталося — розвиток подій вислизнув від мене. Я дивився на Лол: погляд Татіани тепер став важким. Все йде не так, як вона хотіла. Вона щойно це відкрила: Лол не сказала всього. І чи немає в кімнаті, між однією та іншим, чогось подібного до підземного руху, аромату отрути, якої вона боїться більше за будь-яку іншу, тут, у її присутності, чи утворився союз, з якого її виключено?

— Щось відбувається в цьому домі, Лол, — каже вона, вона намагається усміхатись. Чи, може, так тільки здається? Чи, може, ти чекала на когось, кого ти боялася о цій порі? Чому ти нас так затримуєш?

— Когось, хто прийде лише заради вас однієї, — каже П’єр Беньєр. Він сміється.

— О! Я не думаю, — каже Лол.

Вона насміхається в такий спосіб, який Татіані вже не подобається. Ні. Я все ще помиляюся. Татіана нічого не знає.

— Насправді, якщо ви хочете повернутися, ви можете це зробити. Просто, я б хотіла, щоб ми ще побули разом цього вечора.

— Ти приховуєш щось від нас, Лоло, — каже Татіана.

— Навіть якщо б Лол і розкрила цю таємницю, — каже П’єр Беньєр, — вона не була б тою, про яку вона думає зараз, навіть попри її волю, це буде інша таємниця…

Я чую, як я говорю:

— Досить!

Татіана залишається спокійною, я все ще помиляюся. Татіана каже:

— Вже так пізно, все так заплутується. Вибач його. Скажи нам щось.

Лол В. Штайн трохи відпочиває, здається. Вона втомлена перемогою, яка могла б бути надто легкою. Я знаю абсолютно певно, що мета цієї перемоги — це усунення ясності. Для інших, але не для нас, у цю мить вона мала надто веселі очі.

Вона каже це, не звертаючись ні до кого:

— Це щастя.

Вона червоніє. Вона сміється. Слово розважає її.

— Але тепер ви можете йти, — додає вона.

— Ти не можеш сказати чому? — запитує Татіана.

— Це не буде зрозуміло, це не буде корисним.

Татіана тупає ногою.

— Все ж таки, — каже Татіана. — Одне слово, Лол, про це щастя.

— Цими днями я мала зустріч, — каже Лол. — Щастя йде від цієї зустрічі.

Татіана підводиться. П’єр Беньєр підводиться у свою чергу. Вони підходять до Лол.

— Ага, так-так, — каже Татіана.

Вона щойно злегка зачепила жах. Я не знаю який. Тепер вона має усмішку одужуючої. Вона майже кричить:

— Будь обережна із собою, Лол, о! Лоло!

Лол у свою чергу підводиться. Перед нею, за Татіаною, — Жак Гольд, я. Він думає, що помилився. Він не той, кого шукає Лол В. Штайн. Йдеться про іншого. Лол каже:

— Мене нічого не бентежить в історії моєї юності. Навіть якби все мало розпочатися наново, мені б не було боляче ні від чого.

— Бережи, бережи себе, Лол.

Татіана повертається до Жака Гольда:

— Ви йдете?

Жак Гольд каже:

— Ні.

Татіана дивиться на них обох, по черзі.

— Ти бачиш, — говорить вона. — Ви будете разом у щасті, Лол В. Штайн.

* * *

Вона щойно провела Беньєрів. Вона заходить, повільно прихиляється спиною до дверей. Так, схиливши лице, вхопившись руками за завісу, вона залишається там. Я зараз упаду. Слабкість здіймається в моєму тілі, рівень підіймається, кров не знаходить виходу, серце стає ніби з мулу, воно вкривається багнюкою, воно зараз засне. Кого зустріла вона замість мене?

— Отже, ця зустріч?

Жінка згорблена, худорлява у своїй чорній сукні. Вона піднімає руку, кличе мене:

— О! Жак Гольд, я була впевнена, що ви здогадалися. — Вона кличе на допомогу брутальність. Цирк. — Скажіть все ж таки, ну…

— Що?

— Хто це.

— Це ви, ви, Жак Гольд. Я вас зустріла сім днів тому, спочатку одного, а потім разом із жінкою. Я стежила за вами аж до Готелю де Буа.

Мені стало страшно. Я волів би повернутися до Татіани, бути зараз на вулиці.

— Чому?

Вона відриває свої руки від завіси, розпрямляється, підходить.

— Я вас обрала.

Вона підходить, дивиться, ми ще ніколи не наближалися одне до одного. Вона вся біла, ця її блідавість — ніби якась оголена. Вона цілує мене в губи. У цьому поцілунку я нічого не даю їй. Мені надто страшно, я ще не можу. Вона знаходить цю неможливість очікуваною. Я серед ночі Т. Біч. Це сталося. Там Лол В. Штайн теж нічого не отримує. Вона бере. Я все ще маю бажання втекти.

— Але чого ви хочете?

Вона не знає.

— Я хочу, — каже вона.

Вона замовкає, дивиться на мої губи. І потім, ось, наші погляди перетинаються. Нездоланно деспотична, вона бажає.

— Чому?

Вона робить жест. Ні, скажи моє ім’я.

— Жак Гольд.

Незайманість Лол, яка вимовляє це ім’я. Хто, якщо не вона, помітив необґрунтованість віри в цю особу, так названу Лол В. Штайн, так звану Лол B. Штайн? Запаморочливе віднайдення того, від чого відмовилися інші, чого вони не впізнали, те, що не показувалося, беззмістовність усіх чоловіків C. Тахла, яка так само визначала мене самого, як і плин моєї крові. Вона прийняла мене, захопила мене. Вимовлене вперше, моє ім’я не називає.

— Лола Валері Штайн.

— Так.

Крізь прозорість її охопленого полум’ям єства, крізь її зруйновану природу, вона зустрічає мене усмішкою. Її вибір вільний від будь-якої преференції. Я є чоловік із С. Тахла, за яким вона вирішила йти. І ось ми обоє прикуті одне до одного. Наша спустошеність росте. Ми повторюємо собі наші імена.

Я наближаюся до цього тіла. Я хочу доторкнутися до нього. Спочатку руками, а потім губами.

Я став незграбним. У мить, коли мої руки торкаються Лол, згадка про невідомого мерця повертається до мене: він слугуватиме вічним Річардсоном, чоловіком із Т. Біч, ми змішаємося в ньому, безладна суміш цього всього стане одним цілим, і вже не можна буде відрізнити одного від іншого, ні до, ні після, ні під час, ми зникнемо з поля зору, з називання, ми помремо так через те, що забуватимемо саму смерть часточка за часточкою, година за годиною, ім’я за іменем. Дороги відкриваються. Її рот розкривається на моєму. Її відкрита рука на моїй обіцяє різноманітне та єдине майбуття, промениста, єдина рука із зігнутими, зламаними фалангами, легкими, мов перо, які для мене сповнені новизни квітки.

Вона має видовжене та красиве тіло, дуже пряме, негнучке, через дотримання постійного стирання, поступового зникання, вирівнювання на певний манер, завчений ще з дитинства, тіло вихованки пансіонату, яка подорослішала. Але її ніжна покірливість уся цілковито виражається в її лиці та в рухах її пальців, коли вони торкаються до речі або до руки.

— Часом ваші очі такі світлі. Ви така білява.

Волосся Лол дещо повторює квіткову фактуру її рук. Засліплена, вона каже, що я не помиляюся.

— Це так.

Її погляд сяє під дуже низько опущеними повіками. Слід звикати до розрідженості повітря навколо цих маленьких блакитних планет, до яких тяжіє погляд, піддаючись смертельній небезпеці.

— Ви виходили з кінотеатру. То було минулого четверга. Ви пригадуєте, як тоді було спекотно? Ви тримали вашу куртку в руках.

Я слухаю. Між словами весь час закрадаються звуки скрипки, інструмент шаленіє на деяких руладах, повторюється.

— Навіть не думаючи про це, ви не знали, що вдіяти із собою. Ви виходили з цього чорного коридору, з кінотеатру, до якого ви зайшли самотній, щоб згаяти час. Того дня ви мали час. Вийшовши на бульвар, ви роздивлялися навколо себе жінок, що проходили.

— Як ви помиляєтесь!

— А! Можливо, — вигукує Лол.

Її голос знов став тихим. Як, напевно, за її юності, але вона зберегла всю його нескінченну повільність до останку. Вона сама собою опиняється в моїх руках, закривши очі, чекаючи, що відбудеться щось інше, її тіло вже передвіщає близьке вшанування цього. Ось воно, сказане зовсім тихо:

— Жінка, що прийшла на автобусну зупинку потім, то була Татіана Карл.

Я не відповідаю їй.

— То була вона. Ви були тим чоловіком, який мав рано чи пізно до неї прийти. Я це знала.

Її повіки вкриваються дрібною росою поту. Я цілую заплющені очі, їхня рухливість під моїми губами, її заховані очі. Я відпускаю її. Я залишаю її. Я іду в інший кінець вітальні. Вона залишається там, де стоїть. Я запитую.

— Це не тому, що я схожий на Майкла Річардсона?

— Ні, це не так, — каже Лол. — Ви на нього не схожі. Ні, — вона розтягує слова, — я не знаю, чому.

Скрипка припиняє грати. Ми замовкаємо. Вона заводить знов.

— У вашому номері світилося, і я бачила Татіану, яка проходила у світлі. Вона була оголена, оповита своїм чорним волоссям.

Вона не рухається, її погляд зупинився на парку, вона чекає. Вона щойно сказала, що Татіана оголена, оповита своїм чорним волоссям. Ця фраза — остання, яку було висловлено. Я чую: «оголена, оповита своїм чорним волоссям, оголена, оголена, чорним волоссям».

Два останні слова звучать особливо, з однаковою та дивною напругою. Дійсно, Татіана була такою, якою Лол її щойно описала, оголена під своїм чорним волоссям. Вона була такою в зачиненій кімнаті, для свого коханця. Напруженість фрази раптом посилюється, повітря виляскує навколо неї, фраза вибухає, вона розриває смисл. Я чую її з оглушливою силою, і я не розумію її, і я навіть більше не розумію, що вона нічого не означає.

Лол усе ще далеко від мене, прикута до підлоги, все ще звернена до саду, очі її не моргають.

Оголеність Татіани, вже роздягненої, виростає в перетримці, яка весь час позбавляє її найменшого сенсу. Пустота стає статуєю. Основа її тут — у цій фразі. Пустота — це Татіана, оголена, оповита своїм чорним волоссям, це сам факт. Він перетворюється, стає всюдисущим, факт уже не вміщує факт, Татіана виходить за межі самої себе, розповсюджується через відкриті вікна на місто, на дороги, багно, рідину, болітце оголеності. Ось вона, Татіана Карл, раптом між Лол В. Штайн та мною. Фраза щойно померла, я більше нічого не чую, це тиша, вона померла в ногах Лол, Татіана на своєму місці. Ніби сліпий, я торкаюся, я більше не впізнаю нічого з того, до чого я вже торкався. Лол чекає, що я визнаю не просто мою згоду щодо неї, але що я більше не боятимусь Татіани. Я більше не боюся. Ми вдвох у цю мить бачимо Татіану, оголену, оповиту її чорним волоссям. Я промовляю наосліп:

— Розкішна шльондра. Татіана.

Вираз обличчя змінився. Зараз Лол має вимову, якої я в ній ще не знав, жалібна та гостра. Звір розлучений із лісом спить, він снить про екватор народження, у тремтінні, його сонячний сон плаче.

— Найкраща, найкраща від усіх, правда ж?

Я кажу:

— Найкраща.

Я підходжу до Лол В. Штайн. Я цілую її, лижу, відчуваю її, цілую її зуби. Вона не рухається. Вона стала вродливою. Вона каже:

— Який надзвичайний збіг.

Я не відповідаю. Я ще тримаю її далеко від себе, самотню, посеред вітальні. Здається, вона ще не помітила, що я віддалився. Я говорю ще:

— Я покину Татіану Карл.

Вона сповзає на підлогу, німа, вона має позу нескінченного благання.

— Я вас благаю, заклинаю вас — не робіть цього.

Я підбігаю до неї, піднімаю її. Інші могли б помилитися. Її лице не виражає жодного болю, але тільки впевненість.

— Що?

— Я вас благаю.

— Скажіть чому?

Вона каже:

— Я не хочу.

Нас ніби десь замкнули. Всі відлуння помирають. Поволі, дуже мало, я починаю ясно бачити. Я бачу стіни, гладенькі, у яких немає жодної розетки — щойно їх тут не було, вони тільки що звелися навколо нас. Якби мені запропонували рятуватися, я б не зрозумів. Моє незнання саме по собі було замкненим. Лол стоїть переді мною, вона знов благає, раптово мені набридає перекладати її.

— Я не покину Татіану Карл.

— Так. Ви маєте з нею ще раз зустрітися.

— У вівторок.

