Андрій Процайло

Привид безрукого ката

Його час настане 21.12.2012

Опівночі годинник на ратуші

оповістить містичне повернення ката.

«Записки львівського віщуна»

Повернення ката стане твоїм вічним судом.

Із записки на дверях

1

Цього містичного року зима від Львова втікала. Вона робила все можливе, щоб дати замести сліди подіям, що сколихнуть уявлення людства про те, як живуть душі через сотні років безтілесних мандрівок світом.

Кат не міг всидіти на місці. Ще вдень так-сяк терпів, а з першими сутінками давав волю своїм невидимим поневірянням міською ратушею. Відривався на всі сто! Гасав безупинно, лякаючи моторошним холодом цікавих туристів. Вітер катові підігрував. Він як ніхто інший відчував прив'язаність безрукого друга до ланцюга магічної дати, їхні спільні завивання наводили жах навіть на інших привидів ратуші, час яких ще не настав. Ба, навіть не наближався. Бо в кожного своя доля і ціна, яку треба сплатити за гріхи.

Перший сніг випав третього грудня. Кат не любив снігу, бо на ньому залишалися його сліди.

— Прожени сніг! — просив вітра, який не був скутий стінами ратуші й ганяв, куди хотів.

Вітер заради свого друга готовий був старатися довго і нудно, але бракнуло сил. Вагітна снігом зима й так корчилася від болю, тому мусила розродитися.

Останні перед виходом у світ дні кат вилазив на самісінький вершечок ратуші і тупо дивився за замороженим повзком стрілки древнього міського годинника. З діючих такий у Європі залишився один. Так принаймні розповідав екскурсовод. Раз у раз голосні бамкання приводили ката до тями — і знову повна, безупинна зосередженість на стрілці.

Час знущався з ката. Але й він, як і вітер, як і зима, як і все довкола, зрештою, не в силі сперечатися з правилами, що тримають на своїх плечах старезний світ, і немає значення, хто ти... Раз ти тут — ти частина життя, значить, підкоряйся грі... Бо інакше вона тебе вивергне, як обезголовлене тіло вивергає вулкан крові, і поминай, як звали...

Душа калатала в передчутті звільнення. Кат ще раз переглянув адресу, перечитав коротку історію свого нового тіла. Подумки себе перевірив, чи нічого не забув. Щоб із самого початку не наробити дурниць — стільки ж чекав!

Годинник на ратуші загрозливо захрипів.

На площі Ринок декілька десятків людей теж зустрічали магічну дату. В основному, веселі закохані парочки, розігріті гормонами й алкоголем, одинокі дідусі та бабусі, які цінували кожен поштовх стрілки годинника.

При косоокому світлі місяця і засніженому кліпанні вуличного ліхтаря катові кинулась в очі доволі знайома хода. Від неї тяглися дуже гидкі спогади. Він відставив розбиту шибу, висунув голову з вікна, щоб краще роздивитися, але хода розчинилася у під'їзді, забираючи з собою свою розхристану тінь.

«Від хвилювання ще не таке привидиться», — подумав кат і вирячився на застиглого годинника: чи часом не зламався старий вартовий у самісінький момент істини.

Він подумки попхав хвилинну стрілку. Вона затремтіла і перескочила на довгождану дванадцятку, сховавши під своїм велетенським тілом маленьку, але набагато сильнішу подружку. Єдина втіха, — що час від часу сховає її силу від чужого ока.

Почало бамкати. На Львів зненацька наскакувала північ.

Вітер хвилин п'ятнадцять тому побіг шукати транспорт, бо на площі навколо ратуші була пішохідна зона. Кат хвилювався — з вікна не бачив вітру. Він вилетів на дах будівлі, в останню мить ухопившись, щоб не впасти, за древко прапора. Якусь мить так і стояв — однорукий, страшний, наче з сокирою на п'єдесталі. Пооглядався. Вітер облизував своїм примерзлим язиком посинілу парочку аж в районі Підвальної. Намовляв змерзлюхів викликати таксі та забиратися геть звідси, в тепло.

Вниз кат летів, наче на крилах. Під акомпанемент останнього удару зблідлого годинника він заскрипів важкими вхідними дверима і вискочив на площу Ринок.

Збулося! Нарешті! 21.12.12!

— Чортовиння якесь! — на очах тверезів хирлявенький чоловічок, який підпирав стіну пластиліновими ногами і неслухняною головою, що підстрибувала, як на розтягненій пружині. — Йо-майо-о!.. Відкриваються самі двері і ходять самі сліди?!. — дивувався. — Геть, нечиста сило! Птфу, тфу, фу!..

На нього ніхто не звернув би уваги, якби не дикий писк юного дівчати, що теж помітило вервечку слідів і відчуло неприємний дрож у тілі. Люди посунули до дівчини, як до пряника. А чого дивуватися? Вони зібралися тут на сенсацію. Мають! Правда, не кінець випробуванням — бо вони безкінечні, а лишень кінець світу! Старого світу! Того, що був до довгоочікуваного моменту великого переходу...

«Де ж ти лазиш, вітре! Трясця твоїй матері! — вилаявся подумки привид. — Треба сліди замітати, бо нащо мені шум та гам і всяка дурня!..»

Кат давно відвик бігати вулицями Львова гордо, з розправленими плечима, скрегочучи своїми чобітьми по бруківці, як сокира об точило. Він скулився і згорбився, сховав голову в шию і широкими кроками мчав на вулицю Підвальну, бо звідтам мала початися його мандрівка у нове життя. Щоб нарешті покласти край великій помилці, що бере початок ще з душ його предків, задовго до його фізичного народження, і яку, на жаль чи на щастя, виправляти доведеться йому! Через гори чужих гріхів! Треба гідно завершити свою катівську справу, раз уже судилося!

Привид не вірив, що люди його не бачать. Мав око набагато сильніше за звичайне людське. Йому здавалося, що всі водночас прокинуться, почнуть тицяти у нього своїми пальцями-гадюками і заволають: «Кат! Кат! Ловіть його! Катуйте!» Бо так би на їхньому місці зробив він. Якби-то світ знав, як він ненавидів себе! Як би без роздумів відрубав собі не тільки голову, але й душу, щоб заснула навіки, а не билася в конвульсіях і не пекла...

З'явився його вітер. Захеканий і злий.

— Годі нити! Мчи за мною! — бурчав вітер. — Знайшов, коли каятися! — вітер давно навчився читати катові думки. Був відвертий, як сокира. Кат на нього не ображався, бо це означало б ображатися на себе. Перебуваючи у цій вічній м'ясорубці душ — львівській ратуші — вони зріднилися, як подих одного тіла...

Хлопець і дівчина, яких «загартовував» вітер, впихали свої неслухняні, скоцюрблені тіла у заспане авто. Водій був підстаркуватий, вусатий і нервовий. Він підганяв пасажирів, щоб всідалися швидше і не випускали з машини тепло, бо пічка працює слабо. Або може знатуритися і не працювати зовсім.

— Як стара баба! — зробив дотепне порівняння водій-буркун.

Юнак ніяк не міг захлопнути дверцята. Їх притримував вітер. Кат обняв свого друга:

— Я за тобою не сумуватиму, бо не хочу прив'язувати тебе до себе, — сказав. — Ти заслужив бути вільним, друже! Бувай! Щоб не скучав, можу порекомендувати тобі одного знайомого з львівської ратуші. Привид хоч куди! Інтелігентний і злий! Він ще цікавіший за мене, бо бродить постійно у труні, — пожартував крізь замерзлі сніжинки на очах кат.

— Дякую, дам собі раду сам, не вчорашній! — відмахнувся вітер і підштовхнув безрукого ката у салон машини, бо мускулястий юнак, якого Бог у цю мить нагородив молодістю, силою і красою, так зацідив дверима, що ледь не відрубав катові другу руку.

— Ну-ну, легше там, — пробурчав водій і запитав, куди їхати.

Вітер на прощання покидав машиною то в один, то в інший бік і повернувся назад, у ратушу, щоб жити собі далі.

«Жити — щоб жити! Бо все у житті головне!» — такий справедливий закон вивели за чаркою спогадів у львівській ратуші привид безрукого ката і вітер, якому судилося бути прив'язаним до будівлі через те, що одного разу втрапив у її розхристані протяги, які тепер уже не відпускали...

— Кажете, на Франка, 80? — перепитав водій. — Добре. Гарний район. Дорогий. Додому?

— У парк, — буркнув юнак.

— M-да, молодість розумом не збагнеш, — філософствував водій. — З одного дубака в інший. Нехай. Мені все одно. Я таксист. Їду, куди скажуть...

Кат подумки подякував вітрові. Ще недалеко від'їхали, може, почує. Що спеціаліст, то спеціаліст, провів відмінну роботу, бо... Саме на Франка, саме на «80» треба йому чимшвидше дістатися, щоб почати свою велику місію без збою!..

Було слизько, машина їхала повільно. Але для ката й ця швидкість була космічною. Будинки пробігали повз, як навіжені. Він належно оцінив перевагу автомобіля перед возом. Швидко, тепло і зручно.

У ратуші кат часу не марнував. Тих знань, що назбирав за час чекання, вистачило б не на один десяток професорських голів. Тут було у кого і з чого повчитися. Він перелопатив усі архіви, видимі й невидимі, не кажучи вже про офіційну бібліотеку і стоси щоденних паперів, що, наче вир, крутилися у міській раді. В її численних управліннях, відділах, секторах, комітетах і звичайних кабінетах. Кат особисто був знайомий з мером та всіма депутатами, не раз бував на засіданнях. Помітив, що у головах тих, хто турбується про народ, століття нічого не змінили. Як був бардак, так і залишився. Скований приміщенням, кат кожну нову інформацію старався підтвердити наочно: розглядав малюнки, фото. Останніми роками навчився вмикати комп'ютера. Передивився гори фільмів, різних навчальних відео. Проте найціннішу інформацію він почерпнув з диска, знайденого у розбитому вікні підвалу. Його наче хто умисно вкинув туди, аби озброїти ката перед великою битвою. Не раз ні в чому не винні працівники діставали наганяй від начальства за те, що залишали на ніч увімкнену техніку. Як не відпиралися, що то не вони — не помагало. Факт є факт. А подумати, що комп'ютера міг увімкнути привид, нікому не приходило у голову. Які ті люди ще заземлені!.. Коли нарешті Бог дозволить їм користуватися своїми мізками на всі сто?.. Кат, правда, теж мав трохи совісті — користувався комп'ютерами по черзі, щоб не підставляти зайвий раз переляканих службовців, що тремтіли за свої робочі місця. Ото комедія була, коли вони міняли паролі, які тільки комбінації букв і цифр не вигадували і як приховували їх від колег! Були випадки, що й самі забували...

А привид усе бачив. Стояв поруч і запам'ятовував.

Так що до нового життя теоретично кат підготувався бездоганно. Тепер час застосувати свої знання на практиці.

Таксист, не зумівши розговорити змерзлих пасажирів, увімкнув музику. Зболений голос Славка Вакарчука обіцяв, що не «здасться без бою». Кат теж був рішуче налаштований, тому повністю підтримував співака. Хоча здаватися взагалі не збирався. Але й не був категоричним, бо піти з фізичного життя так, як зробив це свого часу він, можна до певної міри розцінювати, як те, що він здався.

Кат дослухав пісню до кінця і дмухнув на програвач. Той захрипів і замовк.

— Знов зламався! — вигукнув водій і вдарив долонею по стертих кнопках. Кришка програвача тріснула і відлетіла. Хлопець із дівчиною переглянулися. Дівчина як дві краплі води була схожа на одну знайому блудницю з колишнього життя, якій кат відрубав голову.

Водій ката дратував. Якби його воля, він би його трохи помучив. Щоб не був таким набридливим.

— Ви що, посварилися? — звернувся таксист до хлопця. — Чого мовчите, як закляті?

— Дурня якась! — вигукнув хлопець. — Я рік чекав зустрічі, а все рухнуло вмить. Якийсь холод пробіг — і все! Я в шоку! Вона — не вона! Хоч убийте, якщо вона справжня! — юнак щосили перекрикував захриплого мотора, щоб його омріяна красуня прийшла до тями. Може, схаменеться?..

— Думаю, краще спитати у неї, чому у тебе шок? — порадив водій. — І взагалі, ти сам розумієш, що ти мелеш?..

Дівчина мовчала. На зло хлопцеві і водієві та на радість катові.

— То чого тобі в парк, коли вона тебе кинула? — не вгавав таксист. — Хочеш її... покарати? — хихикнув.

— На кпити... — нарешті заговорила дівчина. — Невиховані люди, як правило, додають: «щоб питали такі дурні, як ти»...

Таксист скипів:

— Розумниця знайшлась! — і налетів на юнака. — Та всі вони однакові! Висади її до дідька, виклич собі дівчину та грійся! — радив. — Моя колишня мене нині так само кинула. Вигнала як пса!.. Тому й таксую, ніби приблуда... Що?.. — вишкірився водій у дзеркало заднього виду до дівчини.

Чому він «щокнув» і що хотів цим сказати — залишилося загадкою, бо дівчина з лівої так стусонула таксиста у вухо, що той втратив кермо, машина загуляла від бордюру до бордюру і врізалася в стіну.

— Стоп. Приїхали, — спокійно мовила дівчина і відчинила дверцята.

Поки спантеличений юнак отямлювався, а водій теж приходив до тями, збираючись вивернути купу лайки на миле дівча, на дах автомобіля звалилося щось важке.

Таксист згадав Бога.

— Господи, та що ж це таке! — вигукнув він. Але було вже пізно.

Якби не вчасно відчинені дівчиною дверцята, довелось би, напевно, викликати еменесників і розрізати авто, бо машину так приплюснуло, що все заклинило.

Вилазили через одні дверцята.

На даху машини розпласталося закривавлене тіло. Поки таксист лаявся, погрожував дівчині і нарікав на долю, а хлопець вивергав з себе з'їдене, кмітлива красуня встигла викликати «швидку» та позамотувати шарфами, яких поздирала з тих же отетерілих попутників, кровоточиві рани потерпілого.

Привид не знав, що робиться, аж поки не подивився на стіну будинку. Там красувалася свіжа, як нинішній сніг, вивіска «ІВАНА ФРАНКА, 80».

Аж тепер все стало на свої місця!

Примчала «швидка». Як на диво — швидко.

Рятували, як могли. Нічого не допомагало. Пульс потерпілого все слабшав і слабшав. Нарешті лікар мовив чи то до колег, чи до себе, чи до Бога:

— Все. На жаль...

Чоловік був років тридцяти п'яти. Височезний, широкоплечий, м'язистий. Смоляні кучері, що певно досягали до плечей, тепер купалися у власній крові на засніженому асфальті. В правій руці чоловік уперто тримав паспорт, а лівої у нього не було. Точніше, кисті не було. Рука стирчала, як обрубок.

— Лев Безрукий, — мовив лікар, гортаючи паспорт.

Кат побачив, як перелякана душа покидає тіло господаря. І втікає, наче за нею женуться привиди. Кат знав, що душі, як правило, прив'язані до тіла, довго не хочуть іти в надії на повернення. А ця... Певно, розуміє, що її місце вже зайняте...

Коли тіло голосно видихнуло, а з рота потерпілого пішла цівка крові, і лікар закрив перестрашені очі мерця, привид закрутився дзиґою, став згустком дивної енергії і... вселився в Безрукого. Той смикнувся ще раз. Лікар без ентузіазму попробував пульс.

— Є! — щосили вигукнув, аж затремтіла земна куля. Наче за командою, вдарили блискавки на медичних апаратах, застрибали стрілки, і почалася друга серія рятування.

Катом затрусило у новому тілі. Йому було мало місця. Все сковувало, обмежувало. Здавалося, тіло тріщить по швах. Особливо важко було у голові — мізки закипали. Кат зрозумів, що у фізичному тілі його сторічні знання не вкладаються. Він, наче комп'ютерна програма пошуку, почав вибирати основне, найпотрібніше, на його думку, для здійснення призначення, і записувати у мозок свого нового тіла. За мить той йому видав, що місця вже немає, зайнято...

— Темнота... — подумав кат. — Стільки знань пропало. Де той їх оспіваний прогрес?! — і втратив свідомість.

Нове життя почалося, як все у світі. З мук...

2

Львівська лікарня швидкої допомоги ошаліла від подиву: вижив пацієнт, травми якого були несумісні з життям! Лікарі себе хвалили, але й того, що без дива тут не обійшлось, не заперечували. Найвлучніше на запитання, як же все-таки вдалося врятувати майже безкровну людину, відповів головний лікар:

— Якщо не вірити в диво, то й самого дива не буде, — сказав він, відповідь майже всіх задовольнила, а лікар став ледь не головним філософом Львова. Журналісти сперечалися, чи ескулап сам такий мудрий, чи когось процитував. Зійшлися на тому, що вислів належить народові, а значить, і самому лікареві.

Календар на облізлій лікарняній стіні показував 30 грудня 2012 року.

Лев лише учора прийшов до тями, а нині вже перечитував газети про свої подвиги. Пресу йому назбирала уважна медсестра. Щоби здивувати...

У голові була повна мішанина. Лев не міг дати собі ради з розхристаними думками, як не старався. Вони набігали на нього зусібіч — кожна інша, ніяк не в'язалися купи. Він і раніше не був упевнений, що керує власними думками, а не штучно підсадженими телевізором, Інтернетом, колегами, знайомими, а тепер узагалі здавалося, що чимала їх частина — чужа. Що він ці думки не вбирав, як губка, пропускаючи через фільтр звивин, а вони в нього просто залиті, як смола до чана. І ними готовими мозок оперує. Порівняння теж були якимись дивними, гарячими, і лякали.

Розболілася голова. Чоловік вирішив нині обмежитися читанням газет, а вже завтра робити порядок у голові. Він попросив ручку у свого єдиного палатного колеги, стопроцентного «ботаніка», мовчазного юнака в окулярах, що постійно розгадував кросворди. Над заголовком статті «Народжений у сорочці» тремтливим почерком написав: «З чого все почалося?» і поставив жирнючий знак питання. Ось це була дійсно його звичка — записувати проблеми, які треба було вирішити. Так виходило швидше й краще. Написане наче притягувало результат.

Пам'ять теж не радувала, мала прогалини, які заповнювали мурашки по тілу. Чого має бути моторошно від того, чого не пам'ятаєш, Лев саме й хотів знати. Значить, на якомусь там емоційному рівні він пам'ятає? А моторошно від того, що сталося щось жахливе? Що?..

Прийшов лікар, спитав, як справи, забрав газети і сказав набиратися сил, бо хлопець — хоч куди козак, треба якомога швидше повертатися у світ, жити, бо, як сам бачить, відкладати життя на потім не можна, бо всяке може статися. І цегла з будинку теж час від часу падає. Тим паче, що Львів — старе місто...

Філософствування лікаря трохи збадьорили Лева. Щоб відігнати від себе хворобливі думки, він попросив у «ботаніка» свіжий кросворд. Розгадав його швидко і легко, не тільки на подив юного розумника, але й на свій теж. Бо звідки він те все знав?..

На ніч почало сильно нити тіло. Наче якийсь демоняка увіпхнув його у лещата та повільно, з катівським умінням, стискав. Прийшла медсестра, вколола знеболювальне і заспокійливе. З тим Лев Безрукий і заснув.

Уночі у його дивній голові не на життя — на смерть билися дві душі. Бій тривав аж до ранку, але переможця не виявив. Знесилені душі втішилися, коли їх господар прокинувся. У грудях Лева висів смердючий клубок болю, зліплений зі збовтаних нечистот якогось забутого відстійника гріхів.

Як добре, що Лев не пам'ятав сну. Інакше його голові не позаздрили б навіть найновіші комп'ютерні мікропроцесори, бо вони б умить захрюкали, як сполохані поросята, задиміли б смолою і... полетіли. Геть, у нікуди... Без права на реанімацію...

Ранок приніс морозяне сонце у вікно і передноворічний день.

Мовчазний хлопчина в окулярах скинув з себе маску недоступного мудрагеля й нарешті почав говорити. Після вчорашнього Левового майстер-класу розгадування кросвордів хлопець збагнув, що йому ще вчитися і вчитися, й почав діставати Лева запитаннями. На диво хлопцеві і собі, Лев так відповідав, що було цікаво обом. Нарешті хлопцеві «чому» так дістали чоловіка, що той прикинувся сплячим.

Представник старого року у лікарні помаленьку пострибував на милицях по палаті, він нікуди не спішив, бо передноворічні приготування не для калік. Час не ходить всюди однаково — однозначно...

«Вир життя закручує здорових і тих, хто має мету», — подумав Безрукий Лев, боячись розплющити очі, аби не нарватися на нахабного «ботаніка», який своїми зазубреними мізками не може збагнути, що думання втомлює. Тим паче, коли свого думання — по горло. І воно застрягло там міцно, позабиване клинами та укріплене всілякими сучасними причандаллями.

Лев відчував, що після цього «дивного», м'яко кажучи, випадку, коли доля його звела віч-на-віч зі смертю, і яку, судячи з газет, він завдяки чомусь чи комусь в останню мить фантастично обдурив, з нього наче щось відщепили, вирвали з нуздром. І розумів, чого гріха таїти, що багато чого і додавалось, підсаджувалось штучно, проте не могло прирости, зріднитися з тим, що залишилось.

Лев з усіх сил намагався повернутись у минуле. Він напружив пам'ять, задав собі конкретну дату — 30 січня 1980 року. Бо однозначно починати треба з самого початку...

А

Богдан біг до своєї Марічки. Літо довго тримало сонце на небі й радісно вело хлопця до нового міста. Там вони мали таємницю!

Богдан не чув душі в Марічці, а вчора відчув ще й блаженство тіла! Яка вона соковита! Вся!

День пройшов як у тумані, що стелився, наче небеса.

Ніби не спішив, але так щось підганяло, що від того було лячно. Як на пласі.

Примчав, побачив її розтерзаною... А над нею — задоволеного сина лавника. Голого.

Душа не могла стерпіти...

З

Лікар зайшов не сам. Замість жартівливих тирад буркнув «добрий день», поставив біля ліжка крісло, строго сказав:

— Коли закінчите — повідомите. Прошу — недовго. Ваша законність не втече, а без здоров'я правда одна — цвинтар...

На лікаря спідлоба з єхидною усмішкою глянув рудий худий чоловічок середнього зросту з жирним прилизаним волоссям. Якого і стосувалися повчання лікаря.

— Не хвилюйтеся, будь ласка, — сказав увічливо. — Правда, вона, так би мовити, як дишло, — куди повернув, туди й вийшло, — хихикнув, підсунув крісло ледь не до голови хворого і всівся перед ним.

— Закон... — поправив лікар.

— Не зрозумів?.. — перепитав рудий.

— Закон як дишло... Якщо ви маєте на увазі прислів'я... — глузливо мовив лікар під голосне пирскання обкладеного кросвордами вундеркінда.

Рудий нервово засовався у кріслі, засопів під ніс і промимрив щось на кшталт того, що він сам собі прислів'я. Явно не звик, щоб йому перечили. І ще ввічливіше, аж до нудоти, повідомив лікареві:

— Можете бути вільні.

Якщо відкинути руде волосся, то чоловічок був увесь контрастний: чорний костюм, біла сорочка, чорна краватка, білі шкарпетки, чорні черевики, білі ґудзики піджака!..

Він довго рився у своєму чорному портфелі, вийняв білий аркуш паперу, взяв чорно-білу ручку і сказав:

— Думаєте, мені оце найбільше потрібно? Я що — не людина? Чи Нового року не святкую? Що поробиш — служба!..

Лев Безрукий після повернення з того світу міг би дати голову на відріз, що якраз рудому це найбільше потрібно! Нутром відчував.

— Я так здогадуюсь, — обережно почав Лев, бо збагнув, що має справу з рідкісним екземпляром, — що я мав би знати, хто є ви?..

— Так. Перепрошую. Я — слідчий з особливо важливих справ міського управління міліції.

Свого імені він не назвав. Лев не наполягав. Назвисько само перло з нього своєю вогненною хитрістю.

Рудий розчарувався реакцією потерпілого на його серйозну посаду.

— Якщо скажу, що мені приємно — збрешу, — випалив Безрукий. — Проте маю надію, що дещо зможу від вас дізнатися...

— Щодо «дещо», — парирував слідчий, — то надія вмирає останньою. А я прийшов сюди як представник правоохоронних органів. Для того, щоб дізнатися про вас усе... Так що... Вибачте за банальні запитання, але така процедура. Треба зіставити, звірити і перевірити.

«Ось і маєш екзамен пам'яті, — подумав Лев. — Не зміг себе змусити сам, то доля тобі влаштовує штурм в особі чорно-білого слизького типа з рудим відтінком. Або навпаки...