Скрипка замовкає. Вона зникає, залишаючи за собою зяючі кратери найближчого спогаду. Мене жахають усі інші люди, крім Лол.

— А ви? З вами? Коли?

Вона каже, що в середу, називає місце й годину.

Я не повертаюся до себе. У місті ще все закрите. Тож я іду до садиби Беньєрів, потім я заходжу до середини через хвіртку садівника. У вікні Татіани світиться. Я стукаю в шибку. Вона вже звикла. Вона вдягається дуже швидко. Зараз лише третя ранку. Вона все робить дуже тихенько, хоча, я в тому впевнений, П’єр Беньєр все знає. Але для неї дуже важливо робити все так, ніби це було таємницею. Вона гадає, що в С. Тахла її вважають за вірну дружину. Ця репутація їй дорога.

— А у вівторок? — питає вона.

— У вівторок також.

Я припаркував машину далеко від воріт. Ми йдемо до Готелю де Буа, поки ми були в садибі, всі ліхтарі вже згасли. У машині Татіана запитує:

— Якою була Лол після нашого відходу?

— Розважливою.

* * *

Коли я підійшов до вікна в Готелі де Буа, де я чекав на Татіану Карл, у вівторок, у призначену годину, то було наприкінці дня, мені здалося, що я побачив між підніжжям пагорба та готелем чиїсь неясні обриси, жінку, чия попеляста золотавість серед стебел жита не могла мене ввести в оману, і, хоча я був готовий до всього, я мав дуже бурхливе переживання, істинну природу якого я розпізнав не відразу: щось між сумнівом та жахом, відразою та радістю, спокусою кричати «обережно», рятуватися, відштовхнути назавжди чи назавжди віддатися коханню до всієї Лол В. Штайн. Я придушив крик, я молив Всевишнього про допомогу. Я вийшов, бігом кинувся до виходу, я повернувся, я кружляв кімнатою занадто самотній для того, щоб любити, або більше не любити, страждаючий, страждаючий від нікчемної недостатності мого єства, щоб пізнати цю подію.

Потім переживання трохи заспокоїлося, воно замкнулося саме на собі, я зміг уміщувати його в собі. Цей момент збігся з миттю, якої я відкрив, що вона також мала мене бачити.

Я брешу. Я не відходив від вікна, пересвідчившись, до сліз.

* * *

Раптом золотавість перестала бути такою самою, вона поворухнулася, потім завмерла. Я подумав, що вона, мабуть, помітила, що я відкрив її присутність.

Тож ми дивилися одне на одного. Я так подумав. Скільки часу?

Я повернув голову, майже виснажений, подивився на правий бік житнього поля, де її не було. Саме з того боку підходила Татіана, у своєму чорному костюмі. Вона сплатила таксистові й повільно йшла серед вільх.

Вона відкрила двері номера не стукавши, дуже тихенько. Я попрохав її підійти зі мною на хвильку до вікна. Татіана підійшла. Я показав їй пагорб та поле жита. Я стояв позад неї. Таким чином я показав їй Татіану.

— Ми ніколи не дивимось туди, але з цього боку готелю досить красиво.

Татіана нічого не побачила й повернулася вглиб кімнати.

— Ні, цей краєвид сумний.

Вона покликала мене.

— Немає там на що дивитися, ходи до мене.

Жодною мірою не жаліючи її, Жак Гольд приєднується до Татіани Карл.

Жак Гольд оволодів Татіаною Карл нещадно. Вона не чинила жодного опору, нічого не сказала, ні від чого не відмовилася, була в захваті від такого оволодіння.

Їхня насолода була великою та взаємною.

Ця мить абсолютного забуття Лол, ця мить, ця розпливчаста блискавка, в однорідному часі їі спостереження. Не маючи найменшої надії її відчути, Лол бажала її прожити. І вона її прожила.

Прив’язаний до неї, Жак Гольд не міг розійтися з Татіаною Карл. Він поговорив із нею. Татіана Карл була не певна в призначенні слів, які їй сказав Жак Гольд. Безперечно, вона не повірила, що вони були звернені до неї, ні до іншої жінки, відсутньої сьогодні, але ці слова виражали потребу його серця. Але чому саме цього разу, а не іншого? Татіана намагалася знайти відповідь у їхній історії.

— Татіано, ти моє життя, моє життя, Татіано.

Просторікування свого коханця цього дня Татіана слухала спочатку з насолодою, яку вона любить, — бути в обіймах чоловіка невизначеною жінкою.

— Татіано, я люблю тебе, я люблю тебе. Татіано.

Татіана погодилась, втішаюча, по-материнськи ніжна:

— Так, я тут, я з тобою.

Спочатку з утіхою, адже вона любить бачити, як вільно чоловіки почуваються поряд із нею, потім — раптово — відсторонена в згубному перлинному виблискуванні слів.

— Татіано, сестро моя, Татіано.

Почути те, що він сказав би, якби вона не була Татіаною, о! Таке солодке слово.

— Як оволодіти тобою ще більше, Татіано?

Мабуть, вже годину ми були там, усі втрьох, вона бачила, як ми по черзі з’являлися в обрамленні вікна — цього дзеркала, яке не відбивало нічого й перед яким вона, певно, з насолодою відчувала таке бажане усунення своєї особистості.

— Можливо, не знаючи того… — промовляє Татіана, — ти і я…

Нарешті настав вечір.

Жак Гольд почав знов і знов, і з усе більшою трудністю оволодівати Татіаною Карл. У якусь мить він почав безперервно говорити до іншої, якої не бачив, яка не чула його, але у зв’язку з якою він опинився дивним чином.

А потім прийшла мить, коли Жак Гольд уже не був здатен знову оволодіти Татіаною Карл.

Татіана Карл подумала, що він заснув. Вона його залишила для перепочинку, пригорнулася до нього. А він був за тисячу миль від цього місця. Ніде. Десь у полях. І він чекав, що знову, ще раз він захопить її. Але марно. Вона думала, що він спав, і говорила з ним:

— О ці слова, ти мав би мовчати, ці слова, які вони небезпечні.

Татіана Карл була засмучена. Вона не була тією, яку він міг би полюбити. Але чи не могла б вона бути нею, настільки ж, як і інша. Від самого початку було зрозуміло, що вона проста жінка із С. Тахла. І нічого більше. Нічого. Було ясно, що вона не вважала, що приголомшлива зміна Майкла Річардсона щось означала в цьому рішенні. Але яка прикрість раптом — ці слова почуття. Втрачені. Можливо.

Цього вечора, вперше після балу в Т. Біч, каже Татіана, вона знов віднайшла, відчула в роті той самий смак, смак цукру серця.

Я повернувся до вікна, вона все ще була там, там, у полі, самотня і непомітна ні для кого. Я дізнався це про неї в ту ж мить, коли дізнався про моє кохання до неї — її безмежна самодостатність із дитинними руками.

Він знов повернувся до ліжка, ліг біля Татіани Карл. Вони обійнялися серед свіжості вечора, що народжувався. Через відкрите вікно було чути аромат жита. Він сказав це Татіані.

— Аромат жита?

Вона відчула його. Вона сказала йому, що вже пізно і що їй слід було повертатися. Вона призначила йому зустріч за три дні, боячись, що він відмовиться. Він погодився, навіть не перевіряючи, чи вільний він того дня.

У кроці від дверей вона спитала, чи міг би він їй сказати щось про свій стан.

— Я хочу з тобою побачитись, — каже він, — зустрітися ще і ще.

— О, ти не повинен був так говорити, не слід.

Коли вона пішла, я вимкнув світло в номері, щоб дозволити Лол відійти подалі від поля й дістатися до міста без ризику зустрітися зі мною.

* * *

Наступного дня я домовляюся про те, щоб після обіду на годину залишити лікарню. Я шукаю її. Я проходжу перед кінотеатром, перед яким вона мене знайшла. Я проходжу перед її будинком: двері до вітальні відкриті, машини Жана Бедфорда немає, сьогодні четвер, я чую сміх дівчинки, що доноситься з галявини, на яку виходять вікна більярдної зали, потім уже сміх двох дівчат, який перемішується, у неї тільки дівчата, трійко. Покоївка виходить на ґанок, молода й доволі вродлива, у білому фартушку, вона виходить на алею, що веде до галявини, помічає мене, який зупинився на вулиці, усміхається мені, зникає. Я йду. Я хочу уникнути необхідності їхати до Готелю де Буа, але я їду туди, зупиняю машину, я об’їжджаю готель на доволі великій відстані, я їду навколо житнього поля, поле пусте, вона приходить, лише коли ми там є, Татіана і я. Я їду геть. Я повільно проїжджаю по головних вулицях, мені спадає на думку, що, можливо, вона знаходиться у кварталі, де живе Татіана. Вона там. Вона на бульварі, що проходить повз її будинок, у двохстах метрах від нього. Я зупиняю машину і йду за нею назирці. Вона йде до кінця бульвару. Вона йде досить швидко, її хода легка, красива. Вона здається мені вищою, ніж у ті два рази, що я її бачив. На ній її сірий плащ, чорний капелюшок без крис. Вона повертає праворуч, у напрямку, що веде до її дому, вона зникає. Я повертаюся до машини виснажений. Тож вона продовжує свої прогулянки, і я зможу, хай у мене й не виходить чекати на неї, зустріти її. Вона йшла досить швидко, часом вона вповільнювала ходу, майже спинялася, потім ішла знов. Вона була вищою, ніж у себе вдома, більш стрункою. Цей сірий плащ на ній я впізнав, чорного капелюшка без крис — ні, на ній його не було в житньому полі. Ні, я також ніколи не підійду до неї. Я не скажу їй: «Я не зміг чекати до такого-то дня, до такої-то години». Завтра. Чи виходить вона в неділю? Ось уже цей день. Він величезний і прекрасний. Я не маю чергування в лікарні. Один день віддаляє мене від неї. Я годинами шукаю її, на машині, пішки. Її дім завжди однаковий, з відкритими вікнами. Машини Жана Бедфорда все ще немає, немає й дівчачого сміху. О п’ятій я маю іти на чай до Беньєрів. Татіана нагадує мені про запрошення Лол на понеділок — вже післязавтра. Безглузде запрошення. Можна подумати, що вона намагається чинити, як інші, каже Татіана, впорядковано. Увечері, цього недільного вечора, я повертаюся знову до її будинку. Дім із розчиненими вікнами. Скрипка Жана Бедфорда. Вона там, вона там у вітальні, вона сидить. Її волосся розпущене. Навколо неї рухаються три дівчинки. Вона не рухається, відсутня, вона не говорить до дітей, діти так само не звертаються до неї. Одна за одною, а я там залишався досить довго, дівчатка цілують її та йдуть. У вікнах на другому поверсі вмикається світло. Вона залишається в салоні, у такій самій позі. Раптом, ось вона усміхається сама до себе. Я не кличу її. Вона встає, гасить світло, зникає. Вже завтра.

Чайний салон біля вокзалу Грін Таун. Грін Таун знаходиться менше ніж за годину їзди від С. Тахла. Це вона призначила це місце, цей чайний салон.

Вона вже була там, коли я приїхав. Там не людно, адже ще досить рано. Я побачив її одразу, одну серед пустих столиків. Вона усміхнулася мені з глибини чайного салону, завороженою усмішкою, нещирою усмішкою, відмінною від тієї, яку я знаю.

Вона прийняла мене майже ввічливо, з ґречністю. Але коли вона підняла очі, я побачив варварську радість божевільну, лихоманкою якої було охоплене все її єство: радість від того, що вона тут, навпроти нього, з таємницею, яку він має в собі, яку вона ніколи в ньому не відкриє, він це знає.

— Як я вас шукав, як довго я ходив вулицями.

— Я прогулююся, — каже вона. — Хіба я забула вам сказати? Довго, кожного дня.

— Ви говорили це Татіані.

Знову я подумав, що можу зупинитися на цьому, просто дивитися на неї.

Одне споглядання її мене руйнує. Вона не вимагає жодного слова й вона могла б витримати нескінченне мовчання. Я б хотів діяти, говорити, висловити довге ревіння, створене з усіх слів розплавлених, які знов стали однією магмою, зрозумілою для Лол В. Штайн. Я замовкаю. Я кажу:

— Я ніколи ще так не чекав цього дня, коли нічого не відбудеться.

— Ми йдемо до чогось. Навіть якщо нічого не відбувається, ми просуваємося до якоїсь мети.

— Якої?

— Я не знаю. Мені щось відомо лише про недвижність життя. Тож коли вона порушується — я це знаю.

Вона знов наділа ту саму білу сукню, що й першого разу, коли прийшла до Татіани Карл. Її видно під розстебнутим сірим плащем. Оскільки я дивлюся на сукню, вона зовсім скидає сірий плащ. Так вона показує мені свої оголені руки. У її свіжих руках — літо.

Вона говорить зовсім тихо, схилившись уперед:

— Татіана.

Я не сумнівався, це — поставлене питання.