— Прізвище, ім'я, по батькові? — почав слідчий.

— Безрукий Лев Львович.

— Якась звіряча родина, — гмукнув рудий. — Число, місяць, рік народження? — продовжив.

— 30 січня 1980 року.

— Місце народження?

— Львів.

— Конкретніше?

— Львів, Українська Радянська Соціалістична Республіка.

— Ви що, знущаєтесь?

— Ні.

— Вулиця, квартира?

— Не пам'ятаю. Адреса дитячого будинку підійде?

— Ви з дитячого будинку?

— Так.

— Перепрошую. У мене тут не зазначено. А коли туди потрапили?

— Зразу після народження. Підкинули.

Слідчий наче трохи зм'як:

— Батьки, родичі? Щось відомо?

— Не знаю нікого. В дитинстві довго чекав. Плакав таємно. Згодом постановив собі про них не думати. Раз я їм не потрібен...

— Не будьте такі категоричні. Життя така штука, що...

— Я знаю. Можете питати далі...

— Прізвище, звичайно...

— Так, вигадане. По батькові теж.

— Якщо чесно, вдало, — слідчий глянув на руку-обрубок і зрозумів, що ляпнув зайве. — Я маю на увазі ім я, — додав. — Вибачте, щось мені сьогодні не йде...

— Та чого ж? — мовив Лев Львович. Він помітив, що розмова починає повертати зовсім в інше русло. Бо він мимоволі так її вибудував, що слідчий помаленьку перетворюється, якщо не в потерпілого, то принаймні в підозрюваного. Такого, що влазить не туди, куди йому дозволено. І від того він відчуває дискомфорт. — Все вдало. І прізвище. Бо де та рука? Й ім'я. Бо хіба ж я не схожий на лева? Й по батькові. Бо з народження я сам собі батько. І мати, до речі. Жаль тільки, що не придумали ще називати людей по матері...

Слідчий важко зітхнув. Його плечі опустилися, він зблід, накрохмалена самовпевненість зіжмакалась... Він не розумів, що з ним діється.

— Леве Львовичу, — попросив. — Якщо я вже тут, то закінчимо, гаразд? Я швидко — і зникаю. Раз я викликався сьогодні попрацювати, то мушу принести на роботу якийсь результат...

Безрукий мовчав. Він теж не розумів, що діється. «Ботанік» так витріщив очі, що вони вилазили аж з-під окулярів.

— Тепер ще прикріше. Те, що стосується тієї ночі, коли ви... чи вас, чи як там...

Лев здивовано глянув на слідчого:

— А ось тепер, пане слідчий, я запитання не зрозумів. Зовсім.

— Ви вистрибнули самі, чи вас викинули? — випалив рудий.

Лева пересмикнуло, він сів на ліжку, загіпсована рука злетіла з пов'язки.

— Що? — заволав Лев Безрукий, що аж крісло зі слідчим відскочило від ліжка. Так принаймні здалося хлопченяті з розумними очима, і він прикрився зі страху кросвордами.

— А що... ви нічого... не знаєте? — слідчий ладен був провалитися крізь землю. Такого професійного краху в його кар'єрі ще не було. Завал! Це все, напевно, через Маринку, що втекла від нього з футболістом за кордон. Клята сучка! Після того, як він її витягнув зі смердючого корівника, де вона мила коровам цицьки... Коли він уже замовив столик у ресторані на Новий рік...

— Перепрошую, пане слідчий, — Лев спустив з ліжка ноги, сів обличчя в обличчя з рудим і впевнено мовив: — Я розумію, що у вас якісь особисті проблеми. Бо ви зараз не тут. Ви переживаєте щось дуже важливе для вас. Тож прийміть співчуття. Ви сюди перед Новим роком, вибачте на слові, припленталися, щоб забутися... Але й мене зрозумійте. Я теж сам-один, покалічений і з головою, у якій б'ються на смерть думки, і я не знаю, чиї вони... — слідчий зняв окуляри і жвавими очима свердлив Лева. — Давайте поговоримо, як люди, і допоможемо один одному. Відкинемо посади, закони, гордощі... Познімаємо маски. Гаразд? Мені це дуже важливо. Допоможіть... будь ласка...

Щось напевно перекрутилося всередині у слідчого, він почав по-іншому думати і думками своїми змінив світ, бо його чорно-білість стала непомітною, він став навіть привабливим, і ввічливість не смерділа лицемірством.

— Вибачте, — сказав слідчий і сховав свої папери в сумку. — В мене дійсно проблеми. Але зараз про вас. Що ви взагалі знаєте? Мені треба зорієнтуватись... Чим зможу — допоможу.

— Знаю те, що написано в газетах. Більше нічого. Бо зі мною наживо ніхто з медичного персоналу не хоче спілкуватися. Минають як заклятого...

— Конкретніше? — підігнав рудий. Все-таки професійне з нього вилазило. Навіть при розмові по-людськи.

— Опівночі 21 грудня 2012 року жителя міста Львова Лева Безрукого доставлено в обласну лікарню швидкої медичної допомоги з травмами, несумісними з життям. Завдяки професіоналізмові лікарів та диву, про яке навіть не заперечує професор, головний лікар закладу, потерпілого вдалося врятувати. Після десятиденного перебування у комі він прийшов до тями. За яких обставин чоловік отримав травми — а це перелом руки, внутрішні забиття, розриви життєво важливих судин і неймовірна втрата крові, — лікарі мовчать, хитро посилаючись на те, що їх завдання — лікувати... А про інше нехай з'ясовують ті, хто є в цьому фахівцями... — випалив Безрукий на одному диханні. — Я майже процитував слово в слово, бо нічого більше не роблю, а перечитую ці журналістські загадки і думаю про них. Ось так... — підсумував.

— Зрозуміло, що нічого не зрозуміло... — рудий зам'явся. — Я боюсь, що своєю відвертістю можу зашкодити слідству, — і скоса глипнув на «ботаніка», який вирячився на них з відкритим ротом, у якому вже зібралася від смачних новин слина і ось-ось мала скапнути.

— Борисе, йди погуляй! — сказав суворо Лев.

Хлопець знехотя сповз з ліжка і поплентався до дверей.

Де йому сперечатися з тим дивним чоловіком, який обкрутив залізного на перший погляд слідчого, як пацана.

— Я аспірант кафедри історії та етнографії України інституту соціальних дисциплін. Багато мандрую, записую. Останні два тижні був у Львові, бо працював у бібліотеках та архівах. Працюю над одним цікавим історично-етнографічним дослідженням. Ідею мені підкинув професор із Харкова. Під час екскурсії Львівською ратушею, коли гід розповідав про судочинство у Львові, зокрема, легенди про привидів ратуші, професор раптом запитав мене: «А що ви знаєте про долі львівських катів, колего?» Я знітився: «Майже нічого», — відповів. «Дарую ідею», — сказав професор. Ми про це більше не згадували, але долі катів переслідували мене все частіше, не давали спокою, врешті-решт я все-таки взявся за дослідження.

— І що? — запитав рудий якось невпевнено.

— Нічого, — відповів Лев, уловивши краплю іронії в запитанні. — Кажу ж — у вільний від аспірантури час два тижні до пізнього вечора працював у бібліотеках та архівах.

— А як же бойовий гопак? — запитав слідчий.

— Ніяк. Вже місяць секція не працює. У нас забрали приміщення. Колись бойовий гопак врятував мене в дитячому будинку від невпевненості та самотності. Тепер я хотів йому віддячити, навчаючи дітей з фізичними вадами. Не вийшло...

— Я бачив вас у тренувальному бою. Випадково. Але впізнав аж тепер... через руку. Вражає. Зважаючи...

— На моє каліцтво.

— Так.

— Ви про будь-які неприємні речі можете говорити сміло. Я звик все називати своїми іменами.

— А я — ні, — мовив рудий. — Тепер конкретно про двадцять перше...

— Я був у бібліотеці Стефаника. Аж до закриття. — Безрукий на мить задумався.

Слідчий, скориставшись паузою, заглянув у свого записника.

— Правильно? — запитав Лев.

— Правильно, — відповів рудий. — Записано у книзі відвідувачів.

— Так от, я зробив собі там же декілька ксерокопій і вийшов. По дорозі зайшов у магазин, купив батон, майонез, молочну ковбасу і...

— Голландський сир, — нагадав слідчий.

— Дійсно, голландський сир, «Російський». І пішов додому. Повечеряв, сів за стіл, увімкнув комп'ютера... — Лев спантеличено дивився на слідчого.

— І все? — запитав рудий.

— І все, — відповів Лев. — Аж до пробудження тут. Чортівня якась!

— Не згадуйте лихого, — порадив слідчий. — Все вами розказане — повністю збігається. До деталей. Далі коротко, й так заговорилися. Ваша квартира була замкнена зсередини. Слідів перебування когось іншого не виявлено. Вікно відчинене. Ви вистрибнули з вікна. Постає питання: чому?

— Н-не знаю. Я ніколи не думав про самогубство. Ніколи. Тим паче, останнім часом я почувався дуже добре, майже щасливим. Мене цілком полонило дослідження. З головою.

Слідчий змовчав на репліку Безрукого. Хоча деякі сумніви, пов'язані якраз із головою, у нього все-таки з'явилися.

— Ви впали на дах автомобіля. Таксі якраз розкрутило на засніженій дорозі, і воно врізалося в стіну. Тут ще зверху на додачу ви. Водій не може прийти до тями, каже, аварію спровокувала пасажирка, що вдарила його у голову. Але це вже інша історія. Наша добігла на сьогодні кінця. Якого не видно... Тут залишається один варіант...

— На мене найшло, і я викинувся з вікна, — не вперше за нинішню тривалу розмову вгадав думку слідчого Лев.

— Отже, якщо ви, Леве Львовичу, не заперечуватимете, я все це гарно оформлю, і ви підпишете...

— Не заперечуватиму. А ви все ж таки завершили роботу.

— Отож. Хоча й не сподівався. Завдяки вам.

Слідчий знову почав перетворюватися у чорно-білого, сухо побажав Безрукому щасливого Нового року і вже у дверях палати, наче собі щойно згадав, мовив:

— І ще: вам обов'язково доведеться пройти психіатричну перевірку. Такий закон.

Знесилений Лев Львович знав напевне, що рудий слідчий довго думав, як би це делікатно повідомити йому, що він — псих...

До палати забіг лікар і побажав у новому році зустріти поменше таких екземплярів, як слідчий.

Борис теж не забарився поділитись своїми вундеркіндськими спостереженнями:

— Я ще такого чудернацького слідака не бачив. Бо він не тупий, сто процентів. Я підозрюю, що якимось чином ви його зробили таким. Може, ви гіпнотизер?..

— Скажи ще, що я — відьмак, і наша свята інквізиція спалить мене ще в цьому році, — усміхнувся Лев Львович і обернувся до стіни — розмова зі слідчим додала більше запитань, аніж відповідей.

4

Новий рік спросоння заглянув у лікарняну кімнату. Дихав важко, через раз, пережовуючи нічні жахіття, що влаштували начебто цивілізовані й адекватні люди. Якби Новий рік вмів говорити, він попросив би аспірину — голова розколювалась. «Жах! — подумав Новий рік. — І вони ще гадають, що вони думають...»

Лев розплющив очі. Біля нього сидів утомлений Борис.

— Ура! Нарешті! — зрадів юнак. — З Новим роком! З Новим щастям! — вигукнув урочисто і подарував Левові кулькову ручку з логотипом «EURO-2012» та написом «Ласкаво просимо у місто Лева!»

Лев розчулився. Не сподівався такої уваги від чужого хлопця. Зрештою, всі люди від самого народження для нього були чужими.

— Я вас не хотів будити. Тому чекав, щоб привітати, — пояснював Борис, поправляючи окуляри. Видно, в його сім'ї були прийняті взаємні привітання на всілякі урочистості.

— Дякую. Дуже гарна ручка, — похвалив Лев.

— Я такі маю ще для батьків. Їх мало. І вони дорогі. Ручна робота. Мені три подарувала делегація Франції під час чемпіонату Європи з футболу.

— Ого! — мовив Безрукий захоплено. Мусив хоч чимось віддячити хлопцеві.

— Так, я підзаробляв трохи перекладачем.

— Ти володієш французькою?

— Вільно, — сказало юне диво природи. — Й англійською, іспанською, німецькою, японською. Не кажучи вже про російську.

— А де батьки? — раптом запитав Лев. — Чому ти тоді тут, сам... зі мною?..

— На конференції в Мюнхені. Були. Нині приїдуть і мене заберуть, — мовив сумно. — А мені цікаво з вами...

Лев пропустив повз вуха хлопцеві компліменти.

— Ясно. А де ти зламав руку? — запитав, щоб не мовчати. Люди, коли комусь щось винні, лізуть у душу, задають дурні запитання. Це один з культурних методів віддяки.

— Вдома. Пересував шафу, — сказав високий, худий, з м'язами, як у горобця під коліном, «ботанік».

— Та де тобі шафи пересовувати! — здивувався Безрукий. — Та тобі можна хіба книжки пересувати!

— Шафа була з книжками, — поправив Борис.

— Тоді можна, — засміявся Лев Львович.

І тут до палати громовицею вбігла заклопотана жіночка в окулярах, діловому костюмі й строго заплетеним на голові волоссям.

— З Новим роком! — цмокнула Бориса. — Вже, негайно їдемо, залишай усе, подарунки вдома, побігли, симпозіум у Києві! — випалила і потягла за гіпс Бориса в двері. — Бо тато замінує аеропорт...

Той лише з порога встиг вставити одне слово:

— Мама...

І все. Лев Безрукий залишився сам-самісінький. На душі було порожньо. Хлопця не вистачало. Такі дивні люди: або ціле життя не можуть звикнути, або звикають моментально.

Лев потягнувся до хлопцевої тумби, взяв його записника. Відкрив на сторінці 1 січня. Там уже був запис: «Я захоплююсь Левом Львовичем. У ньому щось є, що притягує. Неземне. Такого загадкового екземпляра я ще не бачив». Безрукому стало соромно, що без дозволу вліз у чужі думки. Він узяв подаровану ручку і написав: «Я теж хочу тобі зробити подарунок, друже. Я подарую тобі підозру, яку нашептав мені Новий рік, коли я спав: «З-поміж безлічі твоїх думок чужих — безліч». І підписав: «Твій друг Лев Безрукий».

«Вундеркінд має рацію, — подумав Лев. — Я дійсно «екземпляр». Якщо вже він мене виділив зі свого вченого середовища академіків та професорів».

День нового року минув, як сотні старих. Лікарнею блукала пустка та черговий персонал. Усі відпочивали. Забігла мила медсестра запитати, чи все нормально...

Сам-самісінький, Лев між думанням розгадував Борисові кросворди. Душею то снувала пустка, то висів такий тягар, що тягнув до вікна. Найстрашніше було дрімати — тоді жахи розгулювались на повну. Його знесилений мозок не встигав переробляти всіх тих нісенітниць і зависав. Тоді Лев відключався і засинав. У сні мучився, розмовляв, але того не пам'ятав. Після своєрідного перезавантаження сном прокидався зовсім іншим.

Бардак у голові не відбивався на його тілі. Фізично почувався добре. Йому здавалося, що навіть краще, ніж до падіння.

Від переслідування думок утікав у снодійне. Добра медсестра не відмовляла — давала таблетки і колола за першим покликом. Тоді було декілька годин безвісті — і все спочатку. Левові здалося, що він божеволіє. Все частіше його почали переслідувати картини середньовічних страт і тортур. Божевілля не приходило до нього тихо, лагідно переносячи у світ ілюзій. Воно в нього уривалося ґвалтівником, шматуючи на криваві кусні м'ясива спротив і безсилля...

У муках минуло ще три дні.

Приходив слідчий, хотів поговорити. Лев відпекався від чергового допитування болем голови. Аби ненароком не привернути уваги до своєї дивності, підписував не читаючи всі папери, що підсовував рудий. А назбирав він їх багато, як на кандидатську. Може, збирається вчитися?..

Безрукого виписали 5 січня. Лікар був веселим і дотепним. Як йому вдається бути таким мудрим серед суцільного болю і травм?

— Що я можу сказати вам, Леве Львовичу, дорогенький?.. — почав загадково досвідчений ескулап.

— Правду, — попросив Безрукий зі смутком в очах загнаного у клітку лева.

— Згода, правду. Так-от: тіло у вас здорове. Все, — лікар вручив виписку, подав руку й побіг рятувати інших.

Усю дорогу додому, яку Лев долав пішки засніженими львівськими вуличками, голова переварювала лікарський діагноз — «тіло у вас здорове»

Б

Його привели до війта.

— Я все знаю, — сказав той. — Є вихід...

Богдан мовчав. Усі виходи без Марічки для нього перекриті.

— Ти станеш катом, — прорік війт. — Тоді вона житиме. Інакше — ти розумієш...

— Так, — сказав Богдан.

5

У поштовій скриньці був лист з міської ради. Влада знову хотіла пропозицій від розумних людей — так чиновники навчилися виконувати свою роботу чужими руками. В даному випадку — головами.

Лев не відмовляв у допомозі, бо часу мав вдосталь, був ще молодий, розумів, що так збирає собі на старість досвід та ім'я. На зв'язки сподіватися було марно, бо вони рвуться з кожними виборами та перевиборами. Та й давно у світі вже утвердився один вірний універсальний зв'язок — золото. Який у різний час у різних країнах маскується під виглядом якоїсь міцної ходової валюти.

Взяв у сусідки ключа від своєї квартири.

— Левчику, ти живий? — запитала старенька, наче перед нею був не він, а привид. — Вони там так тобі насмітили, а я прибрала, — хвалилася. — Думала, як будуть ховати в такому бардаку... В рудого упертюха я забрала ключі. Молоде, а таке противне...

— Дякую, пані Стефо, — перервав її Лев. — Я живий. Ховати ще зарано. Але такий утомлений, що як мертвий, — пожартував він, і старенька дозволила йому піти відпочити.

У хаті ще пахло чужими людьми. Але було чисто. Лев роздягнувся і поплентався до ванної. Став перед дзеркалом, взяв бритву. Втупився в себе, як у примару. Не розумів, чи він вдивляється в свої очі, чи його очі вдивляються в нього. Його підім'яті лікарняною подушкою кучері безсило звисали до плечей. Шрам на брові нагадував про падіння. Заріст на лиці старив. Лев уперто вишукував сивого волоска, який мав пофарбуватись у пережите, але так і не знайшов. І тут не так, як у всіх.

Безрукий поглянув на обрубок у гіпсі. Важко зітхнув. Ця рука фактично була локомотивом, що вела вагони його життя у своєму, тупиковому напрямку. І вагони подій вантажила сама, і відчіпляла одні та причіпляла інші теж сама. Все залежало від неї: те, що ніколи не бачив матері; те, що по батькові — сам по собі, а не по справжньому батькові; те, що в дитинстві з нього глузували; те, що дівчата та жінки жахалися його каліцтва, ніби він менше приголубить однією рукою; те, що його остерігалися та оминали на вулиці, на роботі, наче він чумний; зрештою, тому, що сорт його був — нижчий... Бо покалічений. І не мало ніякого значення, що він був сильним, досконало володів декількома видами бойових мистецтв і міг при потребі легко впоратися не з одним «справжнім» чоловіком. Все вирішували декорації, а його декорація з самого початку була бракованою.

Локомотив пчихав собі на колії доль. І виглядало на таке, що він збився з дороги і везе у прірву. Або Бог давно вже цю прірву продумав, щоб нею заповнити прогалину у своїй досконалій світовій машині...

Лев поголився, потім довго ніжився у гарячій ванні. Вперто чіплявся за мить, щоб знову не втрапити в капкан нав'язливих марев. Бавився водою, як у дитинстві. Мильниця і мочалка були корабликами. Вони мали доплисти до протилежного берега. Пуста мильниця допливла, а мочалка, що на шляху вбирала у себе воду, — ні. Виходить, треба брати приклад з мильниці...

Заварив міцного чаю, сидів на кухні, притуливши ступні до батареї. Слухав новини. Більшість людей раділо, що не відбулося так широко анонсованого кінця світу. Але були й розчаровані, розбиті, бо настроїлись потішитися, може, єдиною радістю у житті — побачити, як умирають щасливі... Лев мимоволі подумав, чого б він хотів більше: кінця чи продовження світу? Відповіді не було. І правильно — бо його світ тільки починався...

Відтягував ту мить, щоб увійти у кімнату. Боявся, що там знайде відповідь, чому він тоді вистрибнув з вікна. Зрештою, переконав себе, що не пацан малолітній. І ввімкнув світло.

Вікно зачинене, штори засунуті. Порядок у кімнаті був чужий, він-бо знав, що кожну річ тут по десять разів перемацали всілякі там слідчі-експерти. Лев пересилив страх і потягнув на себе рипучу дерев'яну раму. Свіже морозяне повітря уривалося у кімнату і виганяло з неї чужий дух. Аж тоді Безрукий заспокоївся та почав стелити ліжко. Втома дійсно давалася взнаки. Втома, що знесилювала його зсередини...

Лев загасив світло, ліг. Сон не брав. Перекидався з боку на бік, сопів від безсилля. Йому здалося, що у ванній капає вода. Встав, перевірив кран — усе нормально. Повернувся, на тумбі біля вішалки побачив листа з міської ради, прихопив його з собою, кинув на стіл перед комп'ютером. Знову ліг. Крутився-перекидався, і нарешті ні з того ні з сього до нього дійшло, що не може він заснути через лист.

Сів за стіл, ввімкнув настільну лампу. Взяв листа і понюхав, що було з ним уперше. Лист пахнув затхлістю підземелля. Почерк на конверті був незвичний, з викрутасами, як у старих рукописах.

У передчутті лихого Лев тремтячими руками надірвав конверт. Похапцем вирвав з нього учетверо складеного аркуша А-4 і кинув на стіл, наче той обпікав. Якийсь час сидів і прислухався до того, що твориться у голові. Він наче був стороннім спостерігачем. У голову набігали думки і заявляли про себе, хотіли уваги. Лев спостерігав за ними і мовчав. З їхніх сварок зрозумів, що в нього є лишень три варіанти: або він збожеволіє, або їх примирить, або вікно... Проте спершу, ніж дійти якогось рішення, треба прочитати листа...

Почерк був той самий, що на конверті.

«Вітаю, Леве! — пробіг ошелешеними очима. — Коли ти читатимеш цього листа, ми з тобою вже будемо разом: в одному серці і в одній голові. А конкретніше — в твоєму тілі Я мав багато часу і довго думав, з чого почати і як писати тобі, щоб зразу ж, з перших слів не стати ненависним загарбником. Я знаю багато колишніх часів і дуже добре орієнтуюся в сучасному. Тому вирішив почати з найголовнішого і писати голу правду. Якщо буде твоя воля — я виконаю своє призначення і помру щасливим, якщо ж ні — поневірятимусь світом знову не знати скільки. Тут третього варіанту немає. Тому зразу кажу тобі — Я ПРИВИД БЕЗРУКОГО КАТА (можеш вважати — душа). І Я ВСЕЛИВСЯ У ТЕБЕ», — Лев поклав листа на стіл і почав ходити по кімнаті, порпаючись рукою у своїх кучерях. Якщо відкинути те, що він здурів, багато пережитих подій починають відкривати карти, сприйматися по-новому. Чому Лев зайнявся дивним дослідженням доль львівських катів? Чому саме доля безрукого ката так його зацікавила? Чому ж він сам без руки і прізвище його — Безрукий? Співпало? Побачимо! — дав собі сміливу відповідь і знову взявся за листа...

«Наскільки я можу звідси, з ратуші, передбачити, ти відклав листа і трохи порозкладав свої думки по звивинах. Правильно зробив. Так і треба. Тепер далі. Моїй душі не судилося відчути радість небес. Вона, закабалена гріхами, залишилась на землі А потім, заблукавши у ратуші, стала її привидом. Я довго блукав ратушею і проклинав долю. Однієї ночі прийшла до мене ВОНА (настане час — дізнаєшся, ХТО, тільки не підганяй мене і завчасу нічого не розпитуй про НЕЇ) і відкрила мені великий секрет — 21 грудня 2012 року опівночі настає такий момент, коли привиди можуть покинути свої в'язниці і поселитися у людські тіла, щоб виконати свої призначення, врятувати подібних собі і здійнятися в небо. Бо тоді кінець старого світу стає початком нового. Й у мить великого переходу буде маленька порожнеча, у яку можна прослизнути. Така собі небесна стежка, розумієш?

Я почав готуватися. Вивчав минуле, аналізував, передбачав майбутнє. Першим ділом мені потрібне було тіло, — Лев кинув листа на стіл і завив, як поранений звір. Ось чому всі його біди! Через нього! Він рвав на собі волосся, ладен був розірвати цілий світ, але не знав, з кого і з чого почати. Радше треба було починати з себе. Знову вхопив листа. — Зразу хочу попередити, — прочитав Лев, — я на твою долю не впливав, вона була вже готовою, я тільки під неї підлаштувався. Чи міг ти бути, тобто народитися у цьому тілі і в цей час, якби не було мене? Не знаю. Зважаючи на те, що все у світі взаємопов'язано, і щось та з чогось випливає, зважаючи на мій досвід споглядання людських доль, думаю, що ні. Але це моя суб'єктивна думка.

Я часто роблю відступи, бо знаю, що людиною керують емоції, а не розум. Тому під твої емоції й намагаюсь підлаштовуватися.

Коли твоя душа тебе покинула, ти помер — в тебе вселився я. І фактично воскресив тебе. Ось де приховуються всі дива медицини. У мені. Але я не агресор. І я розумію, що без твоєї рідної душі я в твоєму тілі буду лишень мішенню для насмішок, божевільним, який думає, що він кат. Тому я негайно знайшов твою рідну душу і почав вести перемовини про дружнє, так би мовити, об'єднання в твоєму тілі. А оскільки обоє в силу певних фізичних законів ми у тобі не помістимося, я запропонував 50 на 50. Половину рідної душі — половину мене. Ми досягли згоди. Наші другі половини об'єдналися і подалися знову до ратуші. Чекати. Ось, фактично, на сьогодні й усе. Тепер справа за твоєю головою. Думаю, те, що ти щойно дізнався, має суттєво допомогти. Одразу попереджаю, що процес прийняття мозком нової душі довгий і болючий. Кожен атом (а він теж не найменша частинка) має пройти випробування на сумісність, фільтрацію та адаптацію. У всесвіті одиниці випадків, коли мозок прийняв нову душу. Сподіваюся, тобі буде трішки легше, бо в тебе залишається половина старої Вона має стати лабіринтом в майбутнє і водночас допомагати тобі не випасти зі звичного плину життя. Якщо все пройде успішно, я з тобою зв'яжуся. Щасти нам!

З повагою

Привид безрукого ката.

Р. S. Якщо ти дочитав до цього місця, то варто уточнити:

З повагою

Твоя душа.

(дату можеш поставити сам — для історії).

Лев встав з-за столу, до нього підступила нудота, закрутилися стіни, і він втратив свідомість. Падав уже не при пам'яті.

6

Лев прийшов до тями від впертого грюкоту в двері. У вікно заглядало свіже морозяне сонце. День прийшов не привітавшись. Безрукий безладно блукав кімнатою. Двері від впертих ударів кулаками тремтіли на старих завісах, ледь не вивалювались, але для Лева стукіт був далеким, у пелені часу, за тридев'ять земель. Наче сновида, він підійшов до вікна й розсунув штори. Сахнувся світла і з переляку закрився від нього обрубаною загіпсованою рукою. Так само механічно пішов і відімкнув двері, які увірвалися всередину, як спущені з ланцюга пси. Разом з чотирма темними типами.

Перед ним довго, плавно жестикулюючи, говорив рудий слідчий. У такт йому підмахували головами троє стандартних, знятих з конвеєра чоловіків у темних костюмах, з барсеткою.

Лев порожніми очима дивився на слідчого і думав про своє. Рудий у якусь мить вистрибнув з полону красномовства, яку демонстрував трьом однаковим типам, уловив Левову порожнечу, потрусив Безрукого за плече і запитав:

— Ви мене чуєте, Леве Львовичу? Я пропоную все зробити згідно з інструкціями. І закриємо це питання. Би нічого не втрачаєте, і в мене буде, так би мовити, показник...

Безрукий вийшов з порожнечі, глянув на рудого і суворо сказав:

— Ви мене з кимось сплутали, пане. Я — не Лев Львович. Вибачте...

Спантеличений слідчий вмить упрів, його волосся зразу ж негарно прилипло до чола.

— Ви що, з мене глузуєте? — запитав, махаючи руками, як млин вітряком.

— Я не маю часу на жарти, — сказав Лев Львович. — Мені треба погострити сокиру...

Штамповані типи переглянулись, пирснули смішком, але змовчали. Запитально поглянули на рудого, тим самим даючи йому зрозуміти, що всі карти в його руках: він тасував, він роздавав, йому й грати...

— То хто тоді ви? — запитав дуже ввічливо слідчий.

— Кат, — відповів Лев.

— Хто-хто? — перепитав рудий.

— Кат! — гримнув Лев Львович. — Не грайте вар'ята, мене хіба юродивий не знає! Геть, а то викличу помічників! — Безрукий обернувся і зник у кімнаті, так за собою грюкнувши дверима, що аж обвалилася штукатурка на стіні.

— Він ненормальний! — вигукнув рудий. — Що робити? — запитав стандартно.

— У дурдом! — відповіли троє в унісон, ще раз підтвердивши, що вони не лишень конвеєрні, але й односерійні.

Примчала швидка.

— Хто хворий? — запитав двометровий лікар з плечима термінатора, свердлячи очима рудого і стандартних.

— Там! Не ми ж... — буркнув слідчий.

На те лікар спокійно відповів:

— На вашому місці я б не був таким категоричним. Знаєте, скільки я таких темних костюмчиків з папочками забирав? Як припече, то дуріють навіть святі...

Слідчий упрів удруге.

Через декілька хвилин, наче нічого й не було, Лев Львович спокійно вибрів услід за лікарем з кімнати. Зайшов на кухню, перевірив, чи вимкнув газ, перекрив воду. Взяв з холодильника ключі і зачинив за собою вхідні двері.

Спускаючись сходовою кліткою, непомітно підморгнув рудому. Той упрів втретє, сильно того злякавшись, бо надворі зима. Щоб часом не продуло.

— Я поїду з вами! — налетів на ескулапа слідчий, наче той його проганяв.

— Та будь ласка, — відповів лікар, придивляючись до рудого, як до потенційного клієнта. — Хіба я вам бороню?

Дорогою слідчий набрав когось по телефону:

— Подзвони в управління, хай негайно в психіатричній лікарні зберуть комісію з найкращих фахівців. Маємо «елітного» клієнта, — мовив загадково...

Психіатрична лікарня мала шикарну територію — спокійну, як сон немовляти... Дерева, доріжки, лави, доглянуті старовинні будівлі... З гордих дахів захмелілі птахи дивилися на кожен новий день з надією... На заздрість усім нормальним... Тут не було проблем...

Хоч десь працюють бездоганно! Ніхто нікого не шукав, не чекав, не перепрошував. Сказали негайно, значить, негайно.

Комісія в білих халатах у складі восьми осіб (четверо чоловіків, четверо жінок — тендерний паритет) засідала за довгим столом, сувора і справедлива. Лев стояв посеред кабінету і дивився почергово у вічі поважним суддям, що наділені правом визначати нормальність, і наче гіпнотизував їх. Намагався зустрітися очі в очі з кожним лікарем, і йому це вдавалося. Більше того, він відчував, що у всіх битвах поглядів одержав перемоги. Винятком була молода русява лікарка з хвилястим волоссям та непомітним, як зморшка, шрамом біля носа. Члени комісії всі були однакові, білі і втомлені. А хвиляста лікарка його схвилювала. Лев не міг з упевненістю сказати, що він десь, колись її бачив, зате він її відчував. Так йому здавалося принаймні. Переконання не було ніякого. Бо він тепер навіть з упевненістю не знав, хто він...

— Не хвилюйтесь, — відводячи погляд, сказала лікарка, — все добре.

На її репліку начебто ніхто не звернув уваги. Напевно, так кажуть усім пацієнтам.

Лише слідчий, якого посадили, як бідного родича, біля самих дверей, засмикався на кріслі, як риба перед юшкою. Й отримав від Безрукого свою дозу гіпнозу. На нього подіяло моментально — в Левові слідчому привидівся кат. І така дрож пробігла тілом, що він упрів учетверте. «Та що за капость, — подумав слідчий, обережно витираючи чоло рукавом (бо зашмарканою хусткою соромився), думаючи, що ніхто з присутніх цього не помічає.

Кабінет був оснащений різною медичною апаратурою, яка вміла під'їжджати, виповзати зі стін, вислизати зі стелі, складатися-розкладатися, як дитячі роботи-трансформери. Все пікало, пищало, говорило, зразу ж друкувало результати. Лев стояв, лежав, згинався, повертався, його перевіряли зусібіч, і не тільки голову.

Насамкінець виснажливого дослідження його нормальності фахівці, маючи перед собою результати аналізів, захотіли з ним поспілкуватися. Наживо.

Говорив сивий, худий, коротко стрижений чоловік з акуратною борідкою.

— Ви знаєте, що тут відбувається, правда? — почав він, не зводячи очей з Безрукого. — Ми провели детальне обстеження вашого... організму. Маємо попередні результати. Природно, фахівці хотіли би з вами поспілкуватися, послухати вашої думки, може, є які скарги, побажання... Ви не заперечуєте?

— Ні, пане професоре, — відповів Лев. — Я із задоволенням з вами поспілкуюсь. Тим паче, що заради мене ви з товариством залишили багато важливих справ...

— Ви мене знаєте? — запитав лікар, прищулюючи праве око. Лівому в той час, напевно, відкривалось якесь інше, внутрішнє бачення.

— На жаль, ні...

— Звідки ви тоді знаєте, що лікар — професор? — невиховано втрутився у розмову рудий. Одержав декілька осудливих поглядів від комісії і замовк.

— Є в людини така частина тіла, як голова, — почав Лев. — У декого вона здатна думати і робити висновки. Правда, в моїй голові ви відверто сумніваєтесь, пане слідчий. Ваше право. Хоча те, що ви міліціонер, я зрозумів зразу, тільки вас побачивши... Чому би то?... — Лев глузував з рудого. Не міг йому пробачити сопливого лікарняного розводу з дурнуватими показниками.

Лікарі відверто, але виховано всміхнулися.

— Гаразд, — продовжив професор. — Питання будуть звичайні, прості, адже ми навіть не знайомі, — пояснював лікар. — Отже, ваше прізвище, ім'я, по батькові?

— Безрукий Лев Львович, — була спокійна, виважена відповідь.

— Що?!! — зірвався з місця рудий.

— У вас є заперечення, пане слідчий? — запитала симпатична хвиляста лікарка.

— І так, і ні, — розгублено відповів рудий. — Вибачте. Це мої проблеми. Я більше не втручатимусь у вашу роботу...

— Отож-бо, — сказав професор, тепер прищулюючись на слідчого.

Безрукий Лев Львович чемно і чітко відповідав на запитання комісії: про дитинство, навчання, роботу, бойові мистецтва і дослідження про долі львівських катів. Апарат, до якого за допомогою кольорових дротиків підключили його голову, поводив себе спокійно. Лев результатів не бачив, але з виразу облич лікарів, які спостерігали за великим монітором на своєму столі, можна було зробити висновок, що все нормально. Аж занадто нормально. Ось що дивувало.

Нарешті професор попросив Лева вийти. Разом зі слідчим. Рудому це не сподобалось, але він цього разу змовчав. Більше виставляти себе блазнем не хотілося. Він і так перегнув палку, а йому ще з цими людьми працювати й працювати. Бо він мав мрію! А наполегливість йому дав Бог...

Троє штампованих підійшли до рудого.

— Що? — запитали разом.

— Вирішують, — слідчий показав на двері і підійшов впритул до Безрукого. Він шукав погляду Лева. Той виклик прийняв і відповів такою блискавкою, що слідчий відвів погляд. І тут програв. А це був його джокер — сильний погляд.

— Ну, ви мене підставили, Леве Львовичу! — сказав рудий без образи.

— А мало бути навпаки, чи не так? — запитав Безрукий.

Слідчий змовчав. Ну ніяк він не міг розкусити Безрукого. Якщо він псих, — подумав, — то дуже мудрий псих, раз так уміло вдає з себе нормального.

Його роздумування перервав телефонний дзвінок. Слідчий відійшов у куток коридора, до вікна, і довго слухав чиїсь горлання, марно намагаючись вставити пояснення. Розмова зробила з нього втомленого, розгубленого, зсутуленого, пригніченого чоловічка, який не знав, у що його може перетворити наступна мить.

Вийшла хвиляста лікарка і запросила обох.

— Леве Львовичу, — мовив професор без передмов. — Ви вільні. Якщо немає заперечень від правоохоронних органів, — додав, переводячи погляд на слідчого.

— Немає, — розгублено мовив рудий.

— До побачення, Леве Львовичу, — сказав професор. — А з вами ще... два слова, — звернувся до слідчого.

7

Падав сніг. Пахло святою вечерею. Наближалися найулюбленіші свята дітей — Різдвяні. Колядки, щедрівки, смакота на столах і повна хата родичів. Бабусі та дідусі сидять в кутку біля печі, гріються і, помолоділі років на сто, тішаться, спостерігаючи за дорослими дітьми, пустотливими онуками, пелюшковими правнуками. Їхнє щастя жило в радості малечі.

Як Лев мріяв про таку ідилію! Життя віддав би за мить перебування на місці щасливого дідуся. Сьогодні знову він вечерятиме сам. Колись його запрошували до себе на Святвечір друзі, але він ніколи не йшов. З часом ніхто й не кликав. Та й у друзів вистачало своїх клопотів, окрім нього... Лев уперто не хотів влазити в іншу родину і вносити у неї дух чужого. Він вірив ще змалку, що кожна родина має щось своє, рідне і важливе для неї, невидиме й загадкове, до якого не можна допускати чужого. Чужого! Чужий, навіть найкращий і найрідніший, — він чужий, бо зітканий з тіл і душ інших, не пройдених перевірку на сумісність. Бо чому сім'ї розпадаються? — немає гармонії... Все є — краса, достаток, повага... Чоловік і дружина нарізно ідеальні, а вкупі — парочка вихованих невротиків. І маєш розлучення, яке дивує всіх. Бо всі — найбільше, найглибше й найбезперспективніше ніщо в світі. Всі — пекло...

Роздуми блукали у голові, як блудні пси. Снували туди-сюди і поверталися до єдиного. Безрукий дуже хотів сім'ї! Пригорнути до себе дружину, надихатися чистотою немовляти — ось де щастя і всі сенси життя!.. Почуття одинокості саме в такі святі вечори посилювалося. І боліло, пекло, рвало серце... Лев навіть з колишньою господинею квартири Ганною Петрівною не встиг зустріти Святвечір: переїхав до неї весною, а жінка померла зимою, якраз перед святами. Перед своїми іменинами. 21 грудня?!! Що то за число таке? Може, воно має якесь дивне значення для квартири? Адже цілком ймовірно, що це число могло принести до хати другу смерть. Рівно через рік він не знати як випав з вікна!.. Саме 21 грудня...

І Лев згадав, як Ганна Петрівна настирливо просила на річницю її смерті відкрити вмонтований у стіну тайник, бо там для нього щось є. Дуже важливе... Тоді Лев не надав словам старенької великого значення, бо вона хвилями марила. Яка може бути річниця смерті, коли вона жива?.. Але тепер, коли марева стали ледь не його життям, слова Ганни Петрівни набирали зовсім іншої ваги.

Безрукий передумав йти пішки. Сів на автобус, щоб швидше добратися до тайника, який його пік, як кропива за туалетом на шкільному подвір'ї, в яку довелося колись ускочити, аби не попастися на очі директорові під час перших дитячих перекурів.

8

До хати Лев не ввійшов, а вскочив. Не роздягаючись взяв табурет, поставив біля кухонних дверей. Зверху в самих дверях не знати ким і не знати коли був висвердлений чи видовбаний маленький отвір. Саме в ньому господиня ховала ключа від тайника. Під час останнього прибирання, десь у листопаді, він ключа тут бачив. А зараз... отвору не було. Він був замазаний тирсою, перемішаною з клеєм ПВА.

— Кому це потрібно? — випустив з себе безпомічне запитання, яке зависло під стелею, як кулька, наповнена газом. Ніби раде втекти, розгулятися у висі, та несила. Лев в уяві взяв голку й проколов кульку. Запитання впало на землю. Він розтер його, наче плювок, — і злякався. Власних думок і вчинків... Зате разом з розтертим запитанням зник якийсь внутрішній страх і повернулася здатність більш-менш ясно мислити. Лев взяв викрутку і почав видовбувати з ключового сховку застиглу тирсу.

Ключа не було!..

Ну, знайшли ключа, забрали. Але навіщо замазувати сховок? — крутилося у голові без відповіді.

Безрукий підбіг до картини, зняв її. Металічні дверцята тайника були замкнені. Замок справний, не видно ніяких слідів пошкодження. Першим ділом Лев хотів було зателефонувати слідчому, але передумав. Помчав до сусідки. Знаючи її допитливу вдачу, без неї тут теж не дуже можна було розперезатися. Тим паче, що в стилі рудого було прикривати себе всім можливим: свідками, медиками, колегами, паперами...

Сусідка зразу відчинила, наче чекала на нього під дверима.

— Пані Стефо! — випалив Лев без передмов, бо вони могли скоріше заплутати, ніж розплутати клубок незрозумілих подій. — Пропав ключ від тайника Ганни Петрівни...

— Того, що під картиною? — запитала одразу сусідка.

— Того!.. — мовив Лев трохи спантеличено, бо не чекав на таке швидке порозуміння.

— Я знаю, де він, — загадково мовила пані Стефа, — бо я його сховала... Ходімо, віддам...

Сусідка впевнено прямувала до ванної. В одній з численних, захаращених всілякими дрібницями тумб, які після смерті господині Лев ще не розгрібав, під перекинутою мильницею лежав ключ.

— Ось, — задоволено мовила моторна пані Стефа.

Лев узяв ключа, глянув на сусідку:

— А навіщо ви його туди сховали? І від кого? І де ви, зрештою, його взяли? — запитав не без злості.

— Ти що, Левчику, на мене визвірився, га? — перейшла пані Стефа у наступ. — Чи ти собі у своїй дурній пришелепуватій довбешці надумав у чомусь мене підозрювати, невдячна ти душе? Та якщо...

— Ні, пані Стефо, ні... — почав виправдовуватися Лев. — Я злий, бо підозрюю, що це все...

— Рудий міліціонер! — випалила сусідка. — І правильно підозрюєш, Левчику. А я вже, грішним ділом, подумала на себе. Тепер тебе розумію. Бо тільки при згадці про рудого я нервую, як черв'як перед дзьобом курки. Такий уже той рудий прикрий, що так може людей заводити...

Безрукий устромив ключа у металеві дверці саморобного сховку. Під сусідчине примовляння, який рудий поганий, відчинив тайник. В ньому було... порожньо!!!

— Господи Боже! — сплеснула руками пані Стефа. — Чудасія якась дивна! Я ж сама бачила! Не пійму!..

Зате Лев уже знав напевно, що після 21 грудня «дивна чудасія», як влучно вирвалося у сусідки, стала нормою його життя. І найдивнішим у цьому було те, що він уже почав до чудасії звикати...

Безрукий взяв за руку ошелешену сусідку і, як школярку, повів на кухню.

— Зроблю гарячого чаю, — сказав, — краєм ока слідкуючи за поведінкою сусідки.

Зробив висновок, що сусідка дійсно спантеличена і зараз у пошуках розгадки «чудасії дивної» мандрує лабіринтами своїх звивин. Результат поки був нульовий, бо вона не сплескувала руками.

Чайник уже підсвистував, наче давно чекав команди кипіти. Лев залив чай окропом, відніс паруючі горнятка в кімнату, вернувся за сусідкою. Всадовив її за столом, всівся біля неї так, щоб на них обох дивився порожній сховок. Споглядання потрібного об'єкта допомагає пам'яті. Принаймні такий метод використовують у фільмах всі нишпорки, коли хочуть витягти подробиці з голови свідка.

— А тепер, пані Стефо, спокійно, за чаєм, ви мені відповісте на всі мої запитання. Тим більше, я бачу, що ви самі збентежені. Тому шок зніматимемо разом. Так легше, правда?

— Істинно, — ожила сусідка. — Питай, Левчику, — і вона відсьорбнула трохи чаю. — З бергамотом, — додала значуще, це її трохи заспокоїло, вона розправила плечі... Бергамот, видно, для неї був авторитетом.

Лев вирішив не тягнути.

— Де ви взяли ключа? — почав.

— Я його не взяла. Я його забрала. Так що слухай спочатку, Левчику... Коли приходив рудий зі своїми квадратними бовванами, він завжди кликав когось із сусідів. Казав, згідно з законом, треба понятих... Так от, згідно з його законом я була тут як тут, без запрошення, так що нікого й не треба було шукати. Вони залазили в кожен куток, хоча порядок в тебе був, як для холостяка та ще й каліки, нормальний. Хіба що пилюка кругом застояна... А так — наче все на своїх місцях...

— Пані Стефо... — перервав сусідку Лев. — Мене цікавить ось цей порожній сховок Ганни Петрівни. Лев підійшов до отвору й ледь демонстративно не запхав у нього голову.

— А я про що, Левчику? — здивувалася сусідка. — Ось дивлюся на нього і кажу. Вони лазили по хаті, як мурахи. За всіма не впильнуєш. І тут рудько підходить до серванта, перебирає посуд, а потім голосно каже: «Увага! Ключ!» і придивляється до ключа уважно-уважно й тицяє ним у очі кожному. Потім бубонить собі під ніс так, як по-справжньому під ніс не бубонять, я ж бо за стільки років всі викрутаси словесні вивчила, як свої п'ять пальців... А бубонить так, щоб усі чули. Робиться таким розумним і каже, що ключ ніби від сейфа... пауза... саморобного... пауза... якого зазвичай прикривають картинами. І підходить до картини, знімає її і радісно прицмокує: «так і є!»...

— Далі... — нетерпляче мовив Безрукий. — Напевно, він його відкрив?..

— Так, він його відкрив. Там не було нічого такого... Ні золота, ні прикрас, ні грошей. Ніяких документів і заповітів. Крім... ляльки-мотанки й дитячої записки. Рудий узяв ляльку, покрутив у руках, усміхнувся. Потім розгорнув клаптик паперу в клітинку, прочитав уголос. Щось ніби... «Вона врятує твою душу. Спали її опівночі 21.12.2012 року. Око за око». Все...

Лева аж пересмикнуло від почутого. Невже все замикається на цій клятій ночі, коли він випав з вікна? Якщо вірити свідкам — десь п'ятнадцять-двадцять п'ять по дванадцятій. Що це все має означати? Хто і чому у всьому цьому задіяний? Повна незрозумілість і непевність. Халепа! Хай йому...

— Пані Стефо, я вас дуже прошу, благаю, згадайте точно, що писалося в записці! — попросив Лев ледь не на колінах.

Пані Стефа набрала ваги, як куфайка на дощі.

— Ну, якщо вже ти благаєш, Левчику, я тобі скажу точно, бо таке не забувається. В записці так і писалося: «Вона врятує твою душу. Спали її опівночі 21.12.2012 року. Око за око». Ні слова ні більше, ні менше.

— Тоді чому ви щойно сказали «ніби»? — запитав Лев. Сусідка його мучила гірш за будь-якого ката. Її тортури були вишукані, кожна пауза витримана, кожне слово кололо туди, де найбільше болить...

— Просто так. Для конспірації. Чи ти думаєш, що я така наївна, як здаюсь?

— Ні, не думаю, — признався чесно Лев і вкрився холодним потом. — А як виглядала лялька? — запитав.

— Якщо по правді, то так, як ти — тільки з тканини та ниток різнокольорових. То був чоловічок. Вишита сорочка з кутасиками. Чорні штани, пояс. Волосся таке закручене, як в тебе. Лице перев'язане нитками хрестом. Замість очей — ґудзики. І... в ляльки не було лівої руки. В самому кінці, як у тебе...

— Божевілля якесь! — вигукнув Лев і забігав по кімнаті.

— Та що ти нервуєш, Левчику, переживаєш, як хлоп'я, що втратило забавку. Ти що, не розумієш, що Ганнуся твоя Петрівна вкінці здитиніла повністю? Ти забув, що вона белькотіла? Про якесь пришестя, нашестя і великий суд?.. Не те страшно, що було в стіні, страшно те, де воно звідтам поділося, бо рудий поклав ляльку і записку назад, замкнув на ключ, а ключа, щоб усі бачили, поклав назад у сервант, і вони пішли. А я, коли вони в кухні щось писали, тихенько взяла ключа і переховала у ванні, й де він і нині був.