— Ми зустрілися у вівторок.

Вона це знала. Вона стає вродливою, тією вродою, яку пізно вночі, чотири дні тому, я в неї вирвав.

Вона запитує з видихом:

— Як?

Я відразу не відповів. Вона подумала, що я неправильно зрозумів питання. Вона продовжує:

— Якою була Татіана?

Якби вона не заговорила про Татіану Карл, я б сам це зробив. Вона стривожена. Вона сама не знає, що зараз відбудеться, що викличе відповідь. Ми вдвох перед питанням, перед зізнанням.

Я приймаю це. Я вже прийняв у вівторок. І навіть, певно, від перших митей моєї зустрічі з нею.

— Татіана чарівна.

— Ви не можете обходитися без неї, чи не так?

Я бачу, що мрію майже досягнуто. Плоть розривається, кровоточить, прокидається. Вона намагається слухати внутрішній шум, їй це не вдається, вона перевантажена досягненням, хай навіть і не завершеним, свого бажання. Її повіки б’ються під дією надто сильного світла. Я припиняю дивитися на неї в той час, у який продовжується надто довге завершення цього моменту.

Я відповідаю:

— Я не можу без неї.

Потім, це неможливо, я знову дивлюся на неї. Її очі наповнилися слізьми. Вона придушує дуже велике страждання, у якому вона не тоне, яке, навпаки, вона підтримує, з усіх своїх сил, на межі його найвищого вияву, який був би вираженням щастя. Я не кажу нічого. Я не приходжу їй на допомогу в цьому порушенні її єства. Мить закінчується. Сльози Лол, знов стримані, повертаються до затаєного потоку сліз її тіла. Мить не зрушилася, не привела ні до перемоги, ні до поразки, вона нічим не забарвилася, лише заперечуючи все, проминуло задоволення.

Вона каже:

— Так буде ще краще, ви побачитеся з Татіаною через деякий час, скоро.

Я усміхаюся їй, все ще в тому ж стані — одночасно незнаючий та попереджений щодо майбутнього, яке визначає вона одна, сама не знаючи того.

Ми обоє нічого не знаємо. Я кажу:

— Я б хотів.

Вона змінюється на лиці, блідне.

— Але ми, — говорить вона, — що ми зробимо з цим?

Я розумію цей вердикт, я б сам промовив його на її місці. Я можу поставити себе на її місце, але в тому, у чому вона не хоче.

— Я б також хотіла, — говорить вона.

Вона стишує голос. На її повіках виступив піт, смак якого я знаю від тієї ночі.

— Але Татіана Карл тут, єдина у вашому житті.

Я повторюю:

— Єдина в моєму житті. Саме так я кажу, коли говорю про неї.

— Це потрібно, так треба, — говорить вона і додає: — Тепер, оскільки я вас кохаю.

Слово перетинає простір, шукає і зупиняється. Її слово зупинилося на мені.

Вона кохає, кохає того, хто мусить кохати Татіану. Ніхто, ніхто не любить Татіану в мені. Я є частиною перспективи, яку вона зараз будує з вражаючою впертістю, я не боротимусь. Татіана мало по малу проникає, ламає двері.

— Ходімо, пройдемося. Я маю вам дещо сказати.

Ми пішли бульваром, поза вокзалом, де саме було мало людей. Я взяв її під руку.

— Татіана прийшла трохи пізніше за мене в номер. Іноді вона це робить навмисно, щоб спробувати змусити мене подумати, що вона не прийде. Я це знаю. Але вчора в мене було безумне бажання, щоб Татіана була поряд зі мною.

Я чекаю. Вона не ставить запитань. Як дізнатися, чи вона точно знає, що я бачив її серед жита? До того ж, вона не розпитує. Я знов починаю говорити.

— Коли вона прийшла, вона мала цей достойний вигляд, ви знаєте, її вигляд, коли її мучить сумління, вигляд нещирого сорому, але ми знаємо, ви і я, що за цим ховається в Татіані.

— Маленька Татіана.

— Так.

Я розповідаю Лол В. Штайн:

Татіана знімає свій одяг і Жак Гольд дивиться на неї, дивиться із цікавістю на ту, яку вже не кохає. Зі спаданням кожного елементу одягу він усе більше впізнає це ненаситне тіло, до існування якого він є байдужим. Він уже вивчив це тіло і знає його краще, ніж сама Татіана. Він усе ж таки довго дивиться на його прогалини білого, який нюансується на вигинах форми або чистою блакиттю артерій, або брунатним кольором сонця. Він дивиться на неї, аж допоки втрачає, випускає з уваги тотожність кожної форми, усіх форм і навіть цілого тіла.

Але Татіана говорить.

— Але Татіана щось говорить, — шепоче Лол В. Штайн.

Для її затишку я б вигадав Бога, якби це було потрібно.

— Вона називає ваше ім’я.

Я не вигадав.

Він ховає обличчя Татіани Карл під простирадлами й таким чином він має в руках її тіло, позбавлене голови, у повному своєму розпорядженні. Його сваволя повертає це тіло, розсуває його члени або збирає їх, напружено споглядає його непереборну красу, входить у нього, завмирає, у забутті чекає на вологу, забуття тут.

— О, як Татіана вміє віддаватися, яке диво, це має бути надзвичайно.

Це побачення, вони обоє, він і Татіана, дістали з нього багато задоволення, більше ніж зазвичай.

— Чи вона більше нічого не говорить?

— Вона говорить про Лол В. Штайн під простирадлом, що вкриває її.

Татіана розповідає з багатьма подробицями й часто повертається до одних і тих самих про бал у міському казино, де Лол, як кажуть, втратила розум. Вона дуже довго описує худорляву жінку вбрану в чорне, Анн-Марі Штреттер і пару, яку вони утворювали з Майклом Річардсоном, як у них вистачало сили танцювати ще і ще, як було зовсім дивно бачити, що вони змогли зберегти цю звичку в цьому урагані ночі, який, здавалося, вигнав з їхнього життя будь-яку звичку, навіть, каже Татіана, звичку кохання.

— Ви не уявляєте, — говорить Лол.

Знов потрібно змусити Татіану замовкнути під простирадлом. Але потім, ще пізніше, вона знов починає. У той момент, коли вони прощаються, вона запитує в Жака Гольда, чи він знов бачився з Лол. І хоча він не був певний нічого, що було між ними з цього приводу, він вирішує збрехати Татіані.

Лол спиняється.

— Татіана не зрозуміла б, — каже вона.

Я нахиляюся, я відчуваю її лице. Вона має дитинний аромат, подібний до тальку.

— Я дозволив їй піти першою, всупереч нашій звичці. Я згасив світло в номері. Я довгий час залишався в темряві.

Вона проходить повз відповідь на відстані подиху, саме час сказати інше — сумне:

— Татіана завжди так поспішає.

Я відповідаю:

— Так.

Вона говорить, дивлячись на бульвар:

— Те, що відбулося в цьому номері між Татіаною і вами, — я не спроможна пізнати. Я ніколи не дізнаюся. Коли ви мені розповідаєте — йдеться про інше.

Вона знов починає ходити, зовсім тихенько запитує:

— Але це ж не я, правда, це Татіана, з головою, захованою під простирадлом?

Я обіймаю її, я мушу зробити їй боляче, вона злегка скрикує, я відпускаю її.

— Це для вас.

Ми ходимо під стіною, нас не видно. Вона дихає, прихилившись до моїх грудей. Я більше не бачу її обличчя, такого ніжного, його напівпрозорих обрисів, її майже завжди здивованих очей, здивованих, шукаючих.

І ось коли думка про її відсутність стала для мене нестерпною. Я їй висловив цю болісну думку, яка прийшла до мене. Вона сама, вона не відчувала нічого подібного, вона була здивована. Вона не розуміла.

— Чому б я десь зникла?

Я вибачився. Але цей жах — і я нічого не можу вдіяти — вже тут. Я впізнаю відсутність, її вчорашню відсутність, мені її бракує кожної миті, і навіть тепер.

Вона говорила зі своїм чоловіком. Вона сказала йому, що вважає, що між ними все скінчилося. Він не повірив їй. Чи не говорила вона йому подібних речей раніше? Ні, ніколи вона того не робила.

Я питаю: Чи вона завжди поверталася?

Я говорив природно, але вона не помилилася щодо раптової зміни мого глосу. Вона каже:

— Лол завжди поверталася, тільки не з Жаном Бедфордом.

Вона починає довгий відступ про страх, який вона має: у її оточенні припускають можливість того, якось із нею може трапитися рецидив, особливо її чоловік. Ось чому вона не говорила з ним настільки прямо, як їй хотілося б. Я не запитую, на які підстави міг би спиратися цей страх. Вона цього не говорила. Певно, вона ніколи не говорила про цю загрозу протягом десяти років.

— Жан Бедфорд гадає, що врятував мене від відчаю, я ніколи цього не заперечувала, я ніколи не говорила йому, що все було не так.

— Чому?

— З тої миті, коли ввійшла та жінка, я більше не кохала мого нареченого.

Ми сидимо на лаві. Лол пропустила потяг, яким пообіцяла собі поїхати. Я цілую її, вона повертає мені мої цілунки.

— Коли я говорю, що я більше не любила його, я хочу сказати, що ви не уявляєте, до чого можна дійти у відсутності кохання.

— Скажіть мені слово, щоб це висловити.

— Я не знаю.

— Життя Татіани важить для мене не більше, ніж життя незнайомки, далекої, чийого імені я навіть не дізнаюся.

— Це ще більше.

Ми не розлучаємося. Я відчуваю її на своїх губах, вона розпалена.

— Це заміщення.

Я не відпускаю її. Вона говорить зі мною. Потяги проїздять повз нас.

— Ви прагнули їх бачити?

Я беру її губи. Я заспокоюю її. Але вона вивільняється. Дивиться на землю.

— Так. Я більше не була на своєму місці. Вони забрали мене із собою. Я знову залишилася без них.

Вона злегка супить брови й це для неї настільки не притаманне, що я тривожуся.

— Я іноді боюся, що це знову розпочнеться.

Я більше не обіймаю її.

— Ні.

— Але цього не слід боятися. Це лише слово.

Вона зітхає.

— Я не розумію, хто є на моєму місці.

Я притягаю її до себе. Її губи свіжі, майже холодні.

— Не змінюйся.

— Але якщо одного дня я… — вона спотикається на слові, якого не знаходить, — чи мені дозволять гуляти?

— Я вас сховаю.

— Вони помиляться того дня?

— Ні.

Вона обертається і говорить зовсім голосно, усміхаючись із запаморочливою впевненістю.

— Я знаю, що ви, ви зрозумієте, що б я не вчинила. Потрібно буде лише довести іншим, що ви маєте рацію.

За мить я заберу її назавжди. Вона зіщулюється, готова до того, щоб її забрали.

— Я б хотіла лишитися з вами.

— Чому ні?

— Татіана.

— Дійсно.

— Ви могли б так само кохати Татіану, — каже вона, — це було б подібно до…

Вона додає:

— Я не розумію, що відбувається.

— То буде подібним.

Я запитую:

— Навіщо ця вечеря за два дні?

— Так треба, для Татіани. Давайте помовчимо хвилинку.

Її мовчання. Ми не рухаємось, наші обличчя ледве доторкаються одне до одного, без єдиного слова, довго. Шум потягів зливається в єдиний шум, ми його чуємо. Вона говорить мені не рухаючись, лише кінчиками губ:

— У певному стані зникає всякий слід почуття. Я вас не кохаю, коли замовкаю в певний спосіб. Ви помітили?

— Я помітив.

Вона потягається, вона сміється.

— І потім я знов починаю дихати, — каже вона.

Я маю зустрітися з Татіаною в четвер о п’ятій. Я їй кажу це.

* * *

Отже, цей обід у Лол відбувся. Туди було запрошено ще три особи, з якими не були знайомі ні Беньєри, ні я. Літня пані, викладач у консерваторії Ю. Бриджу, двоє її дітей, молодий чоловік та молода жінка, на чийого чоловіка, вочевидь, дуже чекав Жан Бедфорд, і який мав з’явитися лише після вечері.

Я прийшов останнім.

Я не призначив зустрічі з нею. У ту мить, коли вона сідала на потяг, вона сказала, що ми призначимо її цього вечора. Я чекаю.

Вечеря відносно мовчазна. Лол не чинить жодного зусилля для того, щоб вона була менш мовчазною. Можливо, вона цього навіть не помічає. Упродовж усього вечора вона не завдає собі клопоту, щоб пояснити, хай навіть віддаленим натяком, чому вона нас тут зібрала. Чому? Мабуть, ми єдині люди, яких вона знає достатньо, щоб запросити до себе. Якщо Жан Бедфорд і має друзів, то переважно серед музикантів, я знаю від Татіани, що він зустрічається з ними без дружини, не вдома. Лол зібрала разом усіх своїх знайомих, це очевидно. Але навіщо?