— За вами не підглядали? — запитав Лев, повністю знесилений всередині, під ложечкою. Тут наче чорти влаштували тортури гарячою смолою з постійним градусом кипіння.

— Ні! Я відчуваю, коли за мною підглядають. Маю такий дар, — похвалилася пані Стефа.

На ту мить вона вже так набридла Левові, що він ледь її не прогнав.

Вона дійсно мала дар відчувати, бо тільки з одного його погляду тихо випарувалася з квартири й зникла за дверима своєї. Так тихо, як вітер...

9

Три дні свят минули в маревах.

Вранці 10 січня листоноша приніс рекомендованого листа. В Лева тремтіли руки, коли він за нього розписувався. Але лист був не з ратуші, а з інституту. На мить полегшало, а потім стало мучити, чому привид безрукого ката, чи то так, його душа, як було уточнено в Р. S., мовчить.

Чомусь сам ректор попереджав, що коли Лев Львович Безрукий найближчим часом не з'явиться на кафедру, буде поставлено питання про його відрахування з інституту.

«Я ж на лікарняному, що вони собі дозволяють?» — обурився.

Але лишень на мить. Бо терміново треба було бігти в читальний зал, де на Лева чекала відкладена література. Рідкісна, що вимагала негайного опрацювання. А ще — лялька-мотанка. Якщо вірити сусідці, лялька зі сховку — чоловічок. Та ще й з очима. Дивина. Лев читав, що такі ляльки майже в кожних культурах використовувалися як обереги. Але ляльки-жінки! І без очей. Щоб через очі не вселився злий дух... Отож терміново треба дізнатися більше. Доля змушує здобути додаткові знання з історії рідної культури, то чому цим не скористатися? А виженуть з інституту — то й виженуть. Він же інвалід, трохи гривень дадуть, проживають же якось старенькі хворі пенсіонери... А він молодий і здоровий, як бик. Ні, як лев — не пасує порівнювати себе з твариною, в шкурі якої ти не був... Крім того, він на будові однією рукою може намісити бетону більше за двох здорових дворуких... Уже так було, підзаробляв у часи, коли не платили зарплат.

Лев набрав по телефону знайому дівчину з читального залу.

— Лесю, привіт! Це Лев...

— О, рада вас чути! — зраділа дівчина. — З вами все гаразд?

— Так... — Дівчина відхотіла далі щось розпитувати. Якимось зболеним і чужим видався голос її постійного відвідувача. — Я би хотів, — по паузі попросив Лев, — якщо можна, на «вже», замовити щось рідкісне і глибоке про ляльки-мотанки. Без водички для загалу.

— Я зрозуміла, — відповіла дівчина на аспірантові словесні викрутаси. — Але «рідкісне, глибоке і без водички» вас уже жде.

— Як? — здивувався Лев.

— Просто. Від вашого імені на «вже», — вона зробила наголос саме на «вже», — вам таку літературу замовив якийсь пан по телефону.

— А так можна? — запитав дурнувато Безрукий.

— Не можна, — пояснила дівчина. — Але я почула, що для вас, і не могла відмовити.

— Молодчина! Дякую, Лесечко. Мчу! — випалив Лев і вкотре втратив свідомість.

Останнім часом це було нормою. Наче так організм використовував єдину можливість зберегти мозок, щоб не згорів. Перезавантажити його під час тимчасового відключення. До тями Лев приходив набагато бадьорішим і метикуватішим. Він сам це за собою помічав.

Дорогою до бібліотеки до Безрукого помаленьку почало доходити, що з ним у котика-мишку грається рудий слідчий, який, без сумніву, був справжнім професіоналом у питаннях, що стосуються маніпуляцій свідомістю. Так уміло приховувати справжні цілі і думки дано не кожному. Факт. Поки що у їхній грі рудий був котиком, залюбки грався мишкою, майстерно лаштував пастки, заманював у них... І чекав, коли мишка здасться спокусі... Але в останню мить, коли достатньо було лишень смикнути за сальце, аби пастка спрацювала і зачинила вихід до втечі, Лев якимсь дивом уникав спокуси поласувати салом... Щось його стримувало. Або хтось...

Як не крути, а в замовленій на «вже» літературі про ляльок-мотанок убачався хитрий почерк рудого лиса. Його шпичасті букви з солодкими викрутасами в кінці абзаців, які закінчуються не розділовим знаком з недописаним рядком, а зубатим капканом. Сьогоднішній вчинок слідчого мав нагадати божевільному Безрукому, що рудий тримає руку на пульсі. Його однорукому пульсі... Що він усе знає і передбачає... Але для чого? Навіщо слідчому вдиратися просто так у життя нікому непотрібного аспіранта? Невже лишень для дурнуватого показника? Навряд... Оце «навряд» треба було виставити гарненько в ряд, який вивів би Лева до справжнього мотиву, чому слідчий так наполегливо і послідовно йому пакостить? І ще не розумів Безрукий намагання рудого запроторити його в божевільню...

«Навіщо слідчому моя ненормальність?» — буксувало у голові на зледенілих мізках і ніяк не могло своїми стертими звивинами зачепитися за правильну думку.

— Ви наче посвіжіли... Чи помолоділи... — взяла його на буксир у вестибюлі бібліотеки чемна вахтерка, зробивши безбарвним голосом і без грама емоцій комплімент.

У вирі останніх виснажливих подій наївний комплімент став таким піднесенням для Лева, таким бальзамом на зранену душу, що він навіть не помітив, як повз нього з бібліотеки виходив рудий міліціонер. Слідчому треба було, щоб Лев його зауважив, він заради цього півдня просидів за читанням божевільних фантазій схибнутих на ляльках дослідників. І слідчий думав, що Лев його помітив, але так само, як він, удав, що такої «важливої» зустрічі не було. Не життя, а повна конспірація...

Лев увійшов у читальний зал. Запахло мудрістю і спокоєм, який находить на душу тоді, коли усвідомлюєш — найбільше, що людина може залишити по собі — це списаний нею папір... Або списаний про неї папір...

Відвідувачів було багато. За вихідні люди скучили за енергією, яку дарують лишень книжки. Леся одразу помітила Лева, приязно усміхнулася і, перепросивши лисого дядька, чемно повідомила, що його робоче місце «21». І там уся потрібна література.

Те, що місце його двадцять перше, Левові вухо різонуло зразу ж. Його голова була налаштована на хвилю «21.12.12-RIK» і не пропускала жодної інформації, що пролітала повз. Безрукий всівся за стіл, за інерцією привітався з читачем навпроти, почав переглядати матеріали. І... нічого не міг зрозуміти. Не міг ніяк зосередитись. Читав-перечитував перший-ліпший абзац і нічого не розумів. У нього було відчуття, що хтось за ним стежить. Відчуття, на диво, рідне та приємне, без мурашок поза спиною і холодку в грудях. Лев підняв очі. Перед ним, за робочим місцем 22, сиділа... хвиляста лікарка з психіатричної комісії.

— Доброго дня, — мовила вона й усміхнулася.

Безрукий зачудованими очима витріщився на неї.

— Ви мене впізнали? — запитала лікарка.

Лев скулився, згорбився і зніяковів. Він не розумів, що з ним коїться. В його голову спалахами вривалися якісь незрозумілі події часів середньовіччя, і в тих подіях фігурували дивного блиску очі. Левові навіть здалося, що він десь ті очі бачив...

— Упізнав, — відповів Безрукий і глянув на лікарку. Вони зустрілися поглядами. Очі хвилястої лікарки були схожі на очі зі середньовічного спалаху.

— Я... — лікарка або не знала, з чого почати, або вміло входила в довір'я, закинувши в голову клієнта вудку розгубленості, на гачок якої, як правило, насаджують щось незрозуміло-неїстівне, яке тому й хочеться відчути на смак. Це така собі пастка пізнання... Пізнання власної глупоти, коли вже стає пізно. — Мене звати Марі Шмідт...

Безрукий ще дурнуватіше витріщився на неї. В нього це вийшло на кшталт злочинців, що придурюються ненормальними, бо за божевіллям хочуть уникнути покарання.

Хвиляста красива жіночка вдала, що не помітила Левової реакції на свої слова. Вона продовжувала:

— І я зараз тут, бо хочу вам допомогти... Навіть не знаю, чому...

— З одним помічником я вже знайомий. Ви його теж знаєте, — вставив своїх п'ять копійок Лев, подумки здивувавшись своїй нечемності. Він не розумів своєї поведінки, адже насправді лікарка йому подобалася?!. З першого погляду, ще там, на комісії... Коли він намагався приборкати її очі, а вона єдина не далася...

Лев зробив паузу, чекаючи на репліку. Лікарка змовчала. Вона відчувала, що Безрукий спеціально провокує її на необдумані слова.

— Так що зразу хочу категорично заявити: допомога мені не потрібна!

— Боже, як пафосно! — вигукнула хвиляста жінка, — «Категорично заявити!» — Проте глузування в її словах не було. — Помиляєтеся, Леве Львовичу! Допомога якраз вам потрібна, як ніколи. Бо насправді — ви хворий! М'яко кажучи, у вас — роздвоєння особистості. Чули про таке? Кажу це вам як фахівець, що з'їв зуби на таких «шедеврах» не тільки в Україні, а й за кордоном. Адже я...

І тут Лев побачив, як з дверей залу, ховаючись за спиною хирлявого студента, за ними спостерігає рудий. У Лева всередині все перевернулось догори дриґом і пекло вогнем. Він не чув, що говорила красива лікарка, якій він дуже симпатизував і вже почав довіряти, бо в голові виром крутилося найбезпорадніше запитання всіх часів і народів, усього людства. Запитання, яке не давало рухатися, дихати, яке сковувало ланцюгами байдужості і топило хіба що в алкоголі чи в наркотиках, або ще гірше, нашіптувало на вічне снодійне, ймення якому — самогубство. Це запитання було: «Чому я?.. Чому, чому я???»

Жінка помітила, що щось дуже не так, і замовкла. Будь-що казати було безглуздо. Вона як фахівець це знала.

— Вас послав слідчий? — у ззовні грізного Лева тремтів голос.

— Ні, — відповіла лікарка.

Безрукий встав, згріб книжки на одну купу, на ходу кинув:

— Я вам не вірю! — І, заглиблений у себе, втікав від світу. За ним бігла хвиляста жінка-красуня, щось говорила, ловила його за рукав, за поли піджака, але він не чув. Він нікого й нічого не хотів слухати!

За безруким божевільним і хвилястою красунею спостерігав увесь читальний зал і... слідчий, який гидко усміхався в свій рідкий триденний вус...

10

Лев мчав додому і молився, щоб там на нього чекав лист від ката. Весь світ був проти нього, знущався, кепкував, показував на килимок біля дверей. Мовляв, твоє місце служити, то служи — покірно і без права голосу та самостійного вчинку. Служи й дякуй за сходжений килимок і кістку...

Не міг Безрукий підкорятися. Не мав права. Бо він — Лев! І цим все сказано. Адже лев, що підкоряється, — найбезталанніша істота в світі, і навіщо тоді та сила дика, коли ти раб?.. Коли тремтячий заєць під кущем — щасливець, з адреналіном, що розпирає дух, і гордощами за себе, бо втік... Сила має вагу, коли все гаразд усередині. А всередині у Лева було кубло жахів, яке страхалося само себе, тому кожне видряпування з такої халепи потрапляло у глухий кут. Переживаючи внутрішнє пекло, Лев, може, вперше у житті збагнув, що перестав комплексувати зі свого каліцтва. Скалічена рука, що ціле життя тримала його на прив'язі комплексів і не впускала в світ досягнень, зараз здавалася йому такою дурницею, що не вартує ламаного гроша, бо він знав по собі, що то за пекло, коли болить душа. Коли не може зріднитися з серцем, головою та усім тілом зрештою. Адже душа — це сила!!!

Кат нині як ніколи спокушав можливістю діяти! Рух — ось що може врятувати Лева, вивести його з будь-яких лабіринтів, витягти з будь-якої прірви бездонної, бо рух — це крила, що навчені літати, навіть повзком.

Навіть якщо світ устромив палицю в колесо його одноколісного клоунського велосипеда, навіть попри те, що він упав боляче, занурився з головою у багнюку, він не стане журитися, він піде пішки, до кінця! Він заприязниться з привидом безрукого ката і буде слідувати його вказівкам без роздумів, без підключення мозку — з його аналізами та висновками він віритиме на всі тисячу! Бо коли сам не може, люди не дають, а привид хоче — хай буде так!

Господи, дай листа! — молив Лев.

І лист був. Недбало запханий у поштову скриньку, що його можна було й без ключа забрати...

«Листоноші треба дати начінку», — подумав щасливий Лев.

Під пильне око висунутої з дверей голови сусідки Лев увірвався в коридор. Він поспішно ногою захлопнув за собою двері, щоб не встигла в них впурхнути пані Стефа.

— Недоумок! — поставила короткий діагноз засмучена сусідка, бо дві години пильнування біля дверей пішли коту під хвіст. А такий був багатообіцяючий вечір, стільки було що розказати. За чаєм з бергамотом, довго, смакуючи кожним словом. Чи думала колись молода вчителька Стефанія Миколаївна, в якої після уроків від розмов боліли щелепи, що найбільшою насолодою на старість буде поговорити? Але вільних вух, на жаль, виявилось дуже мало. І сусід хамовитий став...

Лев на ходу роздягнувся, поставив чайник, помив руки, ввімкнув настільну лампу, всівся за комп'ютерний стіл. Поклав перед собою листа із запахом гнилі та середньовічними викрутасами й дивився на нього, наче заворожений. Сумнівів не було ніяких, лише вперта рішучість. Раз уже випало йому доживати віку з комбінованою душею, то він це робитиме впевнено і красиво. З цієї миті у нього нова рідна душа! Ось так! І нехай тремтять ті, хто заважатиме здійснити йому його призначення! Яке б воно не було...

На диво, Безрукий не спішив розкривати такого жаданого листа, хоча боязні, що написане його розчарує, не мав. Він прийняв все, що є. А значить, отримав велику силу, секрет якої ховається за сімома замками, ключі від яких людство шукає поколіннями, а знаходять одиниці. Бо ключів немає. Рідкісні сміливці здогадуються спробувати відчинити без замків, і їм це вдається. Вони діляться відкриттям і стають божевільними. В очах шукаючих. Секрет простий за задумом і складний для виконання — жити вже. Люди ненавидять вже більше за чорта. Вже їх постійно не влаштовує, розчаровує, пригнічує, злить... Вони скиглять за вчора, яке вмерло смертю хоробрих безповоротно і паразитує лише в пам'яті жертви; вони відкладають життя на завтра, яке ніколи не настає, бо теперішнє завтра — це завтрашнє вже. Мільйони років пошуків, поневірянь, а секрет перед тобою. І ти ним не можеш скористатися, бо не вмієш найелементарнішого — любити і поважати мить...

— Любити і поважати мить, — мовив уголос Лев, і вкотре відзначив, що об'єднана душа зробила його набагато мудрішим, досвідченішим, знаючим, що жити стало цікавіше... Хоча набагато важче...

Він подякував своїй першій половині душі, подякував другій. За те, що вони є, і за те, що мали розум примиритися, об'єднатися заради нього. Попросив у них пробачення і запевнив, що більше їх не ділитиме, що вони відтепер — одне ціле, рідня, він... Новий Лев Львович Безрукий.

Взяв ножиці й акуратно відрізав краєчок конверта. Вийняв листа, понюхав. Лист пахнув погано, але дурманив неймовірно. Від того ставало легко й можливо все. Пояснення дурману не було, воно ховалося в таємницях тисячоліть.

Почерк був той же, проте папір та ручка інші.

Дорогий Леве!

Якщо ти ще живий, не у в'язниці й не у божевільні і читаєш цього листа, значить, все йде за планом. Душі мали б уже настільки зріднитися, щоб не заважати твоїй голові мислити тверезо і правильно. Я тебе вітаю з початком великої справи!

Тепер все за порядком. Наберися терпіння і віри. Не підпускай до себе ні на крок метушні, бо вона знищує без докорів сумління. Зразу сприйняти все буде важко, але так є зі всіма героями. Вір мені і читай. Я мушу тебе настроїти на боротьбу, бо знаю, які люди безпомічні без підтримки. Навіть найсильніші.

Пояснювати тобі, що рано чи пізно людина помирає, смішно. Але декілька слів розповісти тобі про душу, яка для пересічної людини є невидимою, мушу і треба. Не всяка душа здіймається в небо, лише легка. Важкі від вчинків душі залишаються тут і гасають неприкаяні, мучачись страшенно. Це і є пекло. Моя душа з тих, що не могла злетіти. Я був катом, про долю земну якого не маю права розповідати, захочеш — сам дізнаєшся. Не так легко, але можливо. Ти маєш нюх на рідкісні матеріали.

Моя душа залишила тіло у львівській ратуші, там і зоставалась до 21.12.2012 року. Саме тоді через шпарину зміни світів можна було спробувати врятувати себе. Я спробував — тепер у тобі. Тепер я — ти. Розумію, що тобі важко і ти волаєш до справедливості, але справедливість полягає в тому, що ти не знаєш, як би тобі було без мене. Візьму ще один гріх на душу і привідкрию тобі секрет: без мене тобі було б дуже, дуже зле. Це свята правда, звідси, зі світу неприкаяних душ, я можу бачити трохи наперед.

Чесно кажучи, Леве, я хвилююсь. Хочеться нарешті побачити небо, набридли мені стіни ратуші й люди з їх смішними проблемами. Допоможи мені, будь ласка. Думки блукають, як привиди. Я подумки написав тобі безліч бездоганних листів, а сів за папір, і все почало розбігатися. Але це, може, й краще. Бо так я ближче до тебе. Ти все зрозумієш.

Тепер до діла. Я стратив сімох людей. Більше не встиг. А зараз налаштуйся почути дивину: мені через тебе треба попросити прощення в їхніх нащадків («дивина» була виділена салатовим маркером. Лев ошелешено скочив з крісла. Він налаштувався на війну, на криваву боротьбу за справедливість, а тут якесь плаксиве прощення. Що ж, нехай. Може, й краще, не треба буде брати нових гріхів на нову душу. Нехай... Світ щосекунди займається акробатикою, й так одразу не збагнеш, хто є хто і що є що).

Я розумію твоє обурення, Леве. Проте не тіш себе ілюзіями, легко не буде. Навпаки, буде так, що ти проклинатимеш той день, коли погодився взяти на себе ношу спасителя душ.

Зараз ти прочитаєш договір. З моменту його підписання ти автоматично стаєш на світові ваги душ. Елементарні ваги-гойдалки, як на малюнках гороскопів. У нашому випадку, щоб перемогти, ти мусиш зібрати таку кількість підписів, щоб твоя сторона ваг переважила. Підпис теж не простий, карлючки мало. Нащадки страчених мною, як і ти, мають поставити підпис кров'ю. Тобто своєрідну печатку кров'ю пальцем руки.

«Навіщо ваги-гойдалки? — подумав Лев. — З ким я маю на них гойдатися? Хто мій опонент? Може, мене розігрують? — злякався Безрукий. — Потішаються з дурня? А може, я дійсно збожеволів?..»

Очевидно, в тебе постане запитання, хто твій опонент на вагах? — читав далі Лев, гідно оцінюючи передбачливість ката. — Спробую знову тебе розчарувати, бо правильна відповідь: справедливість. Отже, в нашому випадку на наших вагах зійдуться у боротьбі два супротивники — прощення і справедливість. Чому так — відповідь проста. Всі гріхи, яких я нахапав, і за які я маю просити прощення, були зроблені в ім'я справедливості.

Ось майже все на цей раз. Перш ніж підписати договір, добре подумай. Не спіши. Голова буде тобі нашіптувати безліч варіантів, райських і пекельних — це нормально. Але коли відчуєш, що немає віри — полишай все, рви договір і живи тихо, моя душа тобі не заважатиме. І я теж більше не турбуватиму.

Якщо ти все-таки приймеш рішення стати на ваги, ти отримаєш ще одного листа від мене з іменами нащадків, страчених мною, в яких треба випросити прощення і засвідчити підписом кров'ю. Далі, як би не розвивалися події, я не зможу з'явитися.

Читай договір і мізкуй.

З повагою

Колишній Привид безрукого ката,

а нині — Твоя Душа.

Другим аркушем був договір. Акуратний, видрукуваний на сучасному принтері.

ДОГОВІР ПРО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРОЩЕННЯ НАД СПРАВЕДЛИВІСТЮ

м. Львів «___»____________20___року

Я, Безрукий Лев Львович, який діє з власної волі, з однієї сторони (надалі — Виконавець) та Верховний реєстратор зважувань душ Хаос, на підставі доручення Привиду Безрукого Ката (надалі Замовник) з другої сторони, уклали цей договір про таке:

1. Предмет договору.

1.1. Виконавець зобов'язується знайти і переконати нащадків страчених катом предків підписати кров'ю додаток до договору як вияв їх прощення ката за страту предків.

2. Умови розрахунків.

2.1. У разі переваги прощення над справедливістю душа безрукого ката отримає дозвіл на вільне пересування світом.

2.2. У разі переваги справедливості над прощенням душа безрукого ката залишається привидом, замкнутим у львівській ратуші.

3. Обов'язки сторін.

3.1. Виконавець зобов'язаний в обумовлений термін надати результати роботи для зважування.

3.2. Замовник зобов'язаний провести зважування та розрахунки згідно з договором.

4. Відповідальність сторін.

4.1. У випадку невиконання умов договору Виконавцем він помирає.

4.2. У випадку невиконання умов договору Замовником він втрачає статус Верховного реєстратора зважувань душ.

5. Строк дії договору.

5.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 30 січня 2013 року.

6. Реквізити сторін.

ЗАМОВНИК

Верховний реєстратор зважувань душ Хаос

МП

ВИКОНАВЕЦЬ

Безрукий Лев Львович

МП

Безрукий з люті хотів порвати договір тут же, без роздумів. Якби мав повноцінну другу руку, може, так би й зробив. А за відсутності лишень спересердя зіжмакав договір правицею і вкинув до смітника. Ухопив піджака, що висів на кріслі, вдягнув похапцем. Взяв мобільний і вкинув у кишеню.

З хати вибіг, наче ошпарений. Пальто одягав на ходу на сходовій клітці під пильним сусідчиним супроводом. Шапку забув. Розхристаний, злий, гнав у нікуди. Очі застелила пелена. Пер, як танк, штовхав перехожих, не перепрошуючи, бо їх не бачив. Випадково натрапив на п'ятьох молодиків спортивної статури, що прямо-таки на вулиці наминали хот-доґи, й урізався в одного з них. Уся начинка хот-доґа розмазалась по обличчю спортсмена з бульдожачим носом, а сосиска, падаючи, пройшлась кетчупом по дорогому спортивному костюмі. Лев того не зауважив, бо перебував у світі тіней, що поселилися в його голові. І пер далі.

Спортсменам не треба було багато часу, щоб натішитися виглядом друга і наздогнати нахабу. Один з них шарпнув Лева за рукав, але наткнувся на порожнечу. Другий ковальською лапою схопив за плече й зупинив Безрукого.

— Ти що собі дозволяєш, придурок? — наїхав на Лева бульдог, витираючи з обличчя майонез та плюючи гірчицею. — Зараз я тобі розмалюю харю, а потім ти мені відкупиш хот-доґ і костюм. Ясно? — втовкмачував. — А тоді зможеш піти лікуватися, — прошипів спортсмен і замахнувся на Лева.

Безрукий за інерцією дав відсіч, і бульдог скорчився на тротуарі. Його трохи спантеличені дружки, погрожуючи неземними тортурами, обсіли Безрукого, як чотири сторони світу. Запалу їм вистачило на трошки, бо вже через хвилину-другу вони, розкидані навсібіч, корчилися від болю. Здавалося, Лев і того не зауважив. Він просто вміло зробив свою роботу, як справжній майстер бойових мистецтв.

Пальто було порване, з руки текла кров. Лев згадав, що має в піджаку носовика, але замість нього вийняв акуратного цупкого папірця. Це була візитка. «Марі Шмідт — лікар-психіатр обласної психіатричної лікарні» і номери телефонів, робочий та мобільний.

Лев забув про кров, бо уяву полонила хвиляста лікарка-красуня, яка так негарно вчинила з ним, піддавшись на брехню слідчого. В неї було дивне ім я та прізвище, жваві очі й таємниче обличчя, наче вона його замаскувала від людей, аби хто не врік. Зрештою, вона вся була дивиною. У роздумах про жінку Безрукий не помітив, як опинився на Сихові, біля торгового комплексу «Шувар».

Якесь симпатичне дівча всунуло йому в покалічену руку лист-запрошення на виставку-ярмарок побутово-господарських товарів «Відьмині забаганки», де за знижками можна було придбати відьомські мітли, ступи, кочерги, каструлі, глечики, панчохи, спідниці та всяку-всячину... Навіть модні відьомські хвости за дуже доступними цінами...

Запрошення на ярмарок нагадало Левові про листа від так званого Привида безрукого ката. Який його так розізлив, що вигнав на вулицю, щоб у русі прогнати лють. Колись Безрукий знешкоджував злість на стадіоні, намотуючи кола до безсилля, тепер було не до зручностей. Коли так раптово припікає, то достатньо вулиці з ввічливими недорослими спортсменами. Найбільший ефект викликав у нього договір, який своєю нахабністю довів його до афекту. Бо саме той чортів договір розкрив Левові очі на те, що його розігрують, кепкують з нього, як із дітвака. Та й із самого початку, навіть якщо після падіння на дах авто у голові залишилося мінімум глузду, можна було про все здогадатися. Як якийсь привид може писати листи? Як він може вселитися в тебе, ще й наполовину, виявляється, а потім, будучи в тобі, присилати поштою тобі листи? І додуматися до того, щоб укладати з тобою дурнуватий договір про послуги? На кшталт такого, яким користуються тепер? Де середньовіччя, а де 2013 рік? Якраз договір й відкрив Левові очі на весь отой цирк. О Боже, не забирай розуму!

Безрукий блукав містом, наче неприкаяний. Ледь удруге не наткнувся на веселу компанію, що шукала пригод. Хуліганам пощастило, що Лев не чув, як його лають, а зачепити його не встигли.

Ніч напала на Львів, оминувши вечір. Тіні виповзали з-за кожного будинку й шкірилися до Лева, наче божевільні. Він їх не відганяв, бо нічні блукання нашептали йому правду: хвиляста лікарка мала рацію — він хворий. Без оцього роздвоєння особистості, про яке говорила лікарка, він би ніколи не повірив у глузливі листи. Тепер можна деякою мірою зрозуміти рудого, бо він намагався з'ясувати, чи міг Лев сам вистрибнути з вікна, чи йому хтось допоміг. Рудий рився у чужих головах, бо така його робота — розгадати, що в них твориться. Безрукий сьогодні мислив як ніколи ясно. Але він відчував, що це ненадовго. Відчував, що цей інший, що вірить привиду ката, гупає в його черепну коробку, щоб вселитися у ній та трохи покерувати.

— Я здурів, — мовив уголос Безрукий, поглядаючи на пузатий місяць, що об'ївся куті на Різдвяні свята.

Він підійшов до самотнього ліхтаря, що грів нічну порожнечу, і набрав на мобільному номер з візитівки. Місяць дивувався, куди це він проти ночі дзвонить.

Через три гудки схвильований голос сказав:

— Алло...

— Це Лев Безрукий, — пояснив Лев. — Хочу вам у дечому зізнатися...

— Так, Леве, я вас уважно слухаю.

Безрукий глибоко вдихнув:

— Справа в тому... що ви маєте рацію: я дійсно хворий... Я про це дізнався випадково й боюся, що забуду знов...

— Ви вдома? — запитала лікарка не в тему. Видно, мала досвід спілкування з божевільними і боялася, щоб ці не наробили непоправних дурниць...

— Ні, я гуляю.

— Де ви зараз?

— Під ліхтарем.

— Це дуже добре. Конкретніше можна?

— Можна. На вулиці під ліхтарем...

— А на якій вулиці? — терпіння лікарці не позичати.

Лев пооглядався.

— Чесно кажучи, я не знаю... Я йшов, йшов... і сюди прийшов, — хихикнув. — А пиріжка не знайшов...

— Підійдіть до адресної таблички на будинку, прочитайте вулицю та номер, — інструктувала лікарка.

— Ви думаєте, у нас так легко знайти на будинку табличку? — запитав Лев.

— Думаю, так. Бо перед Євро все гарно порозвішували, і не тільки українською.

— Добре, — мовив спокійно Безрукий і підійшов до будинку. Там справді висіла нова адресна табличка. — Пасічна, 104, — прочитав.

— Там і стійте! — скомандувала хвиляста лікарка і поклала трубку. А вже через хвилину в домашніх капцях та шубі поверх нічної білизни вона з'явилася перед ним.

— Чого ви забрели під мій будинок? — запитала сердито.

— Не знаю, — відповів зраділий Лев, але жінка йому не повірила.

З її сердитості до Безрукого дійшла ще одна чудасія — відпустивши тіло у вільне блукання містом, він забрів під будинок хвилястої лікарки, і саме тут Левові кров з носа захотілось подзвонити до неї. Випадковість, чи все-таки...

— Так і будемо стояти? — порушила мовчанку Марі Шмідт.

— Я взагалі-то не планував вас побачити, — відповів Лев. — Я тільки хотів повідомити вам, що я... теє... Ну...

— Хворий, — допомогла йому лікарка.

— Так-так. Саме так, — затакав Безрукий.

— Боже, які ті чоловіки безпорадні! — бубоніла собі під ніс Марі. — І нормальні, і ненормальні, всі — як діти... Так от, — продовжила, — до себе я вас не запрошу, бо до себе я нікого не запрошую. Ви мене чекаєте тут, як укопаний. Я одягнусь і вийду, трохи поговоримо. То як?..

— Гаразд, — відповів Лев.

— А тепер повторіть мені, що ви маєте робити? — приглядалася Марі до Левових очей, які наввипередки то жахали порожнечею, то видавали такі кольорові світи, що її лікарський досвід був безсилий збагнути, що діється.

— Стояти як укопаний, — відрапортував Безрукий.

— Правильно, — всміхнулась Марі і полегшено видихнула.

11

Ніч утікала, як ошпарена. Її давно вже так ніхто не вимучував, навіть у Новий рік. Через обох божевільних балакунів вона за всю зміну не здрімнула — шеф казав не зводити з них очей. Тому, підстерігши, як заспаний ранок ступив на поріг офісу, швидко здала завчасу підготовлений письмовий звіт про побачене й почуте — і гайда відпочивати. Чого доброго, наступної зміни знову доведеться слухати про безруких привидів та рудих слідчих, а з тих теревенів може поїхати дах. Чи, може, шеф хоче відправити її на пенсію та сам підстроїв той цирк? — спросоння майнула зрадлива думка. Може, знайшов молоду, повну сил нічку, а її, спрацьовану, хоче сплавити?..

Сон випарувався, наче вранішній туман. Ніч спохмурніла, настрій пропав, сили зникли. Не вгледіла власної голови, допустила до неї думку-кровопивцю, що своїми щупальцями вмить зачепилася за звивини, і про відпочинок тепер можна забута. Тепер ніч в муках чекатиме наступної зміни, щоб переконатися, що шеф нічого злого не надумав... Втратила пильність лише на долю секунди — і має. Ворог не спить, він лишень чекає, щоб прослизнути в голову і витворяти там, що хоче. Такі тепер мудрі технології. Не треба нікого сікти мечами, вішати, стріляти, труїти, душити газами та катувати атомом, треба тільки залізти в голову і там спокійно керувати. Бо все живе найбільше в світі вірить своїй голові, думаючи, що голова — своя. А насправді?..

— Вам не здається, що ніч дуже сердита? — запитала Марі, коли перші проблиски сірого зимового ранку підкрадалися до будинку, де жив Безрукий.

— Ранок теж не втішений, — мовив Лев і напрочуд серйозно запитав хвилясту лікарку: — Я псих?

Марі зразу перетворилася з красивої жінки в холодного фахівця.

— Думаю, так, — відповіла Марі Шмідт після короткої паузи. — Хоча... є ще в мене одне припущення, що повзає по лезу здорового глузду. Й поки що здоровий глузд не спустив з нього дух, бо... — лікарка зам'ялася, її «бо» мало пройти перевірку на власноруч придуманому нею детекторі брехні — Левові доведеться трохи потерпіти. Тим більше, до того йому не звикати.

Безрукий вчепився за «бо», як за рятівну соломину.

— Ви недоказали, — натякнув увічливо з такою нетерплячкою, аж лікарці здалося, що він зараз втратить контроль над собою, зірветься й трощитиме все підряд своєю здоровою катівською рукою та обрубком, закованим у гіпс. І все летітиме шкереберть, як у фільмах про кінець світу... Але її безрукий велетень не чіпатиме, у Марі не було ні мікрограма страху — страшний велетень повністю підвладний її волі.

— Бо мені треба побачити ваші листи, — врятувала ситуацію лікарка. Тим більше, листи дійсно не давали їй спокою.

— Ідемо до мене, покажу, — зітхнув Лев. — Раз ми вже тут, і раз я довірився вам. Навіть якщо ви замаскований ворог, все одно так буде найкраще. Мене швидше знищать, і я не буду мучитися...

— А... — Марі для ввічливості хотіла вставити декілька банальних реплік типу «незручно, негарно, непристойно, як це буде виглядати, що скажуть...»

— Пішли! — наполіг Лев. Зараз ним керувала та частина душі, що відповідала за рішучість.

Лев загіпсованою калічкою запросив Марі заходити. Глянув на сусідчині двері. Йому здалося, що з вічка на нього зирить зміїне око, а із замкової щілини скапує отрута. Як скоро чомусь він змінив думку про пані Стефу... Дивина та й годі!..

Сусідка почекала, поки за Левом зсередини клацне замок. Висунула голову, пооглядалася.

— Дожився! — прошипіла. — Нормальні чоловіки в такий час випроводжають коханок, а він приводить... Але ж хіба він нормальний?.. — додала й густо, з огидою сплюнула на немиту долівку сходової клітки. Забула, як передучора боролася за чистоту під'їзду й учила втомлених жителів будинку елементарної культури. — Як я помилялася! — бубоніла під ніс пані Стефа. — Упиряка! — придумала прізвисько Безрукому й запишалася своєю тямущістю, бо їй сподобалося.

Марі впевнено зайшла, скинула чоботи, вбігла у туалет, щоб привести до тями організм після холодних нічних бродінь. Коли вийшла, біля туалету вже чергував Лев. Поставила чайник, обвела поглядом численні тумби і безпомилково відкрила ту, де були кава та чай. Залила собі кави.

— Що ти будеш? — запитала Лева й прикусила язик. Ненароком вирвалося «ти».

Лев того не помітив.

— Чай. Я і так тижнями не сплю.

Лікарка обняла долонями горня, посьорбуючи паруючу каву й водночас гріючи руки. Краєм ока спостерігала за Левом. Другим краєм вивчала кухню.

Першим мовчанку перервав Безрукий.

— Таке враження, що ви вдома. Усе знаєте і все відчуваєте, — сказав.

— Бо тут розкладено все по-жіночому. Я не бачу руки чоловіка.

— Правильно. Бо я нічого не змінював після смерті господині. Все, як було...

— Чому господиня залишила квартиру вам? — запитала Марі. — Якщо не секрет...

— Не знаю. Вона не хотіла розповідати, а я не питав. Вона колись була бібліотекарем в дитячому будинку, де я, так би мовити, виховувався. Я з книжками жив, бо вони були в мене єдиними друзями. Ганна Петрівна дуже добре до мене ставилась, але ніколи не жаліла. Тільки підбадьорювала, казала, що я стану її гордістю. Після закінчення школи я підтримував з нею зв'язки. Заходив сюди нечасто, але регулярно. Два-три рази на рік. В основному, на Великдень, літом та обов'язково 22 грудня, на Ганни. Позаминулого року, весною, вона зателефонувала і попросила прийти з паспортом. Я примчав зразу ж, думав, їй потрібна допомога. В хаті був нотаріус. З готовим документами. Він звірив оригінал мого паспорта з копіями, які в нього були, і зі мною, поставив печатку і пішов. Я не відпирався, тільки дякував. Хотів зробити старенькій приємне, бо було зрозуміло, що рішення вона прийняла давно... Наступного дня я перебрався сюди...

— А де ви жили до того? — запитала Марі.

— У студентському гуртожитку. Так дешевше й веселіше.

— А що — в Ганни Петрівни не було родичів? — поцікавилася лікарка і в той момент стала схожа на рудого слідчого.

— Ми ніколи тему її родичів не зачіпали. Але сусідка розповідала, що Ганна Петрівна приїжджа. Молодою прибула звідкись вчитися до Львова, тут і зосталась. Цю квартиру теж успадкувала від чужої професорки. Якась безродинна хата. Ганна Петрівна постійно повторювала, що я мушу їй подарувати внуків, бо інакше гріш ціна їй, мені і всім нашим поколінням, — колишнім і прийдешнім. Я не встиг. Вона померла 21 грудня 2011 року, перед своїми іменинами. Рівно через рік з вікна вивалився я... Ви все знаєте, чого буду повторюватись? Цілу ніч розказував. А мучить мене найбільше те, що вона дійсно перед смертю благала мене відкрити тайник 21 грудня опівночі. Я забув. А випав з вікна декілька хвилин після дванадцятої. І нічого не пам'ятаю. І ще ця лялька. Не думаю, що пані Стефа вигадала про ляльку. Хоча... можна перевірити в слідчого — він напевне все зафіксував.

— Де тайник? — запитала Марі, наче щось пригадала.

— У кімнаті. Пішли, — вони ввійшли в кімнату. Лев увімкнув світло. — Ось, — махнув рукою на стіну, де самотньо висіла сіра, сумна, в дешевій рамці картина.

Марі підійшла до полотна, розглядала. Дощова, втомлена львівська осінь. Площа Ринок. Облізлі будинки. Поодинокі згорблені і злякані перехожі. Виділяється чоловік у чорному, страшний і сумний. І таке відчуття, що йому чогось бракує. Однозначно, кудись спішить. Внизу маленькими літерами написано «Мало добра». Все.

— Дійсно, мало добра. Як такий страх можна тримати в хаті? — аж затрусилася лікарка. — Вас ця картина не гнітить? — запитала Лева, який стояв поруч, готовий зняти полотно, щоб показати господинин сховок.

— Якщо чесно, я ніколи на неї не звертав уваги. Зараз уперше. І погоджуюсь — вона неприємна.

— А знаєте, кого у середньовічному Львові називали «паном Малодобрим»? — раптом запитала жінка.

Левові очі застигли на чоловікові з картини.

— Ката, — відповів. Руки тремтіли. Безрукий обережно зняв картину. Відчинив дверці сховку. — Ось, — сказав. — Так і було. Порожньо.

Кава вже не бадьорила. Помаленьку підкрадалася втома. Ранок давно повиганяв з хати людей, щоб мчали на роботу за куснем хліба. Марі глянула на годинник.

— Зароблю сьогодні від головного за запізнення, — усміхнулася, ніби виправдовуючись. — Показуйте свої листи — і я біжу на роботу...

Лева наче підмінили. Він став якимось загальмованим, малорухливим. Повисував усі шухляди, поперекидав у них всі папери. Шукав, аж спітнів. А листи лежали в серванті, один біля одного. Побачив їх Лев випадково. Зовсім не пам'ятав, як їх туди поклав.

Марі сиділа за столом. Більше не підганяла Лева. Бачила, що він хвилюється.

Безрукий взяв листи, всівся на ліжку і почав перечитувати. Марі не помічав. Час від часу його брали дрижаки, від того й у Марі мурашки бігали по шкірі. Нарешті він підніс голову і палаючими очима глянув на лікарку. В цю мить він нагадував чоловіка з картини.

— Я без поняття, — розгублено мовив Лев і почав читати вголос. Коли прочитав, підійшов до смітника, вийняв клубок зіжмаканого паперу, розгладив його рукою і прочитав договір.

— Можна глянути? — запитала Марі. Вона теж була сама не своя. Здоровий глузд боровся з божевіллям, і вона не мала впевненості, що в здорового глузду не було сумнівів.

— Прошу, — Безрукий встав і передав лікарці листи з договором.

Вона дивилася то на листи, то на Лева, і на неї напав такий страх, якого ніколи в житті не переживала. У неї було відчуття, що хтось невидимий регоче з неї. Реготом безвиході. Марі тримала в руках чисті аркуші паперу.

— Ну що? — запитав Лев. — Вражає?

— Вражає, — відповіла лікарка.

Як потрапила Марі Шмідт на роботу, вона не пам'ятала. На роботі втратила свідомість. Коли прийшла до тями, згадала, що в дверях під'їзду Безрукого зіштовхнулась з рудим слідчим. І знала, що, всупереч здоровому глузду, вона повинна звернутися за допомогою до Чаруни Синезорої. Але спочатку треба добряче відіспатися, а для цього вона взяла собі дуже ефективне снодійне.

12

Лев сидів на тротуарі, пробував розгадати, хто така насправді Марі Шмідт, і не міг. Лікарка неохоче розповідала про себе, а з того, що сказала, пахло штучно придуманою історією. Бо хто нормальний просто так через низку років перебування в Німеччині повертається в Україну? Не в образу Україні, і не у возвеличення Німеччини. Просто факти. Ну нехай невдалий шлюб, і що? За розлучення з німцем ніхто з країни не виганяє. Європейський диплом, знання німецької та англійської й раптове повернення додому, де нікого рідного нема... І повернення куди — працювати в дурдом?!. Батьки загинули в палаючому будинку саме в той день, коли вона втекла з готелю із загадковим німцем. І все. Ну не вірив Лев у скупу історію життя Марі, хоч убий!.. А більше про лікарку Лев не знав, бо вона оберігала свою біографію, як фортецю. І правильно, нема чого всіляким там безруким влазити в її життя. В Марі зовсім інше призначення — повертати до реальності здурілих. Хоча «реальність» і «здурілі», за її ж словами, — це вельми-дуже філософські категорії. Може, вся причина теж у її голові? І взагалі, за останні дні Лев зробив неймовірний висновок зі свого життя: виявляється, що не те, що відбувається в житті, впливає на його голову, а те, що відбувається у його голові, впливає на його життя! Фантастика! Він мав живий приклад і себе роздвоєного. Як на один і той самий факт реагувала його голова, так і змінювалося життя. Маєш тобі реалізм! А ніякого!..

Безрукий останнім часом не дивувався, що думки у нього плутані. Він навчився за ними спостерігати. Без емоцій, як сторонній глядач, якому по цимбалах те, що твориться. Але з Марі кульгання його думок злило. Він нічого путнього не міг зліпити з уривків нічної розмови. Чому?

Марі не така, як усі. Вона — особлива. Бо інакше не змогла б вийти на перехресні стежки його життя. Її б виплюнула його доля, яка взяла на себе непосильну ношу — постійно витягати з болота такого здоровила, як він...

Безрукий був п'яний як чіп. Він не мав досвіду юнацьких пиятик, до зрілих теж не добрався, бо в бібліотеках, на щастя, не наливають, а тут... Набрався на вулиці з жебраком. Той уже був заряджений, а Лев помилково пожертвував йому забагато, і з величезної вдячності жебрак пригостив його з горла своєї «0,5». Казав, якщо такий добрий чоловік ним не погордує, то в нього здійсняться всі бажання, бо насправді він не жебрак, а маг, який шукає тих, кому допомогти. Лев задумав бажання і тричі ковтнув, потім без труда «маг» його намовив ще на дві пляшки з булочкою, і так вони жебракуючи набрались, що якби не всюдисуща пані Стефа, що поверталася з базару, то ночувати би Леву на смітниках, як безпритульному цуцику. Пані Стефа професійно перевірила Левові кишені, зловила таксі і за Левові гроші доставила його додому. З наміром вранці провести виховну роботу, бо для чого інакше всі старання?..

Безрукий був злий, як дідько, бо сусідка перервала його філософські роздуми про сенс життя... У таксі він їй такого наговорив, що хай Бог милує...

13

Лев лежав на ліжку і дихав через раз. Легкість почала зникати, в голові бухкало, як у кузні. Він зловив себе на думці, що думає невпопад, проте думки його цілісні... Так і заснув. Вчасно, не відчувши похмільних кольок.

Його розбудив дикий біль. Такого жахливого ранку ще не мав. Лев не міг думати. Голова розколювалася, полчища чортів влаштували бої за нещасні звивини, й хоча Левові вже було байдуже, хто переможе, аби тільки в голові втихомирилось, вони штирхались вилами, як залежні від маку наркомани. Наближався черговий кінець світу. Левів «свіжий» подих знищував усе навколо в радіусі декількох метрів, недарма сусідка, що ввірвалася в квартиру, як каравела, з огидою фукнула і відчинила навстіж вікно.

— Набрався, як свиня! — вигукнула. — Нарешті в хаті з'явився нормальний хлоп! — додала задоволено. — Вставай, буду тебе приводити до тями і проводити виховну роботу.

Нудота, що підпирала Лева ще з ночі, активізувалась.

Він виблював на себе кислоту, що утворилася в шлунку від переробки алкоголю, й декілька разів сплюнув на килимок в'язку слину. Звечора з жебраком пив не закусуючи, тепер пожинав такі ж плоди — навіть не мав чим блювати.

— Що, нарешті помудрів? — звернулася до знесиленого тіла задоволена пані Стефа. — Тепер розумієш, що життя не в книжках, мудрагелю? Зараз я тебе реанімую, — додала і піднесла під Левів ніс якусь цілющу паруючу рідину, що нещасний Безрукий, уловивши її запах, виблював у завбачливо підставлену миску все, що накопичилось у нього всередині за тридцять з лишком років. Шлаків у ньому не залишилося точно. Левові здавалося, що всі кишки підійшли під горло й поскручувались там у клубок, як змії, ладні в будь-яку мить напасти. І всі були схожі на сусідку.

Пані Стефа раювала. Коли ще нормальна жінка відірветься на чоловікові, як не в час похмілля. Вона це знала ще з молодості, але в житті траплялись їй чомусь одні непитущі сухарі. Може, сусід порозумнішав, і вона нарешті стане потрібною і візьме над ним шефство? Не такий він уже й поганий і, здається, піддається дресируванню, а це неабищо! Це половина успіху.

Лев з бідою заснув після прийнятого снодійного, що завбачливо підготувала йому сусідка.

Пані Стефа взялася за порядки. Почала з кухні. Повигрібала з тумб усі баняки та тарелі, повитирала пилюку та почала сортувати посуд, щоб порозставляти його на полицях з розумом, аби зручно було користуватися. А то заради однієї каструлі треба половину посуду повитягувати. Недобре. Бо все має бути під рукою. Тим більше в калічки.

Та недовго раювала пані Стефа, бо зателенькав дверний дзвінок. Вона підійшла до дверей і крізь запилюжене вічко впізнала сусідову безсоромну коханку, що вештається спозаранку по чужих квартирах.

Пані Стефа сподівалась, що жінка почекає трохи та й піде. Що ще не повністю втратила сором. Але вона вперто тиснула на дзвінок. Міг прокинутися Лев, а це зле, бо пані Стефа не могла передбачити його реакції з похмілля на жінку. Тому прочинила двері, завбачливо припнувши їх на ланцюжка — надійного атрибута тих часів, коли до хати міг увірватися кожен, кому не ліньки, шукаючи ворогів і прикриваючись посвідченнями...

— Ідіть геть, він вас не хоче бачити, — просичала пані Стефа на привітання і гримнула дверима.

Коханка не думала йти. Вперто тримала палець на кнопці дзвінка. Ось що робить з людьми похіть! Пані Стефа не витримала і прочинила двері вдруге:

— Ти що не чуєш, що я тобі сказала, лярво? Іди геть! — засичала пошепки, і це виходило смішно.

Такої нахабної жінки сусідка ще за життя не бачила. Коханка не грубіянила, не обзивала стару, не плакала, не виправдовувалася і навіть не розізлилася... Вона вийняла мобільний телефон і набрала Лева.

— Це Марі Шмідт, — сказала. — Треба поговорити.

— Говоріть, — ледь вимовив Безрукий. — Бо я не можу...

— Ти мене впустиш, чи як? — вдруге за їх знайомство перейшла на «ти» Марі.

— Н-не розумію, — сказав Лев і краєм ока вловив, як хатою з нашорошеними вухами навшпиньки прослизає сусідка. — Зачекай, — попросив, — здається, розумію.

Він устав, одягнув спортивний костюм, на ходу у кухні зловив пані Стефу, взяв її попід руку, як колоду, і виставив за двері. Причому відчиняла двері ключем і знімала ланцюжок із защіпки сама ж перелякана сусідка, щоб, Боже борони, Лев її ненароком не випустив. Бо з такої висоти, як у нього, якщо випасти, можна було й пошкодитися.

Марі рішуче ввірвалася у коридор, голосно захлопуючи за собою двері.

— Я буду на «ти», Леве, бо ти мені за ту ніч став рідним, — сказала і запитально поглянула йому в порожні похмільні очі. — Я чомусь лишень про тебе думаю, і всі мої думки переплітаються з думками моїх пацієнтів.