Між літньою пані та Жаном Бедфордом точиться тиха, не помітна для інших, бесіда. Я чую: «Якби молоді було відомо про наші концерти, повірте мені, ми мали б повні зали». Молода жінка говорить із П’єром Беньєром. Я чую: «Париж у жовтні». Потім: «…Я нарешті зважилася на це».

І знову Татіана Карл, Лол В. Штайн і я — ми збираємося разом: ми мовчимо. Цієї ночі Татіана телефонувала мені. Вчора я шукав Лол і не знайшов її ні в місті, ні вдома. У вітальні, де вона зазвичай збирається зі своїми дівчатами, світло не вмикалося… Я погано спав, весь час перебував у тому самому сумніві, який розвіює тільки день, що хтось щось помітить, що їй більше не дозволять виходити одній у С. Тахла.

Здається, Татіана нетерпляче чекає завершення вечері, вона занепокоєна. Мені видається, що вона має щось спитати в Лол.

Ми весь час мовчимо, майже повністю. Татіана запитує в Лол, де вона збирається провести відпустку. У Франції, відказує Лол. Ми знов мовчимо. Татіана дивиться на нас, по черзі, вона, певно, помітила, що та увага, яку ми приділяли одне одному того разу, у Лол, зникла. Від нашого останнього побачення в Готелі де Буа — я часто сам проходжу на вечерю до Беньєрів — вона більше не говорила зі мною про Лол.

Розмова поступово стає спільною. Господині ставлять питання. Три запрошені особи перебувають із нею в дуже приязному знайомстві. З нею поводяться трішки лагідніше, ніж того вимагають її слова, або відповіді. У цій ніжній приязні — за нею спостерігає також її чоловік — я бачу ознаку минулої та майбутньої тривоги, постійної тривоги, у якій мають жити всі її близькі. До неї говорять тому, що так треба, але її відповідей бояться. Чи цього вечора тривога помітніша, ніж завжди? Не знаю. Якщо це не так, мене ця тривога заспокоює, я бачу в ній підтвердження того, що сказала мені Лол про свого чоловіка: ні Жан Бедфорд і ніхто інший ні про що не підозрює. Тоді, єдиний його клопіт, видається, — це завадити своїй дружині сказати щось небезпечне на людях. Особливо цього вечора. Він дивився несхвально на цю вечірку, яку він усе ж таки дозволив Лол організувати. Якщо він стережеться когось, то це Татіана Карл, наполегливий погляд Татіани на його дружину — я добре це бачу, я часто дивлюся на нього — він його помітив. Він не забуває про Лол, коли говорить про свої концерти з літньою пані. Він кохає Лол. Але позбавлений її, він, мабуть, так і залишиться люб’язним. Потяг — як це не дивно, — який викликає в нас двох Лол В. Штайн, скоріше віддаляє мене від нього. Я не думаю, що він знає її якось інакше, ніж через поголос про її колишнє божевілля, певно, він гадає, що володіє жінкою, сповненою несподіваних принад, з яких не найменшим елементом є загроза. Він думає, що захищає свою дружину.

У мертвий час вечері, коли очевидна знепліднююча абсурдність ініціативи Лол розповсюджується ніби дим, моє кохання показалося, я відчув, що воно видиме і що його, попри мої зусилля, побачила Татіана Карл. Але Татіана ще сумнівалася.

Тоді говорили про попередній дім Бедфордів, про парк.

Лол праворуч від мене, між П’єром Беньєром та мною. Раптом вона наближає своє лице до мене, не дивлячись, без виразу, так, ніби вона збиралася поставити мені питання, яке не звучить. І так, така близька, вона запитує в пані, яка сидить із протилежного боку столу:

— Чи в парку знов з’явилися діти?

Я відчував його присутність праворуч від себе, коли лише відстань витягнутої руки відділяла мене від її обличчя — гірке вістря, незмінне вістря кохання раптом вийшло, постало з неясної ідеї сукупності. Саме тоді моє дихання перервалося. Люди задихаються, коли є занадто багато повітря. Це помітила Татіана. Лол також. Вона дуже повільно відступила. Брехню знов було приховано. Я знов заспокоївся. Татіана, напевно, йде від версії про хворобливу неуважність Лол до думки про вчинок не зовсім нерозважливий — сенс якого вона ще не знає. Літня пані нічого не побачила, вона відповідає:

— Так, зараз до парку приходять діти. Вони жахливі.

— Отже, ті маленькі квітники, що я висаджувала перед тим, як поїхати?

— Мені шкода, Лол.

Лол дивується. Вона бажає втручання до вічного повторення життя.

— Після перебування в будинках люди мають їх знищувати. Деякі так і роблять.

Пані зауважує Лол із люб’язною іронією, що інші люди можуть потребувати житла, яке ви залишаєте. Лол починає сміятися, сміятися. Цей сміх підкоряє мене, потім він захоплює Татіану.

Той парк, у якому виросли її дівчата, здається, вона багато займалася ним протягом десяти років. Вона залишила його новим власникам у досконалому стані. Друзі-музиканти дуже хвалили її квітники та дерева. Цей парк був подарований Лол на десять років, щоб вона була тут цього вечора, дивовижно захищена у своїй відмінності від тих, які їй його подарували.

Чи не бракує їй того будинку? Запитує її молода жінка, того красивого й великого будинку в Ю. Бриджі? Лол не відповідає одразу, всі дивляться на неї, щось майнуло в її очах, ніби тремтіння. Вона завмирає під нападом того, що проходить у ній, що це? Незнані версії, дикі, дикі птахи її життя — що ми знаємо про це? — які перетинають її з боку в бік, вриваються в неї. А потім вітер цього польоту стихає? Вона відповідає, що не знає, чи колись там мешкала. Фраза не завершена. Дві секунди минають, вона спохопилася, і каже, сміючись, що це жарт, такий спосіб сказати, що їй більше подобається бути тут, у С. Тахла, ніж у Ю. Бриджі. Ніхто не помічає, вона чітко вимовляє: С. Тахла, Ю. Бридж. Вона сміється дещо занадто, дає трохи більше пояснень. Я страждаю, але тільки трохи, кожен боїться, але трохи. Лол замовкає. Татіана, безперечно, упевнилася у своїй версії походження неуважності. Лол усе ще хвора.

Запрошені встали з-за столу.

Разом із двома друзями з’являється чоловік молодої жінки. Він продовжує в Ю. Бриджі музичні вечори, які започаткував Жан Бедфорд. Вони не бачилися вже давно, вони спілкуються з великою приємністю. Ритм вечора перестає бути млявим, ми тепер достатньо численні для того, щоб наші переміщення одне до одного проходили непоміченими для більшості, крім Татіани Карл.

Можливо, не так уже й нерозважливо Лол зібрала нас цього вечора, можливо, для того, щоб побачити нас разом, Татіану та мене, щоб побачити, які наші справи після її вторгнення в моє життя. Я нічого не знаю.

Лол опиняється полоненою в огортаючому русі Татіани. Я думаю про ніч, коли її зустрів Жан Бедфорд: Татіана, все ще продовжуючи говорити з нею, досить вправно, щоб Лол не помітила, загороджує їй прохід, Татіана заважає їй таким чином підійти до інших гостей, вона забирає її з їхньої групи, забирає із собою, ізолює її. Це відбувається за якісь двадцять хвилин. Здається, Лол почувається добре саме там, де вона є, з Татіаною, у іншому кінці вітальні, вона сидить за маленьким столиком між ґанком та вікном, через яке, іншого вечора, на неї дивився я.

Вони обидві вбрані цього вечора в темні сукні, які їх видовжують, роблять їх худішими, більш подібними одну до одної в очах чоловіків. Татіана Карл, на відміну від того, коли вона буває зі своїми коханцями, має м’яку зачіску, відкинуту назад, яка майже торкається її плеча перев’язаною, важкою масою. Її сукня не стискає її тіло, як ті її суворі костюми, які вона носить удень. Сукня Лол, на відміну від Татіаниної, щільно обтягує її тіло та надає їй ще більше цієї слухняної скутості подорослішалої школярки. Вона зачесана, як завжди, — хвостик, зав’язаний над її потилицею — мабуть, вже десять років вона така. Цього вечора вона нафарбована, недбало, як на мене, занадто.

Усмішка Татіани, коли їй вдалося заволодіти Лол — я впізнаю її. Вона чекає на відвертість, вона сподівається на нове зізнання, зворушливе, але сумнівне, досить невміло брехливе для того, щоб вона це ясно зрозуміла.

Якщо на них подивитися, коли вони так сидять, зовсім поряд, можна легко повірити, що Татіана Карл є, разом зі мною, єдиною особою, яка не рахується з прихованою чи відкритою дивакуватістю Лол. Я так думаю.

Я наближаюся до їхнього острівка. Татіана мене ще не бачить.

Я зрозумів за порухом губ Татіани сенс запитання, яке вона поставила Лол. Слово «щастя» читалося в ньому.

— Твоє щастя? А це щастя?

Лол усміхається мені назустріч. Ходи сюди. Вона дає мені час ще більше наблизитись. По відношенню до Татіани, яка дивиться тільки на Лол, я знаходжуся під кутом. Я приходжу тихенько, я просковзую поміж іншими. Я підійшов достатньо близько, щоб чути. Я спиняюся. Проте Лол усе ще не відповідає. Вона зводить на мене очі з наміром повідомити Татіану про мою присутність. Це зроблено. Татіана швидко придушує певне роздратування: вона хоче бачити мене в Готелі де Буа, а не тут, із Лол В. Штайн.

Якщо дивитися здалека, ми видаємося байдужими.

Татіана і я, ми підстерігаємо відповідь Лол. Моє серце сильно б’ється, і я боюся, щоб Татіана цього не помітила, тільки вона це може зробити, помітити це хвилювання в крові свого коханого. Я майже доторкався до неї. Я відступив на крок. Вона нічого не помітила.

Лол зараз відповість. Я чекаю, готовий до всього. Хай покінчить вона зі мною так само, як вона відкрила мене. Вона відповідає. Моє серце засинає.

— Моє щастя тут.

Татіана повільно повертається до мене і, усміхнена, з надзвичайною витримкою вона бере мене за свідка цієї заяви її подруги.

— Як вона це добре каже. Ви почули?

— Вона це каже.

— Але так добре, ви так не вважаєте?

Тоді Татіана досліджує кімнату, галасливе зібрання в кінці вітальні, ці зовнішні ознаки існування Лол.

— Я багато думаю про тебе відтоді, коли я знов тебе побачила.

Дитячим рухом Лол прослідковує очима погляд Татіани навколо вітальні.

Вона не розуміє. Татіана стає повчаючою та ніжною.

— Але Жан, — каже вона, — і твої дівчата? Що ти робитимеш?

Лол сміється.

— Ти на них дивилася, так, ти дивилася саме на них!

Її сміх не може припинитися. Татіана закінчує тим, що теж починає сміятися, але болісно, вона більше не грає роль світської дами, я впізнаю ту жінку, яка телефонує мені ночами.

— Ти лякаєш мене, Лол.

Лол дивується. Її подив з усього розмаху підганяє страх, який не визнає Татіана. Вона розкрила брехню. Це зроблено. Вона запитує серйозно:

— Чого ти боїшся, Татіано?

Раптом Татіана перестає приховувати цей страх, але не визнає його істинний смисл.

— Я не знаю.

Лол знову оглядає вітальню та пояснює Татіані річ, відмінну від тієї, яку б воліла дізнатися Татіана. Вона знов починає говорити, і Татіана потрапляє до власної пастки, щодо щастя Лол В. Штайн.

— Але я нічого не хотіла, розумієш, Татіано, я нічого не хотіла з того, що є, що відбувається. Ніщо не тримає мене.

— А якби ви цього хотіли, чи не було б зараз усе так само?

Лол замислюється, і її вигляд, ніби вона щось шукає, її забудькувате удавання має досконалість мистецтва. Я знаю, що вона говорить казна-що:

— А все так само. У перший день усе було так само, як і тепер. Для мене.

Татіана зітхає, зітхає протяжно, жалісливо стогне, стогне на межі ридання.

— Але це щастя, це щастя, скажи, о! Розкажи мені трішки.

Я говорю:

— Лол В. Штайн, безперечно, мала його в собі, вже коли зустріла його.

З тією самою повільністю, що й мить тому, Татіана повернулася до мене. Я блідну. Завіса одразу ж відкрилася, при повороті Татіани Карл. Але як не дивно, недовіра не спрямована безпосередньо на Лол.

— Як ви можете знати такі речі про Лол?

Вона хоче сказати: як ви можете знати такі речі про жінку? Про жінку, яка могла б бути Лол?

Приглушений та різкий тон Татіани, такий самий, як буває іноді в Готелі де Буа. Лол устала. Звідки цей переляк? Вона робить рух, ніби хоче втекти, вона зараз залишить нас тут удвох.

— Не можна так говорити, не можна.