— Не заперечую, — мовив Лев, не придумавши нічого мудрішого, що відповісти. Він смішно відвертав від жінки голову, намагаючись на неї не дихати.

— А ти спробував би заперечити? — усміхнулася Марі і тихо мовила: — Привіт.

Левові здалося, що він Марі знає цілу вічність. Вона не була чужою. З нею було легко і затишно. Навіть у голові посвітлішало.

— Мені здається, що я тебе знаю вічність, — мовила Марі. — Ти для мене наче й ніколи не був чужий. З тобою легко і затишно, — сказала. — Але чому від тебе так тхне, поясни мені?

— Я... Я... — Лев не встиг доякати. — Знову зателенькав вимучений дверний дзвінок. Безрукий вдячно побіг відчиняти. Під дверима нікого не було. Зате на стіні висіла свіженька газета, акуратно приклеєна скотчем. З фото на півсторінки!

— «Аспіранти жебракують», — прочитала вголос Марі й так гарно розсміялася, що сусідка за дверима з ревнощів ледь не дістала інфаркт, а Лев захотів обняти і поцілувати цю дивовижну хвилясту жінку. Але не пускав запах. І страх...

На фотографії Лев з розбурханим волоссям, у синцях, з напоказ виставленою рукою в гіпсі, в обідраному одязі і латаній-перелатаній шапці просив милостиню. Біля нього, як нафтовий шейх, у його костюмі на виріст сидів неголений чолов'яга і перелічував гроші.

— О Боже! — вигукнув Лев. — Це фотомонтаж?

— Не думаю, — відповіла Марі. — Судячи з твого зіжмаканого вигляду.

Заскрипіли поважно сусідчині двері.

— Нехай ця п'янь подякує, що я його доставила на таксі додому, бо мав би забаву. Там уже жебраки збиралися прочистити йому потилицю. Хотіли ліквідувати конкурента. Маю подяку. Врятувала скотиняку, а він мене вигнав з хати, як останню... — Пані Стефа довго підбирала собі порівняння й нарешті зродила: — тарганицю, — додала й ображено гримнула дверима, аж від того тріснула штукатурка на стіні і впала газета.

Лев пішов піднімати газету. Марі дивилася на нього й не могла прогнати з обличчя усмішку, хоча розуміла, що твориться зараз у Левовій голові, і не тільки від випитого, але й щойно побаченого.

— Мені капець, — сказав Безрукий. Такого безпорадного чоловіка Марі ще не бачила. Він, чолов'яга-велетень, виглядав, як ображене дитя, в якого забрали улюблену іграшку. — Це вже остання крапля, — додав Безрукий. — Переклинило — так переклинило. І я нічого не пам'ятаю. Марі, ти мене вилікуєш? — запитав благально.

— Вище голову, Леве Львовичу, бо в мене є ідея. Втілимо її в життя, а вже потім займемося лікуванням. Не виключено, що воно знадобиться нам обом, — сказала загадково Марі, але сусідка за дверима одразу все зрозуміла — коханка нагородила Лева болячкою і тепер делікатно виманює його до лікаря.

14

Лев розумів, що тільки загадкова хвиляста лікарка, дивної краси жінка, одна присутність якої вносила у його життя якийсь потаємний смисл, непередбачувана Марі Шмідт, могла змусити його, нехай і напівздурілого, зараз стояти під цими дверима в очікуванні на прийом до... потомственої відьми. Марі була поруч. Повисла на Левовій руці, від неї струмувала чудодійна енергія, і це єдине, фактично, й було причиною, чому Лев не втік звідси, а покірно чекав. Марі це знала, тому час від часу приховано всміхалася, насолоджуючись владою над самим Левом. Ще до того й Львовичем.

Потомственою відьмою виявилася біловолоса симпатична дівчина років двадцяти в джинсах і білій блузці.

— О, старий знайомий! — усміхнулася дівчина. — Як здоров'я? — запитала.

— Здоров'я добре, — відповів Лев, скоса поглядаючи на Марі за те, що його сюди притягнула, — але я вас не знаю.

— Зате я вас знаю, — серйозно мовила дівчина. — Я була в машині, на яку ви впали 21 грудня 2012 року в час, коли світ був відкритий для див. Бо один світ вмирав, а інший народжувався.

— Я щось схоже вже чув, — мовив спантеличено Безрукий.

— Я в курсі. Від ката, привид якого гуляв ратушею, — сказала відьма, не відпускаючи Левового погляду.

Безрукий з докором глянув на Марі.

— Ми не знайомі, — вгадала докір відьма. — З Марі ми не спілкувалися, вона мені нічого про вас не розповідала. Вас обох до мене на прийом записала моя подруга. Так що... прошу завчасу не винити невинну жінку. Тим більше, я її не чекала. Я чекала вас! Тішить, що хоч і з запізненням, але ви з'явилися. Так що...

— Звідки ви все знаєте? — запитав Лев розгублено.

— На те я відьма, — усміхнулася дівчина. — Але давайте до справи — в мене нині ще цілий список людей. Треба заробляти, поки вдається. Правда ж?

Лев не відповів. Марі вдала, що питання не до неї, і теж змовчала.

— Зараз я вам розповім, що мені відомо. Потім кину карти. Потім кожен піде своєю дорогою, бо я не хочу втягувати себе в битву привидів. До того ж задавнену, і я так розумію, на смерть... Я причетна до вашої історії, бо саме привид безрукого ката, коли я була на навчальній практиці в міській раді, відкрив у мені дар відчувати тонкі енергії і бачити наперед...

— Як? — запитала Марі.

— Як — моя справа. Цього вам знати непотрібно, — різко обірвала відьма й усім своїм виглядом дала зрозуміти, що зараз спілкується з Левом. — Тому я обіцяла йому допомогти. Я мала вчасно доставити його в короткий проміжок відкритості світів до вашого тіла, пане Леве. Щоб його душа вселилася у вас, і ви таким чином фантастично вижили. Я знала лише адресу. Без квартири. Хто ви і що будете викидатись з вікна — я не знала. Я бачила, як ваша душа покидає тіло, а в нього вселяється душа привида. І все. Ще я знала, що ви мене обов'язково знайдете через одне-єдине питання, яке вас неймовірно хвилюватиме і фактично не дозволятиме діяти. Так що зразу ж відповідаю — ви не божевільний. Коли, як і через кого ви на мене вийдете, я не знала. І не дізнавалася. В моїй роботі перше правило безпеки — не лізти туди, куди тебе не просять. Не можна занадто заглиблюватись у чужі долі. А без дозволу власника — й поготів. Я кину карти, ви запитаєте, що вас цікавить, я відповім, що побачу, ви мені заплатите — і до побачення. Домовились?

— Так, — відповіла Марі замість Лева, якого сказане відьмою так ошелешило, що він не міг говорити, тільки безмовно ворушив губами.

— Ви дозволяєте цій жінці бути присутньою при ритуалі гадання і задавати запитання від вашого імені і про те, що стосується вас? — запитала суворо відьма, й надалі прицілюючись до Левових очей. Здавалося, вона хотіла випровадити Марі за двері.

Лев закивав головою в знак згоди.

— Дозволяю, — нарешті заговорив не своїм голосом.

Дівчина відкрила тумбочку, де стосами були складені запечатані гральні карти. Вона взяла одну колоду, переглянула карти, перерахувала, деякі відклала вбік. Довго перемішувала, потім розклала на столі, водночас коментуючи побачене.

— Ви знайомі недавно, — сказала. — Ви лікар, так? — звернулася відьма до Марі. Та кивнула. — У вас з паном Левом є великий шанс стати друзями. Близькими друзями. Або ворогами. Запеклими ворогами. Не розумію. Роздоріжжя страшенне. Куди Лев зверне на роздоріжжі, така буде розв'язка. Проблем море. Аж страшно. Не думала, що буду причетна до несення вами такого хреста... Все!.. — відьма наче збожеволіла. — Більше я не можу говорити! Я не одна! Дуже багато сильніших за мене на вашому шляху. Вони мені наказують мовчати!.. — відьма спітніла, на її чолі крапельками зібралася волога, наче на пляшці з реклами пива. — Я перепрошую, я сама в шоку. До того ж ви, — вона звернулася до Марі, — не ви. За вами полює дуже небезпечний чоловік. Для всіх...

Відьма затрусилася і більше не могла промовити й слова. В неї зробилися великі круглі очі і застиглий погляд. Ще страшніший, ніж у Лева, коли він на початку зустрічі слухав розповідь про себе.

Марі кинулась у кухню і принесла горня води. Відьма жадібно випила до дна. Здавалося, у ній поселився страх і сковував все її тіло.

Заговорив Лев.

— Мені підписувати договір, присланий катом? — запитав рішуче.

— Н-не знаю, — відповіла відьма. — Я вам сказала найголовніше: ви не божевільний. Далі вирішуйте самі. Я й так переступила поріг дозволеності, я не мала права так далеко заглядати. Я тепер не можу гарантувати собі безпеки. У світі, куди я заходжу, свої жорстокі правила гри... Господи, чому всі хочуть моєї крові?.. До побачення...

— А як же лялька? Лялька-мотанка була? — допитувалася Марі.

Відьма наче щось згадала і стала крейдяною до невпізнання.

— Геть! — кричала, випроваджуючи Лева з Марі до дверей. У відьми підкошувались ноги.

15

Львів умів прикинутися чарівником. Він заздалегідь увімкнув старі ліхтарі, щоб підкреслити чарівливий танець сніжинок, що закружляли над площею Ринок, аби догодити симпатичній парі: великому кучерявому, наче лев, чоловікові з тілом атлета і тендітній красивій жінці з ніжним поглядом і витонченими, наче намальованими рисами обличчя... Місто прагло подарувати їм трохи романтики...

Жінка тримала чоловіка попід руку і відчувала неймовірний затишок. Чоловіка розпирали гордощі — збулось!.. З ним — мрія...

Щойно Лев Безрукий і Марі Шмідт вийшли від відьми, почав падати сніг. Лапатий, як пух. У небі декілька разів блиснуло, роздався розкотистий грім. Для зими диво. Ще за такої погоди! Старенькі з дива дивного хрестилися, молодь реготала.

Лев попросив Марі сходити з ним до ратуші. Погуляти. Став раптово якимсь іншим — розпливчастим, як хмари, живим, наче мить... Не рішучим, не впевненим і не зляканим. Скоріше — загадковим, спраглим до розгадки таємниці, чим би вона йому не грозила. Марі навпаки взяли сумніви — на її симпатичну хвилясту голівку і тендітне тільце впав важкий тягар відповідальності. Жінка розуміла, що є силою, яка звільнила з прив'язі грізного лева. Вона боялася, щоб хижак, коли дозріє до звершень, не наробив юнацьких дурниць і не відгриз собі ще другу лапу.

Безрукого ноги самі носили ратушею. А може, це другі половини душ, що залишилися безпритульними, проводили йому екскурсію місцями вікових блукань з надією, що він уловить тут силу та прозріння?..

Лев з Марі вилізли на оглядовий майданчик Львівської ратуші, на самий її чуб. Стояли, як на височезній сцені, і насолоджувалися диво-глядачами: досвідченими будинками і малолітніми будиночками. Львів зустрів їх оплесками. Місто, яке не терпить нудьги, яке любить творити й жити весело, проте вишукано-культурно і затишно, благословляло Лева на рух. Діяти! А далі життя само знайде шлях, як загартувати! Вітер завивав, як скажений, але Лева та Марі не чіпав.

— Ти підпишеш договір, — не запитала, а підтвердила Марі.

— Підпишу, — впевнено мовив Лев.

Він був рішучий, але зіжмаканий, як билина під підошвою мандрівника. Вітер зразу це збагнув, досвіду читання емоцій йому не позичати. Рішучість Безрукого найбільше вітра лякала. Він ще не встиг шепнути другові, щоб не поров дурниць згарячу, щоб випростався спершу і терпів, бо «хто терпен, той спасен», так його навчав не здаватися привид безрукого ката, як хтось непомітно усміхнувся у невидимі вуста і нечутно почовгав у підвал ратуші, щоб підготувати до відправки дуже важливу кореспонденцію...

Лев і Марі зайшли у стару кав'ярню. Тут, на відміну від ратуші, блукав злегка терпкий аромат щойно змелених зерен. Пахло затишком і свіжими газетами. Замовили каву. Намагалися зловити мить під її елегантний смак і витання сивої пари над столиком.

— Тобі треба побути самому, — подумала вголос Марі і погладила загіпсовану руку Лева, добираючись до місця, де замість кисті був оброслий м'язами суглоб.

Лев від цього доторку ледь не зомлів. Уперше в житті його ніжно погладили у покалічену руку. Без огиди і сорому. І відчуття у нього було живе, радісне, а не покалічене...

— Я тобі зателефоную, Марі, — сказав Безрукий. — Щоб подякувати...

— Чекатиму дуже-дуже... — розгублено мовила Марі, взяла свою сумочку і без «до побачення» вийшла.

Бо краєм ока в старому дзеркалі затишної львівської кав'ярні вона зловила нахабний погляд рудого слідчого...

16

Духовний учитель і маг Серафим Іванович Війт зробив усе, щоб Ярема Лавник почував себе у цьому світі, як риба у воді. Зелений випускник далекої сільської школи, який приїхав у місто в одних штанях і сорочці, в сусідових капцях, вступив на факультет російської філології завдяки радянській ідеології, гуманній програмі для сільської молоді й копиці пільг: починаючи від того, що батьки були інвалідами, ветеранами, передовиками, орденоносцями і мали восьмеро дітей, щоб на старість було кому подати кухоль води...

Учитель зайшов у той момент, коли згорбленого і приниженого Ярему хлопці старших курсів на потіху дівчатам змушували на табуретці співати сороміцьких пісеньок на мотив коломийок, слова до яких самі ж придумали. Він прибирав у туалеті, бігав по горілку, ночував на сходовій клітці останнього поверху гуртожитку перед входом на горище, де йому там навіть прилаштували старе ліжко із затхлим матрацом. Матрац на зло юнакові смердів безбожно, бо саме через нього не дали йому, старому і хворому, спокійно померти на смітнику — реанімували спеціально для безвольного опудала, яке не мало права носити звання «чоловік», і яке називалося Яремою...

Юнак виглядав здоровим вайлуватим ведмедем, вирощеним у неволі. В нього було все: сила, клепки, не було тільки характеру. Ним попихали сухоребрі, виплекані газами вихлопних труб автомобілів міські задираки, бо були нахабними й уміло вдавали, що безстрашні, що їм усе по цимбалах, десь...

Старий зморщений вечір засинав на ходу. Студенти великої Країни Рад поглинали знання. Незнайомець зайшов у студентську кімнату впевнено, без стуку. Він був низький, з борідкою, м'язи теж не вражали, соломиною звисали під рукавами чорної сорочки.

Спочатку настала традиційна тиша, за час якої студенти мали впевнитися, що забрів у їхнє життя не хтось з інститутських перевіряльників, а простий смертний. Зайда ж мав переконатися, що не втулять йому тут по п'яте число, акуратно попросити вибачення і втекти від гріха подалі. Такий уже студентський народ: поодинці вони — нормальні люди, а натовпом — ненаситна жорстока орда.

Порушив мовчанку Саша Кажан, як і личило справжньому лідеру. Він нічого нового не придумав, як попередити:

— Слухай, смертник, бреди своєю дорогою, а то тебе зараз винесуть, — хлопці дружно заржали, як коні, а дівчата хихикнули, як дурочки. Хоча «як» у цих двох порівняннях сумнівні.

— Добре, — сказав незнайомець, — але три маленькі умови, — додав: — Ярема піде зі мною — раз. Ви його більше не будете принижувати — два. І тоді я вас не чіпатиму — три.

Саша не міг спасувати перед очима всієї чесної компанії навіть тоді, коли б перед ним стояв коваль з молотом, не те що якесь опудало, якого можна однією рукою піднести, розкрутити і шпурнути геть за тридев'ять земель, нехай летить знайомитися зі змієм Гориничем. Кажан потер долоні, загрозливо хруснув кістками.

— Ласкаво просимо в пекло, кретин! — прошипів Кажан, іронічно виставляючи у дурнячій посмішці свій правий зуб-ікло. Він розмахнувся правицею для удару... В такій позі й застиг. У сантиметрі від носа «кретина».

Знайшлися ще трійко сміливців, що ринулися рятувати вожака, але й ті позавмирали, як закляті. На їхніх обличчях застигла мить злоби. Від того моментально змертвіли решта хлопців і дівчат з веселої компанії, і дивному зайді на них не треба було тратити сил.

— Пішли! — скомандував чоловік до Яреми.

Той гордо зліз із табуретки, владно обвів усіх поглядом, по дорозі штовхнув Сашу Кажана, хоча той навіть не ворухнувся.

Надія Нахабна, дівчина Кажана, спробувала заговорити:

— А... а... а... — Проте в неї не дуже виходило.

— А... вони, — допоміг їй незнайомець, — будуть пам'ятниками-символами вашої тупості. Це урок.

Скам'янілі хлопці ожили на третій день у лікарні. Всі вони, не змовляючись, через деякий час перевелись в інститути інших міст.

Такою була перша зустріч Яреми з учителем.

Серафим Іванович був бібліотекарем. Він узяв Ярему до себе на квартиру. Таких розкошів, які були в учителевій чотирикімнатній квартирі, Ярема не бачив навіть у найкольоровіших снах.

— Я навчу тебе бути сильним і перемагати, — сказав учитель згодом, десь через місяць, коли Ярема добряче встиг звикнути до розкошів. — Але оскільки, як тобі відомо, безплатний сир буває тільки в мишоловках, ти повинен мені заплатити...

— Я... я... нічого не маю, — злякався Ярема.

— Перебивати старших можуть собі дозволити лише сильні переможці, — дорікнув учитель хлопцеві. — І то в крайніх випадках. А поки що уважно слухай. Мовчки. Поки тебе не запитають. Кожна людина з народження має все. Бо вона має душу... — в Яреми очі вилізли на лоба. — Так, ти не помилився, за земні блага ти заплатиш мені душею. Але не так, як ти думаєш. Бо я не диявол. Я просто хочу при допомозі тебе нарешті встановити справедливість. І для цього треба дуже мало — не дати одній заблуканій душі піднятися в небо тоді, коли вона зможе це зробити... Її навіть не треба опускати. Просто залишити там, де вона є... Звичайно, більше радості мені б принесло, коли б я учинив справедливість сам. Проте все упирається в тіло. На той час я вже буду досить старий...

— І коли це буде? — вирвалося у Яреми.

На його подив, учитель спокійно відповів:

— 21 грудня 2012 року.

Наївний юнак Ярема Лавник одразу ж прикинув, скільки йому ще можна буде пожити. В той час це йому здавалося цілою вічністю.

— Коли прийде час розплати — ти не помреш, — сказав Серафим Іванович. — З того часу почнеться твоя робота, платня тобто, про яку я зараз веду мову. Переможеш — будеш жити далі, програєш — ні. Хоча стрижень — в іншому. І про це ти маєш знати...

Ярема розумів, що саме зараз учитель чекає від нього запитання. Але змовчав. Серафим Іванович належним чином оцінив його витримку. Такі йому потрібні.

— З 21 грудня 2012 року у твоєму тілі перебуватиме моя душа, — повідомив учитель тоном, який не обговорюється. Власне, він оголосив вирок.

— Як вона туди потрапить? — запитав Ярема.

— Просто. Поселиться.

— А вона уживеться... з моєю? — запитав Лавник.

І ще раз подумки вчитель його похвалив. Сила і метикуватість є. Волю і наполегливість він виклепає.

— Ніяк, — відповів Серафим Іванович. — Твоїй доведеться поступитись.

Учитель не підганяв Ярему. І за весь час спілкування з ним жодного разу не використовував свої екстрасенсорні впливи.

— Є ще одна умова, — сказав Серафим Іванович згодом. — Не з обов'язкових, але полегшить тобі життя суттєво. Ти повинен одректися родини, — наголосив учитель, і Ярема опустив голову. — Ну, не в прямому значенні і не зразу, а поступово, легенько втрачати з ріднею зв'язок. Батьків, час від часу, поки живуть, провідувати, звичайно, можеш. А от про братів і сестер мусиш забути. До себе близько не підпускати, за вуха в місто не тягнути. Вони повинні якомога менше про тебе знати або нічого не знати взагалі. Так тобі буде безпечніше...

Лавник згадав своє дитинство. Хату, у якій завжди було холодно і голодно. Батьків, які вічно працювали, хворіли й позичали гроші на ліки. Братів і сестер, які билися за цукерку, як пси за кістку, ладні перегризти за неї одне одному горло. Школу, в якій з нього всі сміялись, і він замкнувся в собі, і книжки. Інститут, де об нього з першого дня витирали ноги, бо прибув він туди рабом. І це було написано на його лобі. Не треба бути великим читачем людських облич, щоб збагнути це з першого погляду. Душа теж була закабалена ще й завалена сміттям, щоб, не дай Боже, від неї не пробилося світло... Хіба таку душу шкода втрачати?...

— Я згоден, — сказав Ярема.

На цей раз пауза в розмові була довгою, моторошною. Учитель наче розчинився в кімнаті, щоб зрозуміти кожний атом енергії, що витав там.

— Цього мало, — вчитель не видав жодної емоції. — Бо треба підписати договір. Кров'ю. Через три дні, якщо не передумаєш. А для того, щоб тобі краще думалося, зразу ж попереджаю: якщо передумаєш, підеш назад, у гуртожиток. Це не шантаж, це правда. Мені потрібні бійці, а не ловці за вигодами. Хоча, коли ти зі мною співпрацюватимеш, жити ти будеш, як бог. Гарантую.

Через три дні в домашньому кабінеті бібліотекаря на столі лежали два договори, дві ручки і два ножі.

— Ознайомся, — сказав Серафим Іванович. — Договір на душу — це не частина життя, це — життя.

Ярема перечитав чіткі пункти. Нічого нового, крім того, що він уже знав, не було.

— Питань немає, — мовив рішуче.

Учитель взяв ручку, підписав договір. Ножем різко чирконув по великому пальці правої руки. Виступила кров. Він притулив палець на підпис, наче поставив печатку.

Ярема теж узяв ручку, підписав... Прицілювався до ножа. Не знав, як до нього підступитись. Він за життя навіть курки не зарубав.

— Допомогти? — запитав учитель.

— Ні, я сам, — юнак набрав повні груди повітря і впевнено чиркнув ножем по пальці. Поставив печатку, сповіщаючи таким чином небеса, що народився новий Ярема Сильвестрович Лавник — силач і переможець.

Учитель не лише був дороговказом, він підтримував Ярему матеріально до того часу, поки в Яреми не прокинулося сумління, що годі оббирати старого, адже у Яреми самого вже все є. Ярема Сильвестрович поважно подякував учителеві і повідомив, що матеріальної допомоги не потребує.

— Уже давно, — уточнив учитель. — Як на мою думку, — додав.

Серафим Іванович у цьому світі не церемонився лише з одною людиною — Яремою. Зрештою він тільки те й робив, що постійно загравав, увічливість з нього не виходила, ним всі захоплювались, і вчитель завжди досягав того, чого хотів. Рано чи пізно. Терпіння і наполегливості вчив і свого учня. В нього виходило.

Ярема завжди собі ламав голову, як простий бібліотекар заробляв на таке розкішне життя?.. У вчителя було все: від дач, машин і рідкісних картин до дорогого посуду й харчів на столі на будь-який смак. І це в той час, коли половина країни о четвертій ранку займала черги біля магазинів за молоком для дітей! Ярема так і не запитав учителя про це — не зміг. А вчитель сам не говорив. Після смерті Серафима Івановича згідно із заповітом Яремі дісталася дача. Решту розгребли родичі, яких Ярема ніколи не бачив і про яких від учителя ніколи не чув. Але вони були у заповіті, взагалі там усе було розписано так чітко, що комар носа не підточить. Раз так учитель зробив — значить, так треба. Ярема ніколи не сумнівався у правильності його рішень, хоча, по правді, сподівався, що перепаде йому більше. А які цінності і які суми були у вчителя — він знав, як то кажуть, не з чуток.

Серафим Іванович відкривав очі Яремі поступово. А те, що Ярема мав виконати дуже важливе своє призначення на цій землі — Ярема не сумнівався. Про це постарався вчитель — на те він учитель.

Кар'єра Яреми Лавника складалася, як у казці. На початок учитель наполіг, щоб він перевівся на юридичний факультет і став правником. А далі — на кар'єрній драбині, яку йому зготувала доля за дорученням учителя, вже не було таких щаблів, на які він не міг би стати. Так що виліз по драбині Ярема Сильвестрович на самий верх і так сидить там дотепер. І йому залишилося рік до пенсії. Щоб виконати свою роль.

Після розпаду Радянського Союзу вчитель дуже змінився. Став суворим, навіть злим, улесливість і загравання у його поведінці відійшли на задній план, він відверто почав демонструвати грубу силу. Бібліотеку покинув, став бізнесменом, займався нерухомістю. Згодом — його вибрали депутатом обласної ради. Налагоджений бізнес працював без нього чітко, як годинник, учитель тільки пильнував, щоб ніяка шестерня, спіралька чи коліщатко не дали збою. А якщо якийсь, не доведи Господи, гвинтик дозволяв собі непослух — Серафим Іванович його замінював швидко і безжально, бо рішення він приймав миттєво, одноосібно і, зазвичай, правильне. Вчителя не раз висували у столичні депутати, до Верховної Ради, але він відмовлявся. Щось придумував. І тільки Ярема Сильвестрович Лавник знав, що вчитель не може покинути Львова і його, свого компаньйона, бо тут і з ним вони мають установити справедливість, що колись давно була порушена нахабним юнаком, що дозволив собі перечити могутньому предкові вчителя.

Ярема був підготовлений учителем надійно, як смертники-терористи. Навіть коли діти, читаючи фантастичні казки, питалися його, чи правда те, що написано, він з упевненістю казав, що так.

— Що людина може собі уявити — це є, — пояснював він допитливій донечці. — Ти собі уявила, як то летіти на скатертині-самобранці? — запитав.

— Так, — відповіло дитя.

— Значить, так є. Розумієш?

— Ні, — призналася донечка. — Але мені це дуже подобається! — тішилася.

Дружина дорікала Яремі за те, що в такому жорстокому світі, де людина людині вовк, він із дітей виховує безхребетних мрійників.

— Не переживай, моєї грубої сили вистачить на всіх. І заплачу я за всіх. Тож нехай живуть по-справжньому, — дружина, звичайно, химерних міркувань чоловіка не розуміла, бо не знала про нього нічого. Ні минулого, ні теперішнього, ні призначення. Вчитель казав, що у світі дев'яносто дев'ять відсотків людей, проживши поруч ціле життя, одне про одного нічого не знають. Їм цього не треба. Вони зацікавлені собою і як вижити. Це кращий варіант. Гірший, навпаки: як вижити. І собою.

Ярема Сильвестрович умів маніпулювати людьми, як маріонетками. Завдяки вчителеві Ярема знав у людині кожну нитку і мотузку; знав, коли і як за них треба смикнути, аби добитися потрібного результату. За роки тренувань він навчився гіпнозу, по вібраціях енергії людини міг визначити її поведінку, здогадатися, що людина думає. Завдяки комплексу знань міг прикинути майбутнє. Вроджених чаклунських талантів у Яреми не було. Учитель казав, що так краще, бо того, що треба, він його навчить, зате голова у нього завжди буде тверезою, як у робота. Бо найбільший ворог людини — її емоції. Як і найбільший друг, до речі. А вміння керувати емоціями — мистецтво, яке не знає досконалості, і не факт, що цим мистецтвом на всі сто володіє навіть Бог.

— Уроджений чаклун не тільки керує. В першу чергу керують ним, він тільки прислухається. І зазвичай це дуже дорого йому коштує. Хто дає бачення, той вимагає платні. А ти платитимеш сам собі.

Звичайно, вчитель не дозволяв Лавникові демонструвати комусь свої вміння. Їх можна було використовувати строго таємно і лише задля великого призначення. Проте непомітні прийоми впливу, які не виходили за межі нормального людського сприйняття, дозволялися.

Ярема Сильвестрович був з тих могутніх управлінців, які одночасно могли бути дуже впливовими і залишатися в тіні. Залишатися в тіні — це була вимога вчителя. Таке не дуже подобалося самолюбному Лавнику, але що він мав робити? Без учителя він узагалі не мав би нічого. У кращому випадку нидів би у сільській школі, гірший був би варіант — Ярема наклав би на себе руки. Такі думки навідували його вже тоді, коли вступив в інститут. І тут врятував учитель. І так, слава Богу, не дуже великої ціни зажадав Серафим Іванович за всі блага — всього-на-всього встановити справедливість. А він ціле життя цим і займався. На те й суддя...

Двічі на тиждень у понеділок та четвер Ярема відвідував учителя. Як правило, це було на дачі в Керничках. Згодом, коли вчителя почали втомлювати переїзди — у двокімнатній квартирі на площі Ринок. Це була улюблена квартира Серафима Івановича. Він тут не жив, тільки працював і відпочивав. І займався з Яремою.

В останній четвер перед смертю вчитель наче приймав іспит у Лавника. Він ретельно розпитував про всілякі деталі, просив уточнювати, повторювати, робив акцент на нудних дрібницях. Моментами виникало враження, що вчитель марить.

— У п'ятницю двадцять перше, — нагадав учитель, ніби Ярема міг забути цю дату. Таж ніколи! Бо все життя його було з нею пов'язане. Попервах він навіть від цієї дати вів зворотний відлік відпущених йому днів. А потім перестав.

3 часом, коли реалізував себе у житті, коли повиростали діти й понароджували йому онуків, коли допоміг їм стати на ноги, життя втратило колишній запал, і йому навіть цікаво стало, як буде потім? Як то жити своєю головою і чужою душею?..

— Так, — мовив удячно Ярема, наче вчитель повідомив йому дуже важливу інформацію.

— Все йде за планом. Думаю, ти впораєшся швидко і матимеш ще багато щасливих земних днів. Має бути цікаво... Не знаю, чи комусь ще вдасться пережити такий досвід: своє тіло плюс чужа душа... Цікаво...

Ярема завжди намагався при вчителеві не думати про своє... Бо той міг прочитати думки. На цей раз вирвалось само: «Звичайно, цікаво, коли душа залишається жити... Заради неї можна таки постаратись...» Лавник миттю схаменувся і переключився на погоду. Саме чомусь думки про погоду найбільше з толку збивали тих, хто намагався підслухати чужу голову.

— Буде сніг і завірюха, — сказав учитель. — А допитливість моя неспроста. Кожна деталь має вагу. Велику, бо на кону — віки... Не твої і не мої, затям. Наші віки. Ми всі поєднані кров'ю. Просто на тобі найбільша відповідальність. Бо на твій час припав прихід ворога...

Ярема завовтузився у кріслі. В цю мить він виглядав, як тоді, на першому курсі, коли вчитель визволив його з кабали студентських принижень. Він опустив очі. Це був прояв нерішучості. Володар людських доль суддя Лавник Ярема Сильвестрович так і залишився невпевненим учнем перед умираючим учителем. І так мало бути!..

— Питай, — сказав Серафим Іванович. — У мене вже немає стільки сил, щоб влазити у твою голову.

Вдячний учень полегшено зітхнув.

— Що буде з моєю душею? — запитав.

Учитель довго мовчав. Його очі стали порожніми, здавалося, вони зникли у минулому. Він згадав себе перед обміном душ — такий самий трепет і запитання. Все-таки закон «своєї сорочки» не змінити. Вона буде ближче до тіла за будь-яких обставин. І при її зміні, навіть якщо це дар вдячності за десятиліття раю, віддати її буде шкода...

Учитель не приховував думок і знав, що учень їх прочитав.

— Думаю, твоя душа привидом не стане. Тяжких гріхів на ній мало. Хіба що...

Яремі не треба було розшифровувати «хіба що...» Це «хіба що...» переслідувало його у снах щороку, в той самий день, коли «хіба що...» було продане.

— Вона тебе шукає... — були останні слова вчителя.

Він заплющив очі, натиснув на мобільному телефоні, зробленому на замовлення, якусь кнопку. Ввійшов здоровенний чолов'яга в костюмі й увічливо мовив:

— Учитель просив вас провести.

Враз у голові Яреми виникло море запитань, а він не міг їх задати. Решту доведеться додумувати самому.

Джип чекав Лавника біля самого під'їзду, хоча в'їжджати на площу Ринок автомобілями було заборонено. Допомогли посвідчення, що долають будь-які заборони. Приїхали викликані туристами міліціонери — покарати порушника, подивилися посвідчення, відрапортували і поїхали.

На площі було людно: веселилася молодість, насолоджувалася життям старість. Усім було добре, бо знали, що помруть, коли прийде їх час, як нормальні люди... Може, скоро. Кажуть, через два дні кінець світу... У цю мить Ярема Сильвестрович благав Господа, щоб не передумав, щоб знищив цей гріховний світ, нехай більше не плодить таких виродків, як він. І тоді він зможе спокійно вмерти зі своєю до безтями рідною-рідною душею...

Поїхав на дачу. Спати не міг. Довго стояв на балконі, дихав свіжим повітрям, милувався місяцем, що кидав своє лякливе світло на засніжені пагорби, думав...

З голови не виходила нерозсудлива студентка-практикантка, що запхала свого носа не туди, де треба, і заволоділа інформацією, що важила більше, ніж вона. Прийшлося її ліквідувати. Так наказав учитель. А красуня була — до безтями!.. Серце розривалося від однієї думки про те, що з нею робитимуть... Жах...

Ярема ніколи не думав, що такий побожний. Згадав батьківські молитви, просив у Бога прощення і порятунку душі. У п'ятницю ввечері приїхав до Львова. Бродив домом, як зомбі. Пригорнув до себе дружину. Перецілував дітей та онуків, обійнявся із зятем. Усі думали, що він трохи випив. Така чуттєвість у нього часто проявлялася напідпитку. Потім закрився в кабінеті, нікого до себе не допускав. За десять дванадцята зателефонував сам учитель:

— Приїдь. Уже, — сказав, і слухавка запікала.

Коли востаннє бамкнув годинник на ратуші, Ярема Сильвестрович увійшов у під'їзд. Там його раптово зловило серце, і він втратив свідомість...

17

Після раптового інфаркту львівський суддя Лавник Ярема Сильвестрович очухався досить швидко. Перебуваючи на серйозній посаді, він звик нікого не слухати, не послухав він ні лікарів, ні дружини, зібрав свої пожитки, викликав таксі і втік з лікарні на свою казкову дачу на хутір Кернички біля Львова. Тут було, як у Карпатах: кругом пагорби, ліс, тільки замість річки — затишний повноводий ставок, живлений невтомними джерелами.

На дачі Яремі Сильвестровичу думалося краще, ніж у робочому кабінеті. Мав безперервний зв'язок на будь-який смак і надійний транспорт. А більше людині, яка має ким керувати і має голову на плечах, нічого не потрібно.

Суддя дозволив дружині з лікарем раз на тиждень його навідувати. Дітям з онуками — ні. Щоб не виникало зайвих запитань. Казав, що хоче відпочити після хвороби й набратися сил, бо попереду — купа роботи в ім'я справедливості. З ним турботлива дружина і вірний лікар погоджувалися й намагалися чимшвидше втекти, аби ненароком не нарватися на праведний гнів судді. Дуже вже після хвороби він став нервовим і вразливим. Вибухав, наче феєрверк у новорічну ніч.

Після хвороби Ярему Сильвестровича дивували дві речі: він не хотів іти на роботу і його сильно дратувала дружина. До решти всього він був готовий давно, ще зі студентських часів — чекав тільки свого часу...

Час настав. Ярема Сильвестрович зміни у житті зустрів легко. Днів зо три він свідомо нічого не робив, не планував, не згадував, — тільки прислухався до себе. Зрештою, дійшов до доволі втішних висновків: по-перше, пам'яті він не втратив; по-друге, самопочуття мав чудове, незважаючи на інфаркт; по-третє, голова була ясною, мислив навіть краще; по-четверте, зникли сумніви і жалість — з'явилася жорстока рішучість. Якщо говорити на хлопський розум — у нього просто змінився характер, решта все було так, як до інфаркту.

Проблеми, що мучили Ярему до 21 грудня, зникли самі собою. Суддя не без задоволення відзначив, що йому байдуже, де зараз його рідна душа і що з нею; його зовсім не пече, яка доля спіткала необачну студентку-практикантку — нехай не пхає носа до чужого проса.

«Мені завжди бракувало суворості», — зробив висновок Лавник, викликав машину і поїхав на кладовище попрощатися з учителем, бо на похорон лікарі поїхати йому не дозволили. Це по-перше. По-друге, вчитель сам попереджав, що він не повинен бути на похороні. Чому? Так і пішло з ним у могилу, але мучило Ярему сильно.

По дорозі Ярема Сильвестрович збагнув, що насправді ні до якого прощання з учителем його не тягне, просто він відчуває, що треба туди поїхати, бо там на нього чекає якась інформація. Переконання все більше й більше посилювалося, зрештою, щоб не спокушати долю, суддя наказав своєму охоронцю, що для загалу був водієм, щоб ішов з ним.

На цвинтарі все було, як у кіно. Вітер вив і крутив снігом, понурі могили гнітили, всміхнені фотографії мерців на пам'ятниках нагадували про вічність, попереджали не робити на землі дурниць, бо життя швидкоплинне, тіло тлінне, а душа вічна. Будь-яку людину таке насторожує. Тільки не Ярему! Він уже свою душу відправив у вічність, і що? Має другу — і колишня десь. Йому треба виконати своє призначення, вірніше, виконати умови договору, який він пропечатав власною крівцею, і тоді жити!.. У своє задоволення, довго, бо тіло у нього сильне і міцне! Інфаркт — елементарна вчителева фікція, простий спосіб помінятись душами! Ось і все! Тепер він підкорятиме світ по повній програмі, його нічого не стримуватиме! Нічого!

Лавник мимохіть згадав пристаркувату дружину і диво-звабу з нового відпочинкового комплексу, що раптово виріс у приміській діброві на руїнах якогось химерного середньовічного замку, й подумав, що настав час зробити заміну, бо ніщо, ніхто і ніколи його більше не стримає. Він — сила!!!

Дорогу закурило. Суддя набрав повні черевики снігу і лаяв мерців, чому не розчистили йому шлях. Від того реготав, як навіжений. Мав гарний настрій. Особливо тішила думка про диво-жінку, Зоряну. Вона манила, як гріх, а перед Яремою маячило суворе вчителеве «ні». Він щось бурмотів, як дітвак, і на тому все закінчувалося. Навіть, бевзь, щоб не втратити глузд, був до неї суворішим, ніж до інших. Охоронця поведінка завжди врівноваженого шефа дивувала страшенно, але знаючи, що той має дурну звичку здогадуватись, що твориться в його голові, намагався думати про футбол. Тішився, що «Карпати» нарешті перемогли, і хоча на зимову перерву пішли третіми знизу, зате футбол показали пристойний, має бути все добре... А Лукас такого м'яча вколотив, що вся Європа охкала... І «Металіст» додає... Гарна команда. Маркевич молодець. Тренер що треба, львівський...

Лавник обернувся до охоронця, прикриваючи голову від вітру рукою:

— Хочеш на футбол? — запитав.

— Угу, — відповів спантеличений охоронець.

— Ліпше би йшов вперед і дорогу протоптав, ніж про всяку дурню думати! — крикнув.

— Я не знаю дороги, — промимрив чоловік.

— Прямо. Тут дорога всім одна — в могилу, — і суддя знову зареготав. Дико, аж мурахи за спинами злякались. Змертвілий охоронець згадав фільми про вампірів. Глянув на годинник.

— Ще трохи і почне смеркати, — почув за собою. Йшов, як під прицілом автомата. Обіцяв собі, що покине цю службу, хоч би що. Він не врахував, що шеф подумав собі, що нікуди він від нього не дінеться. Пізно. Назвав себе грибом — лізь у борщ.

Могила була свіжа, сніг її наче оминав. Навколо ні душі. Одні пам'ятники суєті. Життя тут наче завмирало, але й нагадувало, що звідси вороття немає, тому втікай у світ і цінуй кожну мить, поки дихаєш.

— Це не про мене. Правда? — звернувся суддя до охоронця.

Той не знав, про що мова, але впевнено відповів, що так.

Вітер хитав вінками, вони товкли об землю, як здурілі. Благо, що були прив'язані, а то літали б по всьому цвинтарю, і ніхто б не знав, де той «дорогий» лежить, що йому те майно належить. Одна зі стрічок на вінку тріпотіла по-особливому. Вона заклично вимагала приділити їй капку уваги. Ярема Сильвестрович добре навчений був розпізнавати знаки. Він підійшов ближче, приглянувся і прочитав: «Дорогому «учневі». Я є...» Якусь мить суддя наче принюхувався до напису з неоднозначним «учнем» у лапках. Потім розправив плечі, як крила, і сказав:

— Чудесно. Бо я завжди був. І буду...

Охоронець подумав, що шеф скидається на звіра, якого полонила дика жага крові. Таким він ще Ярему Сильвестровича не бачив.

18

Семен Лизун був невдахою. Стояв зранку до ночі на дверях райвідділу в тісній міліцейській формі, козиряв кожній морді, аби не пропустити якусь впливову і за те не хапнути на горіхи і не з'їсти їх разом зі шкаралупою. Всі хотіли уваги і почестей... Він теж хотів, але, крім крутих матюків начальства, ніякі більше почесті до нього не липнули. Депутат, у якого мама виканючила Семенові роботу, сказав, що вони його вже задовбали, і попередив, що «якщо щось» — то до нього не підходити на відстань гарматного пострілу, бо пересадить усіх до чортової матері.

Семен стояв, козиряв і терпів. Він мав час мріяти і намріяв стільки тортур для тих, хто мав необережність його образити, що аж самому ставало лячно від надмірної жорстокості. Лизун навіть вів «чорний список» негідників і ретельно його поповнював після кожної зміни. У нього були такі дані, що спецслужби могли приходити на консультацію. Від його пильного ока не втікав ні час, ні одяг, ні настрій, ані потаємні розмови відвідувачів, які він наловчився читати навіть по губах.

І хоча мало кому пощастило не потрапити до його «чорного списку», був один чоловік, до якого не міг присікатися.

Впливовий суддя Ярема Сильвестрович Лавник не раз мовчки стояв поруч, думаючи щось своє, і наводив на Семена жах. У такі хвилини Лизун не дихав, боявся зі страху не зомліти, бо це означало б статус безробітного...

— Набридло? — запитав суддя після десятихвилинного думання.

— Ні, — збрехав за звичкою Семен, а потім якась сила забрала в нього розум, і він сказав: — Дуже.

— Хочеш, щоб вони тебе боялися? — суддя просвердлював його мозок наскрізь. Лизунові хотілося по-дитячому висповідатися цьому страшному чоловікові.

Вервечкою по сходах, єхидно усміхаючись, поверталися з обіду ті, кого Семен поприбивав би на місці, була б на те його воля.

— Дуже, — мовив Семен, ніби інші слова вивітрилися з голови.

— Знаю. Я тобі допоможу, — сказав суддя, вдивляючись у себе, і зник за вхідними дверима.

І не було його рівно місяць.

Семен зневірився у всьому, були моменти, що хотів прострелити собі голову, щоб раз і назавжди покінчити з безкінечними приниженнями. Друзів не мав, дівчата його оминали. Може, тому, що рудий, як лис? Чому ж тоді у ще рудішого, аж червоного, сусіда з паралельного під'їзду дружина така красуня, що дух запирає?.. Очей від неї не відірвеш, хоч би світ валився. Чому?..

За таким питанням і застав його Ярема Сильвестрович, пояснив політику партії, і вже за тиждень Семен Васильович Лизун став не ким-небудь, а слідчим. Його зразу ж усі почали поважати, бо знали, що його патроном є сам Лавник.

Жилося слідчому добре до 21 грудня 2012 року.

Ярему Сильвестровича, від якого здоров'я струмувало, як із високовольтної лінії, несподівано звалив інфаркт. Семен не на жарт злякався, бо, не доведи Господи, якщо патрон не викараскається, гаплик буде і йому. Суддю ледве врятували, а коли він прийшов до тями, то став зовсім іншим чоловіком. Злим і недобрим. Тепер уже Семен сумнівався, чи не було би краще, щоб Ярема Сильвестрович тоді дав вічного хропака...

Неозброєним оком було помітно, що в патрона з головою «не те», він давав, м'яко кажучи, дивні вказівки, а за їх виконанням пильнував так, ніби від того залежав кінець світу. Не виконати доручень — означало не тільки позбутися служби, а може, навіть і сісти... Тьху-тьху-тьху... Бо всі не без гріха... Одного слова судді достатньо, щоб усі заслуги Семенові пішли під три чорти, тим паче, що люди не любили Лизуна, і він це знав.

На дачу до судді їхав знехотя. Не міг уникнути зустрічі із суддею, то хоч відтягував цю мить... Авто повзло, спідометр показував тридцять-сорок. Розглядав краєвиди і думав про життя. Його на вузькій дорозі обігнав навіть трактор. Засмальцьований з ніг до голови тракторист, обернувшись, так щось емоційно йому товкмачив жестами, що не встеріг керма і з'їхав у кювет.

«Я спровокував ДТП, — подумав Семен. — Так у хаосі й живемо. Кожен провокує кожного, і ніхто не знає, коли і де затаївся провокатор. Зазвичай і сам провокатор не знає, що його провокація теж кимось спровокована, — слідчий кисло посміхнувся. — Ліпше би я закони писав, непогано в мене виходить. Якраз те, що треба для справедливості».

У мобільному ввімкнулася сирена. Дзвонив патрон — така «мелодія» була наставлена лише у нього. Семен мимохіть перехрестився.

— Ти де? — запитав суддя.

— Доїжджаю, Яремо Сильвестровичу, лечу! — солодко мовив Лизун.

— Лети швидше. Натисни на газ, бо якщо тобі подобається повзти, то краще це виходить з перебитими ногами...

Чув нутром Семен, що поп'є нині патрон його крівці вдосталь, донесхочу, чув... Ну то й що? Хіба звикати? Знає ж, за що? Не один йолоп мріє бути на його місці!.. А зась!

Суддя, замість того, щоб після хвороби змарніти, виглядав ще краще. Був спокійний, увічливий, здається, ніщо не передбачало вибуху. Сіли в альтанці. Свіже повітря розпирало груди. Пили чай. Суддя мовчки сьорбав і свердлив очима Семена. До таких початків розмови Лизун звик. Це вже як обряд. Поки Ярема Сильвестрович збирався з думками, слідчий міркував, чи не кинути ту службу до біса, купити затишну дачку і насолоджуватися життям. Рибалити, збирати гриби, рубати дрова, споглядати вогонь, читати зрештою!.. Казка!.. Грошенят припас, вистачить і для дітей...

Але було одне жирне «але». На його шиї був зашморг, і пересуватися він міг на обмеженій території. На табуретці. А що відбувається з тими, хто висувається за межі табуретки, домислити не так уже й складно. Тут більша проблема — пильнувати, аби хто табуретки з-під тебе не вибив силоміць!..

— Правильно мислиш, — сказав патрон. — Уже недовго, Семене. Закінчимо справу — і я тебе відпущу. На всі чотири сторони. І себе відпущу — досить служити. Пора жити, так?

— Не знаю, — відповів Лизун, бо не був упевнений, що «так» — правильна відповідь.

— А тепер налаштуйся на серйозну розмову. Якщо є якісь заперечення, кажи, не бійся. Гірше буде, коли провалимо справу, — почав суддя. — До речі, де лялька? — запитав.

— Тут, у машині, — відповів Семен.

— Так тут, чи в машині? — смикнувся патрон, наче з ланцюга зірвався.

— У машині, — тихо відповів Лизун.

— Принеси! — скомандував Ярема Сильвестрович.

Семен побіг до машини по ляльку. Вона лежала на задньому сидінні і дивилася в стелю.

«Маячня. Я, слідчий, бавлюся лялькою», — подумав і погнав назад до альтанки.

— Ось, — сказав, щоб не мовчати і не думати дурниць.

Ярема Сильвестрович узяв ляльку і притулив до грудей.

— Ти знаєш, хто це? — запитав.

Лизун мовчав. Лавник теж. Збагнувши, що суддя чекає відповіді, Семен увічливо мовив:

— Ви маєте на увазі, що це? — і сам відповів: — Лялька.

— Ні, я маю на увазі, хто це? — сказав суддя. — Ти сумніваєшся в правильності поставленого мною запитання?

Семен не міг зрозуміти: суддя жартує чи здурів.

— Ні, — відповів Лизун, щоб від гріха подалі.

— Тоді перепитую: хто це? — Ярема Сильвестрович показував на ляльку.

Семен, як школяр, опустив голову, скулився і намагався не дихати. Щось вигадувати не було сенсу. Це потягне за собою цілу низку безглуздих присікувань.