— Вибач, — каже Татіана. — Жак Гольд уже кілька днів перебуває в дивному стані. Він говорить казна-що.

По телефону вона мене запитала, чи я помічав між нами можливість не кохання, а лише любовного потягу, пізніше, пізніше.

— Чи ти можеш поводитися так, ніби є можливість того, що одного дня ти постараєшся і знайдеш мене новою, я зміню голос, сукні, я зріжу коси — нічого не залишиться.

Я не зрікся того, що для мене важливо. Я сказав їй, що люблю її. Вона повісила слухавку.

Лол заспокоєна. Татіана знову благає її.

— Скажи мені що-небудь про щастя, скажи мені це.

Лол запитує, без роздратування, м’яко:

— Навіщо, Татіано?

— Що за питання, Лол?

Тоді Лол намагається зібратися, її лице стискається, судомиться, і долаючи складність, вона намагається говорити про щастя.

— Того вечора, це було в сутінках, але вже задовго після заходу сонця. Тоді була одна мить набагато сильнішого світла, я не знаю чому, одна хвилина. Я не бачила прямо море. Я бачила його переді мною у свічаді на стіні. Я відчула дуже сильну спокусу піти туди, піти й подивитися.

Вона не продовжує. Я запитую:

— Ви туди пішли?

Про це Лол здогадується миттєво.

— Ні. Я в цьому впевнена, я не пішла тоді на пляж. Там був образ у свічаді.

Татіана забула про мене, зосередивши всю свою увагу на Лол. Вона бере її руку, цілує її.

— Говори ще, Лол.

— Я не пішла на пляж, я, — каже Лол.

Татіана не наполягає.

Лол здійснила коротку подорож до берега моря вчора вдень, ось чому я її не знайшов. Вона нічого не сказала. Брутальний образ житнього поля повертається до мене, я запитую себе до муки, я запитую себе, чого мені чекати? Чи я є, чи я стану жертвою омани самого її божевілля? Що шукала вона на березі моря, де мене немає? Яку поживу? Так далеко від мене? Якщо Татіана не поставить питання, я сам запитаю. Вона поставила питання.

— Куди ти ходила? Чи можна тебе спитати?

Лол говорить із легкою прикрістю, зверненою до Татіани Карл, чи я помиляюся знову?

— До Т. Біч.

Жан Бедфорд, певно, для того, щоб розбити єдність нашої групи, заводить програвач. Я не чекаю, я навіть не ставлю собі питання, я не розраховую, як мені чинити обачно, я запрошую Лол. Ми віддаляємося від Татіани, яка залишається сама.

Я танцюю надто повільно, і часто мої ноги втрачають гнучкість, я збиваюся з ритму. Лол підлаштовується, залишаючись неуважною до моїх помилок.

Татіана слідкує очима за нашим важким кружлянням. Нарешті П’єр Беньєр підходить до неї. Вони танцюють.

Вже сто років я тримаю Лол в обіймах. Я нечутно говорю з нею. Завдяки змінним рухам П’єра Беньєра, Татіана від нас захована, тож вона не може ні бачити, ні чути.

— Ви поїхали до моря?

— Вчора я їздила до Т. Біч.

— Чому ви нічого не сказали? Чому? Навіщо туди їхати?

— Я думала, що…

Вона не закінчує. Я м’яко наполягаю:

— Спробуйте сказати мені. Що…

— Ви б здогадалися.

— Це неможливо, мені необхідно бачити вас, це неможливо.

Ось Татіана. Чи помітила вона, що я щось дуже квапливо повторив? Ми замовкаємо. Потім, ще раз — коли ми знаходимося лише під теплим, ледь заінтригованим поглядом Жана Бедфорда.

У моїх обіймах Лол розгублена — вона перестає йти за мною в танці — раптом обважніла.

— Ми поїдемо разом до Т. Біч, якщо ваша ласка, післязавтра.

— Надовго?

— На один день, можливо.

Ми маємо зустрітися на вокзалі, рано-вранці. Вона називає мені точну годину. Я маю поговорити з П’єром Беньєром, щоб попередити його про мою відсутність. Чи маю я це зробити?

Я вигадую:

Вони все ще мовчать, думає Татіана. Я звикла, що я вмію змусити його поринути в німотне та сумовите отупіння, він виходить із нього із зусиллям, воно йому подобається. Але це мовчання, яке він споглядає зараз разом із Лол В. Штайн, я не думаю, що колись бачила, як він споглядає його зі мною, навіть уперше, коли він прийшов до мене одного дня, коли не було П’єра й коли він забрав мене, не кажучи ні слова, до Готелю де Буа. Ось чого я не розумію: цей чоловік, який поступово зникає, каже, що любить, бажає, хоче знову побачити, зникає ще більше, тією мірою, якою він це каже. Певно, я маю невеликий жар. Все покидає мене життя моє, життя моє.

І знову, без сміливості та оригінальності, але акуратно, Лол танцює, іде за мною. Коли Татіана не бачить, я трохи відштовхую її, щоб бачити її очі. Я бачу їх: прозорість зоріє на мене. І знову я не бачу. Я притис її до себе, вона не опирається, ніхто нас не помічає, я так думаю. Прозорість пройшла крізь мене, я все ще бачу її, тепер — як осілу пару, вона перетворилася на інше, щось більш туманне, нескінченне, потім вона знов перейде до іншого стану, який я ніколи не збагну, без кінця.

— Лол Валері Штайн?

— О, так.

Я зробив їй боляче. Я відчув це на моїй шиї, коли вона сказала те гаряче «о».

— Треба буде з цим покінчити. Коли?

Вона не відповідає. Нагляд Татіани розпочинається знов.

Я вигадую: Татіана говорить до П’єра Беньєра:

— Потрібно буде, щоб я поговорила про Лол із Жаком Гольдом. Чи помиляється П’єр Беньєр щодо істинного мотиву дружини? Він виявляє до Татіани кохання, що витримало багато випробувань, почуття, яке він зберігає, яке він зберігатиме до смерті, вони міцно пов’язані, їхня родина міцна й міцніша за багато інших родин, вона вистояла перед усіма вітрами. У житті Татіани перша й остання, нагальна необхідність, від якої немислимо звільнитися — це завжди повертатися, П’єр Беньєр — це її повернення, її перепочинок, її єдина постійність.

Я вигадую:

Цього вечора П’єр Беньєр помічає, притуливши вухо до стіни, надірваність у голосі своєї дружини, надірваність, яку Лол відчуває весь час.

Їхню близькість у цей самий момент їхнього існування забезпечую я, хоча ніколи між ними не постане це питання.

П’єр Беньєр каже:

— Лол В. Штайн усе ще хвора, ви побачили, за столом, ця відсутність, як це було вражаюче, і, очевидно, саме це цікавить Жака Гольда.

— Ви вважаєте? Але чи готова вона до такої зацікавленості?

П’єр Беньєр утішає:

— Сердешна. Але що вдієш?

П’єр Беньєр стискає свою дружину в обіймах, він хоче завадити стражданню, яке лише починається, захопити її тіло. Він каже:

— Як на мене, я нічого не помітив між ними, нічого, окрім цієї цікавості, про яку я вам сказав.

Татіана дещо втрачає терпіння, але не показує цього.

— Якби ви за ними добре наглядали.

— Я зроблю це.

Нова платівка замінила першу. Пари не розлучилися. Вони в іншому кінці вітальні. І раптом привертати увагу почала не їхня незграбність, яка тепер не є також явною, а вираз їхніх облич, коли вони танцюють. Ні приязний, ні ґречний, ні зануджений вираз, який є — Татіана має рацію — виразом чіткого виконання задушливої стриманості. Особливо коли Жак Гольд говорить до Лол і коли вона відповідає йому, так, щоб нічого в цій стриманості не змінилося, не змусило здогадатися трохи про природу поставленого питання чи природу відповіді, яку йому буде дано.

Лол відповідає мені:

— Якби ж то знати як.

Я забув Татіану Карл. Я вчинив цей злочин. Я був у потязі, вона була переді мною, годинами ми вже їхали до Т. Біч.

— Навіщо їхати туди зараз?

— Зараз літо. Найкращий для цього час.

Оскільки я не відповідаю їй, вона пояснює мені.

— І потім потрібно швидко їхати, Татіана прив’язалася до вас.

Вона спиняється. Лол, чи воліла б вона, щоб те, що я вигадую, відбулося між П’єром Беньєром і Татіаною?

— Ви цього хотіли?

— Так. Але ви також, напевно. Вона не мала нічого знати.

Майже світська жінка, вона могла б заспокоїти менш прискіпливих спостерігачів, ніж Татіана й П’єр Беньєр.

— Я можу помилятися. Можливо, все досконало.

— Навіщо ще раз їхати до Т. Біч?

— Для мене.

П’єр Беньєр привітно всміхається мені. На дні цієї усмішки — тепер переконаність, пересторога, якщо завтра Татіана заплаче, мене буде звільнено зі служби в лікарні департаменту. Я вигадую, що П’єр Беньєр бреше.

— Ви вигадуєте, — говорить він своїй дружині. — Він абсолютно байдужий до Лол В. Штайн. Він майже не слухає, що вона йому говорить.

Татіана Карл виявляється оточеною брехнею, у неї голова йде обертом і її затоплює думка про смерть, прохолодною водою хай ллється вона на цей опік, хай прийде вона вкрити цей сором, хай прийде вона, тоді здійсниться правда. Яка правда? Татіана зітхає. Танець скінчився.

Я танцював із жінкою з Ю. Бриджу, я говорив із нею, і я вчинив цей злочин, з полегшенням, я вчинив його. І Татіана мала бути певною, що це була Лол В. Штайн. Але те, що я бачу цікавого в Лол В. Штайн, чи відкрив би я його сам, хіба не вона сама мені його показала, чи не було це її справою? Єдиною за всі роки новиною для Татіани, зрадженої того вечора, було страждання. Я вигадую, що ця новина гризе їй серце, відкриває шлюзи поту в гущавині розкішної шевелюри, позбавляє погляд його гордовитої невтішності, обмежує її, змушує похитнутися її вчорашній песимізм — хто знає? Можливо, білий прапор закоханих, які здійснюють свою першу подорож, промайне дуже близько й до мого дому.

Татіана обминає гостей, підходить, запрошує мене на цей танець, що починається.

Я танцюю з Татіаною Карл.

Лол сидить біля патефона. Здається, тільки вона не помітила. Платівки проходять через її руки, вона видається зневіреною. Ось що я думаю про Лол В. Штайн — того вечора, речі уточнюються навколо неї, і вона помічає в них раптом гострі краї, залишки, що тиняються по всьому світі, які крутяться, це сміття, вже наполовину згризене щурами, біль Татіани, вона бачить це, вона охоплена скрізь відчуттям, що можна підсковзнутися на цьому слизі. Вона вірила, що таке було можливо, щоб час поперемінно наповнювався та звільнявся, щоб він наповнювався та звільнявся, а потім, щоб він був знову готовим до вжитку, завжди, вона ще так думає, вона так буде думати завжди, і ніколи вона не одужає.

Татіана говорить мені про Лол тихим голосом, квапливо:

— Коли Лол говорить про щастя, про що вона говорить?

Я не брехав.

— Я не знаю.

— Але що з тобою, що з тобою?

Непристойно, вперше від початку її зв’язку з Жаком Гольдом, Татіана Карл у присутності свого чоловіка піднімає своє лице до свого коханця, так близько, що він міг би торкнутися губами її очей. Я кажу:

— Я люблю тебе.

Коли він вимовив це, його губи лишилися напіввідкритими, щоб ці слова могли пролитися до останньої краплини. Але потрібно буде знов розпочати, якщо буде ще раз дано наказ. Татіана побачила, що його погляд, під опущеними повіками, було спрямовано, більше ніж коли-небудь, поряд із нею, туди, де вона не знаходиться, до немічних рук Лол В. Штайн, що лежали на платівках.

Цього ранку по телефону я їй вже це сказав.

Вона здригається під ударом тяжкої образи, але удар уже нанесено, Татіану вбито. Коли вона їх знаходить, Татіана Карл бере ці слова, сьогодні вона відбивається, але вона їх почула.

— Брехун, брехун.

Вона схиляє голову.

— Я не можу більше бачити твоїх очей, твоїх підлих очей. — І потім додає: — Це тому, що ти гадаєш, що для того, що ми робимо разом, це не має значення, так?

— Ні. Це тому, що це правда, я кохаю тебе.

— Замовкни.

Вона збирає свої сили, намагається завдати якнайдошкульнішого удару.

— А ти помітив цю манеру триматися, це тіло Лол поряд із моїм, яке воно мертве, яке воно невиразне?

— Я помітив.

— А ти помітив іншу річ у ній, яку ти міг би мені сказати?

Лол усе ще самотня, там платівки проходять у її руках.

— А це важко. Лол В. Штайн не є, так би мовити, послідовною особою.

Голосом, у якому читалось очевидне полегшення, майже легковажним тоном, Татіана Карл промовляє загрозу, силу якої вона не знає, але яка ще містить для мене жах без імення.

— Бачиш, якщо твоє ставлення до мене сильно зміниться, я припиню з тобою зустрічатися.

Після танцю я підійшов до П’єра Беньєра, щоб сказати, повідомити його про мій намір бути відсутнім післязавтра весь день. Він не поставив мені жодних питань.

А потім я повернувся до Татіани, знов. Я сказав їй:

— Завтра. О шостій. Я буду в Готелі де Буа.

Вона промовила:

— Ні.

* * *

Я чекаю назустріч, шоста година вказаного дня. Татіана, мабуть, не прийде.

Неясна фігура серед житнього поля. Я доволі довго залишаюся коло вікна. Вона не рухається. Можна подумати, що вона заснула.

Я витягуюся на ліжку. Минає година. Коли потрібно, я вмикаю світло.

Я підводжуся, роздягаюся і лягаю знов. Я згораю від бажання Татіани. Я від нього плачу.

Я не знаю, що робити. Я підходжу до вікна, так, вона спить. Вона прийшла туди, щоб поспати. Спи. Я знов відходжу і лягаю. Я пещу себе. Він говорить до Лол В. Штайн, загубленої назавжди, він втішає її в неіснуючому горі, якого вона не знає. Він так гає час. Приходить забуття. Він кличе Татіану, просить її допомогти.

Татіана увійшла, незачесана, з червоними очима, вона також. Лол у своєму щасті, наш смуток, який його приносить, здається мені мізерним. Аромат поля доходив до мене. І ось аромат Татіани придушує його.

Вона сідає на краєчок ліжка, і потім вона роздягається, повільно, лягає поряд зі мною, вона плаче. Я кажу їй:

— Я сам у відчаї.

Я навіть не намагаюся оволодіти нею, я знаю, що буду безсилий це зробити. Я маю занадто багато любові до цієї фігури в полі, відтепер, надто багато любові, це кінець.

— Ти прийшла надто пізно.

Вона ховає своє лице у простирадла, говорить на великій дистанції.

— Коли?

Я більше не в змозі брехати. Я пещу її волосся, яке розкидалося між простирадлами.

— Цього року, цього літа, ти прийшла надто пізно.

— Я не могла прийти у точній годині. Надто пізно я тебе полюбила.

Вона підводиться, піднімає голову.

— Це Лол?

— Я не знаю.

Знову сльози.

— Це наша маленька, люба Лола?

— Вертайся до себе.

— Ця причинна?

Вона кричить. Я заважаю їй рукою.

— Скажи мені, що це Лол, або я кричатиму.

Я брешу востаннє.

— Ні. Це не Лол.

Вона встає, кружляє гола кімнатою, йде до вікна, відходить від нього, повертається, вона також не знає де подітися. Вона має щось сказати, вона вагається, щось таке, що спочатку не виходить, а потім звучить зовсім тихо. Вона повідомляє мене.

— Ми припинимо бачитися. Все скінчено.

— Я знаю.

Татіана соромиться того, що відбуватиметься в наступні дні після цього, вона ховає своє лице в долонях.

— Наша маленька Лола, це вона, я знаю.

Знову гнів відносить її в ніжну оману.

— Хіба це можливо? Причинна?

— Це не Лол.

Ще спокійніше, вона тремтить геть уся. Вона підходить до мене. Її погляд виколює мені очі.

— Я дізнаюся, ти ж це знаєш.

Вона віддаляється, вона стоїть лицем до житнього поля, я більше не бачу її обличчя, воно повернуте до поля, потім я знову бачу його, воно не змінилося. Вона дивилася на захід сонця, на житнє поле, охоплене пожежею.

— Я зумію це зробити, попередити її, м’яко, я вже зумію це зробити, не завдаючи їй ніякого болю, сказати їй, щоб залишила тебе в спокої. Вона божевільна, вона не страждатиме, вони такі, ці божевільні, ти ж знаєш?

— У п’ятницю о шостій, Татіано, ти прийдеш ще раз.

Вона плаче. Сльози течуть ще і ще, здалеку, з-позад самих сліз, ждані як будь-які сльози, які врешті з’явилися, і, здається мені, я пам’ятаю це, Татіана не була цим невдоволена, вона стала молодшою.

* * *

Як і першого разу, Лол уже там, на пероні вокзалу, вона там одна, потяги, на яких їздять робітники, відходять раніше, прохолодний вітер гуляє під її сірим плащем, її тінь тягнеться по каменях перону до вранішніх тіней, вона змішалася із зеленим сяйвом, яке блукає та чіпляється скрізь у міріадах маленьких сліпучих відблисків, чіпляється до її очей, які сміються, і здалеку виходять мені назустріч, їхній мінерал із плоті блищить, блищить, зовсім відкрито.

Вона не поспішає, поїзд прибуває тільки за п’ять хвилин, вона трохи розтріпана, без капелюшка, вона, вочевидь, дорогою сюди проходила парками, а там ніщо не зупиняє вітер.

Зблизька в мінералі я впізнаю радість усього єства Лол В. Штайн. Вона купається в радості. Ознаки її освітлені аж до самісіньких меж можливого, вони хвилями вириваються з усієї неї. І з цієї радості не можна чітко побачити тільки її причини.

Як тільки я побачив її, у її сірому плащі, у її уніформі із С. Тахла, я побачив жінку з житнього поля поза Готелем де Буа. Ту, якою вона не є. І ту, яка є нею в цьому полі й поряд зі мною, обидві вони були всередині мене.

Все інше я забув.

І протягом подорожі цілий день ця ситуація залишалася не незмінною, вона була поряд зі мною відокремлена від мене, прірва і її сестра. Оскільки я знаю — чи я колись узагалі щось знав настільки певно? — що вона є для мене непізнаваною, не можна бути більш ближчим до людської істоти, ніж я є біля неї, ближче до неї, ніж вона сама, яка постійно відлітає зі свого живого життя. Якщо після мене прийдуть інші, яким це так само вдасться, змирюся з їхнім приходом.

Ми проходимо із сотню кроків по перону нічого не говорячи. Як тільки наші погляди зустрічаються — ми сміємося.

Наш потяг майже пустий, адже він між потягом подорожніх та потягом робітників, він слугує тільки нам. Вона обрала його навмисне, каже вона, тому, що він дуже повільний. У Т. Біч ми будемо близько півдня.

— Я хотіла знов побачити Т. Біч із вами.

— Ви вже бачили його позавчора.

Може, вона вважала неважливим сказати мені чи ні?

— Ні, я туди ніколи не поверталася зовсім.

Позавчора я не поїхала далі вокзалу. Я була в залі очікування. Я спала. Я зрозуміла, не варто було те робити без вас. Я б нічого не впізнала. Я сіла в перший же потяг, що повертався.

Вона похитнулася й повністю сперлася на мене м’яко, сором’язливо. Вона вимагала, щоб її поцілували, не просячи цього.

— Я більше не можу без вас обходитися в моїх спогадах про Т. Біч.

Я обійняв її за талію, я пестив її. Купе пусте, як застелена постіль.

Маленькі дівчата проходять у моїй голові, троє. Я їх не знаю. Старша, це Лол, каже Татіана.

— Татіана, — каже вона зовсім тихо.

— Татіана була там вчора. Ви мали рацію. Прекрасна Татіана.

Татіана була там, як хтось інший, наприклад, Татіана, яка оселилася всередині нас, вчорашня і завтрашня, будь-яка, яка вона є. Її гаряче й полонливе тіло, я поринаю в нього — беззмістовна година для Лол, осліплююча, у своєму забутті — я вростаю в нього, я викачую з Татіани кров. Татіана там для того, щоб я забув Лол В. Штайн. Піді мною вона повільно стає знекровленою.

Жито злегка шелестить під вечірнім вітром навколо тіла цієї жінки, що дивиться на готель, де я є з іншою, з Татіаною.

Лол, поряд зі мною, наближається, наближається до Татіани. Так, як вона хотіла б. Купе на зупинках залишається пустим. Ми в ньому ще самі.

— Ви волієте, щоб я зараз відвіз вас до готелю?

— Я не думаю. У мене більше немає цього бажання.

Це не продовжується. Вона бере мої руки, які я забрав, і знов кладе їх на свою талію. Я кажу, я благаю:

— Я не можу, я мушу бачити вас кожен день.

— Я теж не можу. Слід бути уважними. Два дні тому я повернулася пізно, я зустріла Жана на вулиці, він чекав на мене.

Я сумніваюся: чи побачила вона мене у вікно готелю, передостаннього разу, цього останнього разу? Чи помітила вона, що я її бачив? Вона говорить про цей епізод природно. Я не запитую, звідки вона тоді повернулася. Вона сама це говорить:

— Іноді я виходжу пізно, як і цього разу.

— І ви знову почали?

— Так. Але він мене більше не чекав. Ось, що важливо. А щодо того, щоб бачитися, ми не змогли б, оскільки є Татіана.

Вона знов згортається клубочком, закриває очі, замовкає, уважна. Її вдоволення глибоко дихає поряд зі мною. Жодної ознаки її відмінності під моєю рукою, перед моїми очима. Але все ж таки, все ж таки. Хто тут знаходиться в цей момент, так близько й так далеко, які думки скрадливо приходять і йдуть, щоб відвідати її, вночі, вдень, при всякому освітленні? І в цю саму мить? У цю мить, коли я міг би повірити, що саме вона є в цьому потязі, біля мене, як були б інші жінки? Навколо нас — стіни: я намагаюся знов піднятися, я чіпляюся, знов падаю, знов починаю, можливо, можливо, але моя свідомість залишається рівною, безстрашною, і я падаю.

— Я б хотіла розказати вам трішки про щастя, яке я відчуваю від того, що вас кохаю, — говорить вона. — Я маю потребу вам це сказати вже кілька днів.

Сонце падає на неї крізь вікно. Її пальці ворушаться, підкреслюючи фразу, і знов падають на її білу спідницю. Я не бачу її обличчя.

— Я не люблю вас, і в той же час люблю, ви розумієте мене?

Я питаю:

— Чому не вбити себе? Чому ви ще себе не вбили?

— Ні, ви помиляєтеся, це не те.

Вона говорить це без суму. Якщо я помиляюся, це не так серйозно, як інші. Якщо я і помиляюся щодо неї, то тільки дуже глибоко. Вона це знає. Вона каже:

— Це вперше ви помиляєтеся.

— Вам це подобається?

— Так. Особливо так. Ви такі близькі до…

Вона розповідає про це щастя кохати, матеріально. У своєму повсякденному житті, з іншим чоловіком, ніж я, це щастя існує без жодної драми.

За декілька годин чи за декілька днів — коли прийде кінець? — її швидко заберуть. Її втішатимуть, її оточать ніжністю в її будинку в С. Тахла.

— Я приховую від вас деякі речі, це правда. Ночами я мрію сказати вам. Але з приходом дня все заспокоюється. Я розумію.

— Не слід мені все казати.

— Не слід, ні. Бачите, я не брешу.

Вже три ночі, після її подорожі до Т. Біч, я боюся іншої подорожі, яку вона може здійснити. Цей страх не розсіюється з настанням ранку. Я не кажу їй, що ішов назирці в її прогулянках, що я приходжу і стою перед її домом кожного дня.

— Іноді, протягом дня, мені вдається уявити себе без вас, я вас усе ж таки знаю тоді, але ви більше не поряд, ви, і ви також, зникли; я не роблю дурниць, я прогулююся, я дуже добре сплю. Я почуваюся добре без вас, відколи я вас знаю. Можливо, у ці моменти, коли мені вдається повірити, що ви зникли, то…

Я чекаю. Коли вона шукає слова, їй вдається продовжити. Вона шукає. Її закриті повіки тріпочуть ледь помітно, разом із її серцем, вона спокійна, це їй подобається сьогодні — говорити.

— Просто в мене краще виходить бути такою, якою я мушу.

— Коли знов розпочнеться страждання?

Вона дивується.

— Але. Ні.

— З вами таке ніколи не трапляється?

Тон змінюється, вона щось приховує.

— Ви бачите це, це цікаво, чи не так?

Я не знаю.

— Ніколи, ніколи?

Вона шукає слова.

— Коли хатня робота погано зроблена, — вона жаліється, — не питайте мене.

— Це кінець.

Вона знову заспокоюється, вона серйозна, вона думає, доволі довго, і ось вона викрикує цю думку.

— О, я б хотіла мати змогу віддати вам мою невдячність, яка я негарна, якщо мене не можна любити, я б хотіла вам дати це.

— Ти мені це дала.

Вона трохи піднімає своє обличчя, спочатку здивоване, потім раптово одразу постаріле, деформоване емоцією, такою сильною, яка його позбавляє грації, його витонченості, робить його чуттєвим. Я уявляю собі її оголеність поряд із моєю, цілковито, цікаво, що це вперше, я дуже швидко дізнаюся, що якщо прийде ця мить, я, можливо, не зможу зносити її. Тіло Лол В. Штайн таке далеке, і разом із тим нерозривно пов’язане з нею самою, одиноке.

Вона продовжує розповідати про своє щастя.

— Море було у свічаді, у залі очікування. Пляж був пустим о цій порі. Я сіла в дуже повільний потяг. Всі купальники повернулися. Море було таким самим, як тоді, коли я була молодою. Вас зовсім не було в місті, як раніше. Якби я вірила у вас, як деякі вірять у Бога, я могла б запитати себе, чому ви, із чим це пов’язано? І все ж таки пляж був такий пустий, ніби він не був завершений Богом.

Я розповідаю їй у свою чергу те, що відбулося позавчора в моїй кімнаті: я добре оглянув мою кімнату й перемістив деякі речі, ніби потай від себе і в згоді з тим баченням цього, яке б могла мати вона, Лол, якби прийшла, і також у згоді з простором, який могла зайняти між ними вона, рухлива, між ними — нерухомими. Я їх уявив переміщеними так багато разів, що мною заволоділо страждання, щось на кшталт горя розійшлося по моїх руках, до такої міри, що я вже не міг визначити точне місце речей по відношенню до її життя. Частину я полишив, я більше не намагався розмітити її живою посеред смерті речей.

Я не відпускаю її, поки розповідаю. Потрібно тримати її весь час. Вона лишається. Вона говорить.

Я розумію те, що вона хоче сказати мені, те, що я розповідаю про речі з моєї кімнати, відбулося з її тілом, це змушує її про це думати. Вона прогулювалася його містом. Але цього вже не достатньо. Вона все ще запитує себе, де це тіло мало б знаходитися, де саме можна розмістити його, щоб воно припинило жалітися.

— Тепер я менш далека від знання, ніж раніше. Я довгий час провела в намаганнях помістити його десь-інде, ніж воно мало б бути. Тепер, я гадаю, що я наближаюся до того місця, де воно було б щасливе.

Через її лице, і тільки через нього, коли я торкаюся до нього моєю відкритою долонею, все більш і більш поквапливо, брутально, вона відчуває любовну втіху. Я не помилився. Я дивився на неї так зблизька. Суцільний жар її дихання обпік мені губи. Її очі померли і, коли вони знов відкрилися, я отримав її перший погляд непритомної. Вона зітхає з легким стогоном. Погляд виринув зі свого занурення і спинився на мені, сумний та пустий. Вона говорить:

— Татіана.

Я заспокоюю її.

— Завтра. Із завтрашнього дня.

Я беру її в мої обійми. Ми дивимося на пейзаж. Ось вокзал. Потяг зупиняється. Маленьке містечко тулиться довкола ратуші, нещодавно пофарбованої в жовте. Вона починає матеріально пригадувати ці місця.

— Це передостання станція перед Т. Біч, — говорить вона.

Вона говорить, вона говорить до себе. Я уважно слухаю її монолог, дещо непослідовний, і, як на мене, неважливий. Я слухаю, як її пам’ять починає рухатися, розміщуватися в пустотілих формах, які вона підганяє одну до іншої, як у грі з втраченими правилами.

— Там була пшениця. Стигла пшениця, — вона додає. — Яке терпіння.

Саме цим потягом вона колись від’їжджала назавжди, у такому ж купе як це, оточена батьками, які витирають піт, що котиться з її чола, які змушують її пити, лягати на полиці, мати називає її своїм пташенятком, своєю красунею.

— Цей ліс поїзд проминав швидше. Над селом не було жодної тіні і, попри це, сильно світило сонце. У мене болять очі.

— Але позавчора було сонце?

Вона не помітила. Що вона побачила позавчора? Я в неї того не питаю. Вона перебуває в цей момент у механічному розгортанні послідовних впізнавань місць, речей, це вони, вона не може помилятися, нам добре в потязі, що їде до Т. Біч. Вона нагромаджує риштовання аргументів, міркувань заплутаних і малопереконливих, яке є для неї в цю мить необхідним — деревина, пшениця, терпіння.

Вона дуже зайнята тим, що вона шукає знов побачити. Це вперше вона відсутня так сильно біля мене. Все ж таки час від часу вона повертає голову й усміхається мені, як хтось, не слід було, щоб я в це вірив, хто не забуває.

Наближення підганяє її, у кінці вона говорить майже без упину. Я всього не чую. Я весь час тримаю її в моїх руках. Коли когось нудить, його тримають ніжно. Я також починаю дивитися незруйновані місця, які в цей момент стають місцем мого приходу до влади. Ось настала година мого доступу до пам’яті Лол В. Штайн.

Бал уже буде наприкінці подорожі, він розвалиться як картковий будиночок, так само, як у цю мить сама подорож. Вона знов бачить свою пам’ять, але востаннє у своєму житті вона ховає її. У майбутньому це буде бачення сьогоднішнього дня, саме цієї людини поряд із нею, яку вона запам’ятає. Це відбудеться так само, як і з С. Тахла, містом, що тепер зруйноване під її кроками теперішнього. Я кажу:

— О, я вас так кохаю. Що ми будемо робити?

Вона говорить, що знає. Але вона не знає.

Потяг іде вперед повільніше по залитій сонцем сільській місцевості.

Горизонт усе більше й більше освітлюється. Ми скоро приїдемо до краю, де світло омиває все, у добру годину, яка звільнює пляжі, — це буде десь опівдні.

— Коли ви дивитеся на Татіану й не бачите її, як того вечора, мені видається, що я впізнаю когось забутого, саму Татіану під час балу. Тож мені трохи страшно. Можливо, не потрібно більше, щоб я вас бачила разом, крім…

Вона говорила швидко. Можливо, фраза була незакінченою цього разу через перший удар гальмів під час зупинки: ми прибуваємо до Т. Біч. Вона підводиться, підходить до вікна, я також встаю, і разом ми бачимо, як наближається курортна станція.

Вона виблискує у вертикальному освітленні.

Ось море, воно спокійне, міниться кольорами райдуги, у залежності від його глибини, стомленою блакиттю.

Поїзд спускається до станції. У височині неба витає фіолетовий серпанок, який сонце розриває в цю мить.

Можна побачити, що зараз на пляжі дуже мало людей. Величний вигин затоки барвиться широким колом купальних кабін. Високі білі ліхтарі, розміщені в правильному порядку, надають площі гоноровитого вигляду великого бульвару, дивна висота міста над рівнем моря, ніби море перемагало місто з дитинства.

У центрі Т. Біч ніби знаходиться величезний, молочної білини, птах, його обидва правильні крила вишиті балюстрадами, його нависаюча тераса, його зелені куполи, його зелені завіси опущені на літо, його фанфаронство, його квіти, його янголи, його гірлянди, його позолота, його білина молока, снігу, цукру — міське казино.

У гострому й протяжному скреготі гальм воно поволі проходить. Воно зупиняється, видиме у своїй цілісності.

Лол сміється, глузує.

— Казино Т. Біч, як же я його добре знаю.

Вона виходить із купе, спиняється в коридорі, замислюється.

— Ну, ми все ж таки не залишимося в залі очікування.

Я сміюся.

— Ні.

На пероні й на вулиці вона йде, спершись на мою руку, моя жінка. Ми виходимо з нашої ночі кохання в купе потяга. Через те, що відбулося між нами, ми з більшою легкістю, простіше доторкаємося одне до одного. Тепер я знаю силу, чутливість цього, такого ніжного, обличчя — яке також є її тілом, її очима, її очі, які бачать, також є ним — втонуле в ніжності нескінченної дитинності, яка виринає на поверхню плоті. Я кажу їй:

— Після потяга я вас знаю краще.

Вона добре розуміє, що я цим хочу сказати, вона сповільнює крок, перемагає тінь спокуси повернути назад.

— Ви тепер із цієї подорожі, яку мені забороняють зробити вже протягом десяти років. Яке ж це було безглуздя.

При виході з вокзалу вона дивиться на вулицю з одного боку, потім з іншого, вагається піти в одному чи іншому напрямку. Я тягну її в напрямку казино, чиє основне тіло тепер ховає місто.

У ній нічого не відбувається, крім формального впізнавання, весь час дуже чистого, дуже спокійного, трохи зацікавленого, можливо. Її рука в моїй. Спогад як такий є попереднім до цього спогаду, до самого себе. Спочатку вона була здоровою, перед тим як стати божевільною з Т. Біч. Але що це я розповідаю?

Я кажу:

— Це місто вам нічим не прислужиться.

— Про що я б згадувала?

— Прийдіть сюди, як до С. Тахла.

— Тут, як у С. Тахла, — повторює Лол.

Вулиця широка й спускається разом із нами до моря. Молоді люди підіймаються по ній у купальних костюмах, у сукнях яскравих кольорів. У них однакова засмага, волосся злиплося через морську воду, вони мають такий вигляд, ніби приєдналися до єдиної, дуже чисельної родини. Вони прощаються — па-па — призначають зустрічі за кілька хвилин, всі на пляжі. Вони повертаються, у більшості, до маленьких двоповерхових умебльованих котеджів, залишаючи вулицю щоразу більш пустельною, по мірі того, як ми просуваємося вперед. Жіночі голоси вигукують чиїсь імена. Діти відповідають, що вони вже йдуть. Лол роздивляється свою юність із цікавістю.

Ми незчулись, як прийшли до казино. Ліворуч від нас, десь за сто метрів, воно стояло серед галявини, яку ми не могли бачити з вокзалу.

— Якби ми туди пішли, — говорить Лол.

Його перетинає довгий коридор, який одним боком виходить на море, а іншим — на центральну площу Т. Біч.

У міському казино Т. Біч немає нікого, крім однієї пані в гардеробі при вході та чоловіка в чорному, який ходить туди й назад, зчепивши руки за спиною, він позіхає.

Великі завіси з квітковими візерунками, темні, закривають усі виходи, вони постійно ворушаться на вітрі, який гуляє коридором.

Коли вітер є надто сильним, можна помітити пусті зали із зачиненими вікнами, одна ігрова зала, дві ігрові зали, столи вкриті великими плитами зеленої жерсті.

Лол просуває голову до кожного виходу й сміється, ніби зачарована цією грою нової зустрічі. Цей сміх підкоряє мене. Вона сміється тому, що вона щось шукає, щось, що вона сподівалася знайти тут, отже, те, що вона має знайти тут і що вона не знаходить. Вона підходить, повертається, піднімає завісу, проводить носом, каже, що це не те, що нічого не можна сказати, це не те. Вона бере мене за свідка її невдачі з кожним новим падінням завіси, вона дивиться на мене, сміється. У сутіні коридору її очі блищать, яскраві, ясні.

Вона досліджує все. Все з однаковою уважністю — афіші, що оголошують урочистості, спортивні змагання, вітрини з прикрасами, сукнями, парфумами. Інший, але не я, міг би помилитися щодо неї в цю мить. Я опиняюся глядачем непередбачених, нестримних веселощів.

Чоловік, що ходив туди й назад, підходить до нас, вклоняється перед Лол, запитує її, чи їй потрібні його послуги, чи може він допомогти. Лол, зовсім розгублена, повертається до мене.

— Ми шукаємо бальну залу.

Цей чоловік люб’язний, він каже, що в цю годину, звісно, казино не працює.

Цього вечора о пів на восьму. Я пояснюю, я говорю, що одного погляду нам би вистачило, щоб знов побачити, тому що ми приходили сюди, коли були молодими, лише один погляд — це все, чого ми б хотіли.

Чоловік усміхається, розуміє та просить нас іти за ним.

— Зараз усе закрите. Вам буде погано видно.

Він звертає до коридору, який іде перпендикулярно першому: ось що слід було робити. Лол припинила сміятися, вона вповільнює крок, йде за нами, десь позаду. Ось ми там. Чоловік піднімає завісу, ще нічого не видно, і він запитує нас, чи ми бува не пригадуємо назви зали, оскільки в казино є дві бальні зали.

— Зала Пліткарок, — говорить Лол.

— Тоді це тут.

Ми заходимо. Чоловік відпускає завісу. Ми опиняємося в доволі великій залі. Столи концентрично оточують танцювальний майданчик. З одного боку — сцена, закрита червоними завісами, з другого — крита галерея для прогулянок, обсаджена по боках зеленими рослинами. Там стоїть стіл, вкритий білою скатертиною, він довгий та вузький.

Лол дивилася. Позад неї я намагався пристосувати з такої близької відстані мій погляд до її, я почав пригадувати, і кожної миті більше, її спогади. Я пригадав події, дотичні до подій, які відбувалися навколо неї, подібності, які вимальовувалися, одразу ж зникли, щойно побачені серед чорної ночі зали. Я почув фокстроти простої молоді. Якась білявка з усієї сили сміялася. Пара коханців приходить на її місце, повільний метеор, первинна паща кохання, вона ще не знала, що це означало. Навала другорядних обставин, крики матері. Відкривається простора й темна прерія вранішньої зорі. Величний спокій вкриває все, і все поглинає. Один єдиний слід зберігається. Єдиний, який неможливо стерти, навіть спершу не ясно, де він. Але що це? Може, хтось знає? Ні. Жодного сліду, жодного, все було поховано, і Лол разом з усім цим.

Чоловік ходить туди й назад поза завісою коридору, він кашляє, він чекає без нетерпіння. Я наближаюся до Лол. Вона не бачить, що я підходжу. Вона дивиться з перебоями, бачить погано, закриває очі, щоб краще це робити, знов відкриває їх. Вираз її обличчя свідомий, упертий. Вона знов може бачити це, нескінченно, знов бачити це, отупіло, те, що не може бути побаченим знов.

Ми почули клацання перемикача й зала засвітилася одразу десятьма люстрами. Лол скрикує. Я говорю чоловікові:

— Дякую, але не варто.

Він гасить світло. Зала стає через контраст набагато темнішою. Лол виходить.

Чоловік чекає за завісою, усміхається.

— Давно це було? — запитує він.

— О, десять років, — говорить Лол.

— Я вже був тут.

Його вираз обличчя змінюється, він упізнає панну Лолу Штайн, невтомну танцівницю, сімнадцяти-вісімнадцяти років із зали Пліткарок. Він говорить:

— Перепрошую.

Певно, він знає кінцівку цієї історії також, я це добре бачу. Але від Лол це впізнавання повністю вислизає.

Ми вийшли через двері, які ведуть на пляж.

Ми пішли туди, нічого не вирішуючи. Вийшовши на денне світло, Лол потяглася, вона довго позіхала. Вона усміхнулася й сказала:

— Я так рано встала, що тепер я зовсім сонна.

— Сонце, море, воно відступає, відступає, відступає, залишаючи позад себе блакитні болітця неба.

Вона лягає на піску, дивиться на болітця.

— Зараз ми підемо поїмо, я зголодніла.

Вона засинає.

Її рука засинає разом із нею на піску. Я граюся з її обручкою. Під нею її шкіра світліша, тонка, ніби на шрамі. Вона нічого не знає. Я знімаю обручку, я нюхаю її, вона не має запаху, я знов надіваю її на палець. Вона нічого не знає.

Я не намагаюся боротися зі смертною пріснявістю пам’яті Лол В. Штайн. Я засинаю.

* * *

Вона все ще спить, у тій самій позі. Вже цілу годину вона спить. Сонце трохи опустилося. Від її вій спадають тіні. Повіває легкий вітер. Її рука залишилася в місці, у якому вона заснула, трохи більш занурена в пісок, ніж раніше, так, що більше не видно її нігтів.

Вона прокинулася відразу після мене. З цього боку дуже мало людей, пляж замулений, люди купаються далі, за кілька кілометрів, море дуже відступило, зараз воно непорушне, зверху верещать дурні чайки. Ми розглядаємо одне одного. Ми недавно зустрілися. Передовсім ми здивовані. Потім ми віднаходимо нашу поточну пам’ять, чарівну, зі свіжістю ранку, ми обіймаємося, як я притискаю її до себе, ми залишаємося так, не говорячи одне до одного, жодне слово не могло бути висловленим аж до того моменту, коли з боку пляжу, де є купальники — Лол, сховавши своє обличчя коло моєї шиї, не бачить цього — пожвавлюється рух людей, які зібралися навколо чогось, можливо, то був мертвий собака.

Вона встає та веде мене до маленького ресторану, який вона знає. Вона вмирає від голоду.

Ось ми в Т. Біч, Лол В. Штайн і я. Ми їмо. Інші події могли б відбутися, інші революції, між іншими людьми на нашому місці, з іншими іменами, з іншими протяжностями могли б мати місце, більш довгі чи більш короткі, інші історії забуття, вертикальних падінь у забуття, приголомшливі доступи до чужої пам’яті, інші довгі ночі, кохання без кінця, як мені знати? Це мене не цікавить, тут має рацію Лол.

Лол їсть, вона живиться.

Я заперечую кінець, який, можливо, прийде, щоб нас розлучити, його легкість, його нестерпна простота, оскільки від моменту, коли я заперечую такий кінець, я приймаю інший, такий, який ще треба вигадати, який я не знаю, який ніхто ще не вигадував: кінець без кінця, нескінченний початок Лол В. Штайн.

Коли я дивлюся, як вона їсть, я забуваю.

Ми не зможемо уникнути того, щоб провести ніч у Т. Біч. Ця очевидність сходить на нас, поки ми їмо. Вона зміцнюється всередині нас, ми вже забуваємо, що могло б бути інакше. Це Лол говорить:

— Якщо ви хочете, ми залишимося цієї ночі тут.

Ми не можемо повернутися, це так.

Я кажу:

— Ми залишимося. Ми не можемо вчинити інакше.

— Я зателефоную моєму чоловікові. Цього все ж таки не достатньо, що я в Т. Біч, щоб він…

Вона додає:

— Потім я буду дуже розумною. Я ж йому вже сказала, що це вже був кінець нашої історії, хіба я не можу змінитися? Я можу, ви ж це бачите.

Вона чіпляється за цю впевненість.

— Погляньте на моє лице, це має бути видно, скажіть же мені це, що ми не можемо повернутися.

— Це видно, ми не можемо цього зробити.

Послідовними хвилями, безупинно, її очі наповнюються слізьми, вона сміється крізь них, але цей сміх мені не знайомий.

— Я хочу бути з вами, але як же я цього хочу.

Вона просить мене піти винайняти кімнату. Вона чекатиме мене на пляжі.

Я в готелі. Я винаймаю номер, я запитую, мені відповідають, я сплачую. Але я з нею, поки вона чекає на мене: море нарешті починає підніматися, воно заливає блакитні болітця, одне по одному, поступово і з рівною повільністю вони втрачають свою відособленість і зливаються з морем, для одних це вже сталося, але інші ще чекають своєї черги. Смерть болітців сповнює Лол огидним сумом, вона чекає на нього, вона передбачає його, вона його вже бачить. Вона його впізнає.

* * *

Лол снить про інший час, коли та сама річ, що має відбутися, відбудеться не так. Інакше. Тисячу разів. Скрізь. Деінде. Між іншими людьми, між тисячами людей, які так само, як і ми, мріють про цей час, обов’язково. Ця мрія переходить на мене.

Я змушений роздягти її. Вона цього не зробить сама. Ось вона оголена. Хто є тут, у ліжку? Хто? — думає вона.

Витягнувшись, вона не рухається. Вона занепокоєна. Вона нерухома, залишається там, де я поклав її. Вона слідкує за мною очима, як незнайомець, через кімнату, коли я роздягаюся у свою чергу. Хто це? Ось вона — криза. Її розв’язала наша ситуація, у цей момент, у цій кімнаті, де ми є одні, вона і я.

— Поліція внизу.

Я не сперечаюся з нею.

— На сходах б’ють людей.

Я з нею не сперечаюся.

Вона не впізнає мене, зовсім уже не впізнає.

— Я забула, хто це?

Потім вона мене погано впізнає.

— Ми зараз підемо.

Я говорю, що поліція нас забере.

Я лягаю поряд із нею, з її закритим тілом.

Я знов упізнаю її запах. Я пещу її, не дивлячись на неї.

— О, як ви мені робите боляче.

Я продовжую. Доторкаючись, я впізнаю пагорби жіночого тіла. Я малюю зверху квіти. Вона більше не скаржиться. Вона більше не рухається, певно, згадує, що вона тут із коханцем Татіани Карл.

Але ось вона нарешті сумнівається в цій ідентичності, єдиній, яку вона впізнає, єдина, якої вона завжди вимагала для себе, принаймні впродовж часу, коли я її знав. Вона каже:

— Хто це?

Вона стогне, просить мене сказати. Я говорю:

— Татіана Карл, наприклад.

Виснажений, на межі моїх сил, я прошу її допомогти мені.

Вона допомагає мені. Вона знала. Хто це був, до мене? Я ніколи не дізнаюся. Мені байдуже.

Потім, серед голосіння, вона лаялася, вона благала, молила, щоб її забрали і щоб її залишили одночасно, перелякана до смерті, намагалася втекти з кімнати, з ліжка, повертаючись туди, щоб бути спійманою, кмітлива, вигадлива, і вже не було різниці між нею та Татіаною Карл, крім її очей, позбавлених докорів сумління, і в імені, яким вона називала себе — Татіана не називає себе — і у двох іменах, які вона собі давала: Татіана Карл та Лол В. Штайн.

Вона мене розбудила.

— Час уже повертатися.

Вона була одягнена, її плащ був на ній, вона стояла. Вона продовжувала бути схожою на ту, ким вона була протягом ночі. Розумна на свій манер, оскільки їй хотілося б залишитися ще, і вона хотіла б, щоб усе розпочалося знову, і вона вважала, що не потрібно було. Їі погляд був опущений, її голос, який вона зовсім не підвищувала, уповільнився.

Вона йде до вікна, поки я вдягаюся, і я також уникаю наближатися до неї. Вона нагадує мені, що я маю зустрітися з Татіаною в Готелі де Буа о шостій. Вона забула багато речей, але не це побачення.

На вулиці ми дивилися одне на одного. Я покликав її на ім’я, Лол. Вона засміялася.

У купе ми вже були не одні, слід було говорити тихо.

На моє прохання вона розповідає про Майкла Річардсона. Вона розказує, наскільки він любив теніс, що він писав вірші, які вона вважала красивими. Я наполягаю на тому, щоб вона розповідала про це. Чи, може, вона сказати мені ще більше? Вона може. Я страждаю всіма частинами. Вона говорить. Я знову наполягаю. Вона наділяє мене болем зі щедрістю. Вона розповідає про ночі на пляжі. Я хочу знати ще більше. Ми усміхаємось. Вона говорила так, як і першого разу в Татіани Карл.

Біль зникає. Я кажу їй це. Вона замовкає.

Це кінець, дійсно. Я кажу їй це. Вона може все мені розказати про Майкла Річардсона, про все, що вона забажає.

Я в неї запитую, чи вона вважає Татіану здатною попередити Жана Бедфорда про те, що між нами щось відбувається. Вона не розуміє запитання. Але вона усміхається при згадці імені Татіани, при спогаді про цю чорняву голівку, таку далеку від підозр щодо долі, яку для неї приготовано.

Вона не говорить про Татіану Карл.

Ми почекали, поки останні подорожні вийдуть із потяга, щоб вийти у свою чергу.

Я все ж таки відчув віддалення Лол, як велику складність. Але що це? Лише секунда. Я попросив її не повертатися одразу ж, оскільки було зарано, і що Татіана могла чекати. Чи думала вона про таке? Я не думаю. Вона сказала:

— Навіщо цей вечір?

Коли я прийшов до Готелю де Буа, спадав вечір.

Лол нас випередила. Вона спала в житньому полі, втомлена, втомлена нашою подорожжю.

Маргарит Дюрас (справжнє ім'я Маргарит Донадьє), всесвітньо відома французька письменниця, драматург, сценарист та режисер, народилася 1914 року у французькому Індокитаї (сучасний В'єтнам), у передмісті Сайгону. Її дитинство та юність минули в невеличкому злиденному маєтку в дельті Меконгу.

У 18-річному віці Маргарит вирушила до Франції, 1935 року вона закінчила Сорбону, де вивчала право та політологію.

1943 року виходить її перша книга «Les impudents» («Безсоромні»).

Вона стає відомою як письменниця у 50-ті роки, коли виходить її роман «Un barrage contre le Pacifique» (1950), у якому йдеться про бідну французьку родину в Індокитаї, психологічний роман «Le marin de Gibraltar» (1952) та новела «Le square» (1955). Маргарит Дюрас захоплюється вивченням можливостей слова, явиш пам'яті, забуття та почуття відчуженості. Вона зосереджує увагу на внутрішньому житті персонажа, її тексти являють собою уривчасте, лаконічне письмо, сповнене тишею, неясністю, білими плямами, мовлення, у якому одночасно відчуваєш недостатність та надлишок. Її творчість часто позначена автобіографічністю.

Наприкінці п'ятдесятих вона починає займатися театральною режисурою, пізніше приходить до кінематографу як сценарист та режисер. Чимало її літературних творів мають театральні та кіноверсії, зокрема «India Song» (1973), за який авторка отримала гран-прі Французької академії кінематографу.

У 1984 році з'являється роман «L'Amant» («Коханець»), певною мірою автобіографічний, який приніс Маргарит Дюрас Гонкурівську премію. 1992 року цей роман екранізує Жан-Жак Анно і фільм зазнає всесвітнього успіху.

Письменниця померла в Парижі 1996 року, залишивши по собі близько сорока романів та двадцяти п'єс, кіносценаріїв та фільмів.

Content

Маргарит ДЮРАС
ПРОБУДЖЕННЯ ЛОЛ В. ШТАЙН
Роман