— Це... — суддя зробив значущу паузу, — Безрукий Лев Львович! Зрозумів?

— Так, — відповів Семен, — він чимшвидше хотів звідси поїхати, тому, не чекаючи запитань, почав: — Я ходив, як ви радили, до цієї... як її...

— Відьми.

— Так, відьми. Вона казала, що лялька — оберіг Безрукого. І що через ляльку можна на нього впливати. Але вона цього робити не буде...

— А ти її що, просив? — запитав суддя.

— Ні. У мене не було такого завдання...

— Чудесно! Просто шикарно. Це те, що я думав. Прекрасно!

Лизун спітнів. Його очі були схожі на два сувенірних блюдця, втиснутих у тісний сервант.

— І перестань думати, що я збожеволів. Бо так діла не буде. Тобі чомусь усі здаються здурілими...

Лизун зразу зрозумів натяк. Він чекав цієї розмови. Відчував незадоволення патрона.

— Яремо Сильвестровичу, але ж він дійсно ненормальний... був!.. Плів усілякі нісенітниці...

— І ти вирішив його запроторити в дурдом?

— Так.

— Яке в тебе було завдання?

— Ізолювати його.

— Дорогенький, у тебе було завдання посадити його. Під будь-яким приводом. На час, поки я залагоджу свої справи. І ти це завдання провалив...

— А...

— Не акай. Божевільний — значить, неосудний, доганяєш? А нам його треба було ізолювати — тихо, без шуму...

— Я все зроблю! — запищав слідчий. — Я вже майже все зробив був. Підготував зізнання, свідків, усе, як має бути. Треба було тільки його підпис. А він закрився у кімнаті і молов дурню. Що я мав зробити?

— Паузу, — мовив суддя. — Після паузи завжди все змінюється.

— Врахую.

— Врахуєш, аякже... Якщо не буде пізно. Тепер доповідай.

— Безрукий зійшовся з лікаркою з комісії. Вони зустрічались в бібліотеці, біля її будинку, у нього вдома. Вдома в нього без змін. Валяються тільки порожні роздерті конверти і порожні аркуші паперу, що погано пахнуть. Якоюсь гниллю. І ще. Безрукий з лікаркою ходили до тої самої, як її... відьми, що і я. Потім сиділи в кав'ярні...

— А потім?

— Ви мене викликали, і я помчав до вас.

— Так. Усі смердючі конверти і папери негайно доставити мені — раз. Зібрати всю інформацію про лікарку — два...

— А наказ ізолювати Безрукого залишається в силі?

— В силі! Я хіба його відміняв? — вибухнув суддя.

— Ні, — відповів Лизун.

— А це буде три. Виконуй! — кинув на ходу замість «до побачення» Лавник і пішов у дім, стискаючи за шию безруку ляльку...

19

Лев вирішив раз і назавжди покінчити з сумнівами. Нормальний він чи божевільний — не має значення. Бо все, що доходить до його голови, свідчить: він вляпався в інше життя — з привидами, чужими душами, ляльками, відьмами і жінкою, поруч якої млів від насолоди. То нехай буде так.

У кімнаті панував цілковитий безлад. У Лева так і не дійшли руки до прибирання — кожен день приносив справи важливіші. До того ж, як засвідчили події останніх днів, тут могли нишпорити всі, кому не ліньки: сусідка, слідчий зі своєю бригадою, дивні злодії, що вкрали ляльку... Доступ до квартири був у багатьох. Шукаючи на столі договір, Безрукий подумав, що треба змінити замок.

А договору то й не було!.. Лев пригадав, що він сидів на ліжку і читав Марі листи. Потім вийняв зі смітника договір. Марі була за столом. Вона захотіла поглянути на листи. Атож, саме так... Він показав їй листи, вона була дуже перелякана, сказала, що все це її вражає... А що далі? Потім він провів Марі. Листи з договором залишив на столі, чи кинув на ліжко, або кудись механічно впхнув.

Безрукий повитягував усі тумби з робочого стола і поперекидав їх догори дном. Передивився кожну книжку на полиці. Перекинув смітник. Ніде!.. Заліз у кожний куток на кухні, у ванній та у коридорі... Немає... Сумнівів не було — знову хтось був у нього і поцупив листи з договором. Лев метався по кімнаті і скреготів зубами. Це вже не смішно, це вже страшно. Таким беззахисним він себе не почував навіть у дитячому будинку. Безрукий взяв телефон і набрав Марі. Не даючи їй сказати навіть «алло», запитав:

— Де я подів листи?

Вона мовчала. Їй треба було трохи часу, щоб збагнути, що хоче Лев.

— Пропали листи, — пояснив Безрукий і безсило опустився на крісло. — Ти не пам'ятаєш, де я їх поклав?

— На столі. Сто процентів. Коли ти мене проводжав, листи були на столі.

— Немає їх... — простогнав Лев і краєм ока побачив щось під ліжком.

— Згадай, будь ласка, де...

— Зачекай! — перебив Марі Лев і кинувся під ліжко. Там лежав зіжмаканий договір. Лев так утішився, наче знайшов скарб. І заходився відсувати ліжко.

— Я знайшов договір! — вигукнув.

— Ось бачиш, — заспокоювала його Марі. — Тільки спокійно. І листи знайдуться...

— Листів немає. Їм просто ніде тут бути. Хтось їх забрав. І я здогадуюсь, хто... А це погано. Дуже гарний привід за листування з привидом зробити другу спробу закрити мене у божевільні...

— Якщо ти переживаєш за зміст листів, — хитро мовила Марі, — то хочу тебе втішити. Для мене твої листи були звичайнісінькими чистими аркушами. Без жодної буквочки...

— Тобто? — запитав Лев.

— Тобто якась містика... Листи призначені для тебе. І прочитати їх можеш тільки ти...

— Як таке може бути? — кричав у трубку шокований Лев.

— Слухай, Леве, не задавай дурних питань. Не знаю. І тобі раджу не забивати собі тим голову. Є факт, то прийми його і йди далі...

— Але ти точно нічого не бачила? — перепитав Безрукий.

— Тепер ти сумніваєшся в моїй нормальності? Точно! Інакше я не вела би тебе до відьми. Чисті аркуші, які ти мені впевнено «читав», якраз змусили мене звернутися за допомогою до представників чаклунського світу...

— Дякую. Щасливо! До зустрічі. Ти мені дуже допомогла... — мовив Лев і поклав слухавку.

Марі дуже і дуже не подобалося, що рудий слідчий зацікавився саме лялькою і саме листами... Схоже, містика тут справжня, а не вигадана... А це означало, що буде щось зовсім несподіване...

20

Договір лежав на столі, — справжній, паперовий, з акуратно надрукованими пунктами. Лев ще раз перечитав його, приглянувся до плями-відбитка на місці, де в нормальних договорах ставлять підписи та печатки. Таким, виявляється, є автограф верховного реєстратора зважувань душ Хаоса.

Зараз він зробить те, що ще декілька годин тому виглядало безглуздо — підпише кров'ю договір. Досить постійно борсатись у конвульсіях, не сприймати життєву акробатику. «Все, що людина може собі уявити, — є», — сказав влучно хтось мудрий, і нехай буде так. Навіть якщо він вступає в уявну боротьбу за прощення...

Лев пішов на кухню, взяв ніж. Покрутив його в руках, придивився. Він йому не сподобався, лезо видалося Безрукому дуже товстим і тупим. Він узяв точильний камінь, поклав на табуретку, притиснув ногою і почав об камінь гострити ножа. Від того шурхотіння стало млосно. Лев зрозумів, що ніж для такої справи не підходить, а гостріння — це привід відтягнути час. Він порився у тумбі, де господиня тримала ножиці, голки, нитки, ґудзики та всяке подібне причандалля і натрапив там на лезо. Довго не налаштовуючись, щоб не здрейфити, шморгнув по пальцю, — виступила кров. Він узяв ручку, підписав договір і на підпис поставив відбиток кров'ю. Через те що останнім часом з квартири пропала лялька і листи, першим, що спало Левові на думку, — де сховати договір. Довго не думаючи, він тим же лезом надпоров трохи свою пухову ковдру, скрутив договір у трубочку і запхав до середини. Зразу ж ковдру акуратно зашив. Тоді просуваючи договір пуховими нетрями, допхав його до середини ковдри, там і залишив. Щоб його намацати, треба було добре постаратися. Не встиг Лев скласти у тумбу своє кравецьке приладдя, як тишу розбурхав дверний дзвінок. Звалився, як грім з ясного неба, тільки Безрукий, на диво, ніскілечки його не злякався. Він побіг відчиняти двері з таким завзятим підстрибом, наче мав відчинити двері у нове життя.

На порозі стояв поштар. Він був веселий і злегка похитувався. Від нього пахло свіжим перегаром і часником.

— Я тут ішов мимо, — промимрив поштар, — і, гадаю, віддам листа рекомендованого, бо чого чекати завтра, як можна нині... Тим більше, я й так тут проходив... Правда?.. Правильно я подумав?.. — допитувався чоловік, риючись у своїй всепоглинаючій сумці. — Так?.. Правильно я, питаю, подумав?..

— Правильно, — сказав Лев, простягаючи руку до листа.

— Е, ні... — замахав руками листоноша, і лист знову зник у сумці. — Порядок є порядок. Бо ти завтра скажеш, що я тобі листа не доставив... І що тоді?.. Гаплик мені. Підпишись!.. — поштар тицьнув пальцем у своєму пошарпаному журналі, де треба поставити підпис, довгенько перед тим до цього місця прицілюючись.

— Дякую, — сказав Лев.

— «Дякую» в горло не заллєш, — пробелькотів чоловік. — Заміть, за передчасну доставку... Фірма...

Безрукий намацав у кишені банкноту, простягнув поштареві.

— Ти що, чоловіче? — відсахнувся поштар від грошей, як від вогню. — Не принижуй мене... Чарку наллєш від щирого серця — добре. Не наллєш — ще ліпше, додому прийду більш-менш тверезий, від старої менше влетить.

— Зачекайте, — попросив Лев і через декілька секунд вийшов з пляшкою.

— Тільки сто! — сказав поштар і вийняв з кишені склянку. — Норма...

Він перехилив склянку, хукнув і таємниче мовив:

— Щось у тому листі є особливе. Повір, у мене чуйка... Я неспроста блудив околицями, — то він мене водив. І привів сюди... Я інформацію навчився відчувати, ого!.. — Чоловік значуще підняв вказівного пальця, гикнув, обернувся і поплентався вниз вузькими східцями, однією рукою притискаючи здоровенну сумку, а другою тримаючись поручнів.

Пані Стефа була за дверима, зирила у вічко, бо де їй іще бути?.. Не стрималась, вийшла в коридор.

— А-яй-яй, — сказала. — Що ж ти, Левчику, народ споюєш, га?..

Лев не хотів на ніч скандалу, тому примирливо пояснив:

— Просив чоловік, то що я мав зробити? Ви б самі не відмовили, хіба ні?

— Певно, не відмовила би... Авжеж, що так... А ти, Левчику, часом не п'єш?

— Ні, досить уже...

— Шкода, — сказала пані Стефа. — Я думала, ми з тобою по трішечки...

— Я не буду. А вам можу запропонувати...

— То що, заходити?

— Ні, я вам дам додому. У мене бардак. І взагалі — болить голова.

— Жаль, — мовила сусідка. — Ну нічого, доведеться випити з подружкою. По телефону. Тільки щоб вона мала що перехилити, інакше розмова буде нудною. А тобі, бачу, пишуть і пишуть...

— Грамотні... — усміхнувся Лев.

— Добре, коли пишуть. Значить, ти комусь потрібен. Бо інакше нічичирк. Такий тепер світ. Бувай, Левчику, і дякую. Все-таки ти нормальний чоловік... — сусідка зникла за дверима, але у вічко підглядала, поки двері за Левом не зачинились і не хрюкнув замок, який терміново треба було міняти...

У Лева тремтіли руки. Загіпсована конвульсивно сіпалась на столі, наче відірваний хвіст ящірки. Безрукий підніс конверта до рота, вчепився у нього зубами і роздер, ніби хижак жертву. Конверт пахнув мертвечиною. На стіл вивалилися два аркуші. Лев механічно розгорнув верхнього, прочитав: «Додаток до договору. Список осіб, чиє прощення потрапляє на ваги душ, — а далі, по центру, великими літерами: «Я, перебуваючи при пам'яті та здоровому глузді; прощаю катові; який учинив смерть моїм предкам». Нижче була розграфлена табличка: номер за порядком; ім'я, прізвище; підпис кров'ю». Всього три стовпчики. І все...

Безрукий відклав додаток до договору. Взяв іншого аркуша. Тут мали бути прізвища тих, у кого Левові треба було вимолити прощення.

«Доброго здоров'я, Леве! — прочитав. — Сам Бог велів почати з вітання, бо дожити до тої миті, щоб читати мого останнього листа — це вже велике досягнення. Це означає, що ти став настільки сильним, що можеш починати боротьбу. Боротьбу! — наголошую, щоб ти не здумав розслаблятися. Ти собі навіть не уявляєш, який небезпечний виклик ти прийняв, поставивши свій підпис під договором. Бо кров — це душа. За неї і буде битва, ти знаєш...

Так що вітаю!

Я не впевнений, що зміст листа не стане відомий ворогові. Тому попереджаю: читай уважно, бо через півгодини аркуш перетвориться у прах. Імена тих, кого ти маєш знайти, зашифровані в тексті. Так треба. Чому — згодом здогадаєшся сам. Коли переможеш. А як ні — то сам розумієш... Додаток пильнуй, як зіницю ока, бо тільки підписи на ньому мають вагу та можливість потрапити на ваги душ. Бажаю успіху. Я в тебе вірю. Вір і ти.

З повагою,

повністю народжений Безрукий Лев Львович.

Нижче було застереження: «Не гай часу, вивчай!» і текст:

«Коли в повному мороці світу закінчилася битва за місце під сонцем, перший промінь нового ранку гартував тебе перехресними стежками і благав: борись! Борись

за друга і слідкуй за хитрим ворогом, що лисом виманює тебе

через треті півні за одкровенням неземним, щоб звідати незвідане, збагнути незбагненне,

яке затаїлось четвертоване за порогом твоїм з оком зміїним,

і просить коней вороних з наїзником летючим, що в ніч святу врятував твою душу, підставивши крила свої зім'яті,

щоб порадувати сивих ескулапів дивом дивним і

подарувати тобі рай, що загартовується до останнього удару великої майстрині, що своїм серцем без упину виковує тобі вічність»

Лев читав і перечитував і нічого не розумів. Текст був дивний, без змісту, не тримався голови. Через якийсь час аркуш розсипався у його руці і перетворився на пил. Лев здув його на підлогу. Потім, від гріха подалі, змів і прямо із совка викинув у вікно. Вітер закрутив порохом, розреготався, тарабанячи бляхою на дахах, з розгону захлопнув вікно. Безрукий механічно взявся за ковдру. Розпоров, вийняв договір і прищепив степлером до нього додаток. Запакував у пухові нетрі. Був сам не свій...

Лева взяв такий страх і зневіра, що, якби вікно було відчинене, він би точно вистрибнув. Душа розривалася на шматки. Безрукий ніколи не думав, що душа може боліти більше, ніж тіло. Адже він ніколи до того її не відчував. Лев метався від стіни до стіни, у голову нічого не приходило, крім настирливого: як полегшити страждання? Що робити? Як бути?

«Боже, у що я вв'язався? — волав Лев. — У справжнісіньке пекло! Господи, підкажи мені, що робити? Підкажи, прошу тебе!..»

Бог мовчав. Зате задзвонив телефон. На дисплеї висвітилося спасенне ім'я: Марі.

— Як ти? — запитала його хвиляста спасителька.

— Я — пропав!.. — відповів Лев мертвим голосом.

Трубка запікала. Скільки Марі не намагалася додзвонитися, зв'язку не було...

21

Марі гепала в двері, як навіжена. Нарешті не витримала і вийшла сусідка:

— Чого товчеш? Не бачиш — замкнено? — глянула на Марі так, наче хотіла спопелити.

— Бо він — там!.. — у Марі на очах з'явилися сльози. Підкрадалася паніка. — Пані Стефо, я розумію, що ви мене не любите, але я йому не ворог... З ним щось сталося! Поможіть!.. — благала всезнаючу стару.

Пані Стефа подобрішала. Не така та фурія вже й противна, раз знає, як її звати, — подумала.

— Він дійсно не виходив, — сказала. — Бо я би знала... А може, ти, дитинко, вже так йому збридла, що він від тебе ховається? — заглядала в очі дівчині.

— Ні! Ні, пані Стефо! — волала Марі. — Він мені недавно телефонував. Казав, що... пропадає...

Сусідка за своє життя надивилася «артистів» на всі смаки. Схоже, ця ревла щиро.

— То чого ти мовчиш, дурня! — налетіла на Марі пані Стефа. — Сказала би зразу, а не мимрила! — і сусідка зникла у своїй квартирі, бо...

Бо в кого ж, як не у неї, був запасний ключ від Левових дверей!

Коли скрипів замок, Марі молила Бога, щоб Лев не замкнувся ще й на дверного ланцюжка. Сусідка ввалилася в двері, наче спецназівець з групи захоплення. Змітала все на своєму шляху. Перекинула прасувальну дошку. Праска полетіла у велике настінне дзеркало і лишила на ньому величезне павутиння. Павук висів на абажурі і скоса позирав на своє нове помешкання, від якого несло холодом. Пані Стефа нічого не помічала, вона мала мету — знайти Лева. Марі дивувалася рішучості старої і навіть встигла подумати, що з неї треба брати приклад.

Лев був на підлозі: блідий, як смерть, очі відкриті, нестямний переляканий погляд. Марі кинулася до нього. Безрукий лежав, як колода, не рухався. Він не міг розтулити рота — живими були лише очі. Марі намагалася його розворушити, але марно.

— Його паралізувало, хіба не бачиш? — сказала пані Стефа. — Перестань ним торсати, може, його болить...

Марі якусь хвилину тримала себе в руках, а потім розридалася на піввулиці.

— Чого ти ревеш? — злилася стара. — Бачиш, очима кліпає. Став йому запитання — «так» або «ні» — він відкліпне.

— Тут хтось був? — запитала Марі те, що її найбільше хвилювало. Вона ж тепер знала, що стіни і двері — це захист помешкання від таких безпомічних, як вона. Бо є спеціалісти, для яких фізичних перешкод не існує!..

Очі Лева забігали праворуч-ліворуч. Він явно давав відповідь, що ні. Марі перепитала, щоб переконатись, і полегшено видихнула.

— Я в шоку від тих молодих, — просто лікувала пані Стефа. — Сама цілувала закриті двері, а тепер питає, чи хто був? — Я зараз прийду, — сказала і зникла в коридорі.

Марі не знала, що робити. Гладила Лева по голові і чекала сусідку, як спасіння. Мимоволі притулилася до нього щокою, потім поцілувала в лоб.

Лев заплакав. Вона ніжно втерла йому сльози.

Вскочила хвора пенсіонерка пані Стефа.

— Що в нього на лобі? — запитала сердито.

— Не знаю, — відповіла Марі. Пригледілася і побачила, що на місці поцілунку шкіра помітно порожевіла. Мимоволі дотулилася до своїх губ. Ні, помади на них не було.

Пані Стефа взяла стільця, поставила ліворуч лежачого Лева, з боку серця. Поважно вмостилася, випростала спину, глибоко вдихнула і нахилилася над головою Лева. Розгорнула пожовклого і стертого на згинах папірця і почала монотонно читати:

— «Не я приступаю, Господь приступає, не я помагаю, Господь помагає, Левові недугу замовляє; прошу тебе, недуго, чи ти з праці, чи з досади, чи з буйного вітру, чи з пристріту, чи з лихих людей наслана, чи ти Господом Богом дана, прошу тебе, недуго, ручок, ніжок не крути, не томи, по костях не ходи, по тілу не ходи, по жилах не ходи, жил не щеми; Лев до церкви упадав, клячиння вибивав, аби Матінка Божа недугу прибивала; йди собі, де сонечко не гріє, де вітер не віє, Ангели Божі, заступайте — Лева з біди визволяйте!» — і так тричі.

Потім пані Стефа накрила Лева з головою білим простирадлом. Марі злякалася — так, як правило, накривають покійників.

— Що ви робите? — скрикнула і рвонула до нерухомого тіла.

— Цить! — гаркнула стара і схопила Марі за руку мертвою хваткою. Дівчина застигла від жаху, бо... простирадло заворушилося.

— Слава Тобі, Господи! — сказала спокійно пані Стефа. Вона була впевнена і горда. Значуще глянула на Марі, додала: — Вчися, поки я жива...

Простирадло сповзло з Лева. Кисть судомно його стискала, наче вичавлювала сік. Безрукий боязко підняв голову, уперся на лікоть, сів, підібгавши під себе ноги. Рухи були невпевнені, як у столітнього дідугана.

— Пекло... бути безпомічним, — сказав найперше.

Марі кинулася йому на шию, ледь не збивши з ніг.

— Полегше! — попередила щаслива пані Стефа. — Бо вдруге замовляння не подіє... А тепер з вас чай — і на цей раз ви від мене не втечете...

Довелося з вдячності три години поїти чаєм пані Стефу і слухати про її життя, яке чітко ділилося на періоди: дитинство, юність, молодість і зрілість. Старість у перелік не входила, видно, час її ще не настав. А слухати було що: так чи інакше, після її бубоніння до Лева повернувся рух!

Пані Стефа розуміла ціну скромності, тому попросила для настрою трохи червоного вина. Якщо є. А якщо немає, то піде, що є... Вино було...

Лев почував себе напрочуд добре. Зі страху знову не стати манекеном постійно робив смішну зарядку: махав головою, руками, присідав...

Марі з того потішалася. Винне чаювання з сусідкою зняло нервове напруження.

Уже на порозі на чергове «дякую» пані Стефа загадково мовила:

— Я рада, що помогла тобі. І приємно, що ти такий вдячний, Левчику... Але буде чесно подякувати ще твоїй господині Ганні Петрівні, царство їй небесне... Це вона перед смертю дала мені того папірця і сказала почитати тричі над тобою, якби щось...

— Якби що? — перепитав Лев.

— Якби часом тебе паралізувало! — випалила сусідка.

Лев укотре ледь не втратив памороки. Ще трохи, і організм пішов би на чергове примусове перезавантаження.

— Звідки вона могла знати? — хвилювався шокований Безрукий.

— Те саме запитання, Левчику, крутиться і в моїй голові, — сусідка сховалася за своїми всевидячими дверима. — Дивна вона була, Левчику, дивна... Але швидше за все... нормальна...

А у Левовій голові, окупованій безліччю «чому», харчали невтомні звивини, як перші комп'ютери, в яких потрапило те, чого вони ще не вміли переварити. Лев завмер у коридорі. І чекав. Він був переконаний, що сусідка не все сказала.

Двері ледь відчинилися. З'явилася лише сусідчина голова.

— Я думаю, лялька зникла неспроста, — прорекла стара і зникла.

Лева перестав дивувати світ. Навіщо? Адже у світі стільки таємниць, що аж цікаво стає жити. Він вирішив таємниці відкривати, бо сам був причетний до однієї точно.

Тепер можна було йти до Марі. Вона насторожено вивчала картину на стіні. Ту, що прикривала тайник, з якого зникла лялька. Побачивши Лева, вона запитала:

— Як ти? — в її голосі не було лікарських ноток, які заздалегідь налаштовані на встановлення діагнозу; в її голосі була... ніжність.

Після дивного паралічу Лев уже не був таким категоричним.

— Те, що я «пропав», я трохи поспішив. І перебільшив, — філософствував Лев. — Бо поки людина рухається, вона вічна. В іншому ти мене не переконаєш, — сказав усміхаючись. Вперше за останні довгі дні — не силувано, а щиро! Безрукий смішно струснув головою і зробив відвертий висновок: — Бо досвід, пережитий на власній шкурі, — найбільша в житті правда...

Марі не хотіла його переконувати в іншому. Вона про себе відзначила, що після загадкового паралічу Лев ожив іншим. Справжнім левом: сильним, хижим, поважним, сміливим, розумним... Вона ще би підібрала трохи епітетів, якби Безрукий її не перервав.

— Ти маєш рацію, Марі, — звернувся до неї Лев. — Я теж це відчув. І я переконаний, що зможу...

Що зможе — він не пояснив. А Марі й не просила... Вона аж тепер звернула увагу на бардак, що був у кімнаті — все розкидане, запилюжене, чуже і зле.

— Я беруся за генеральне прибирання, — повідомила. — Ти знаєш, що безлад — це найкращі умови для розмноження злих сил?..

— Що ти кажеш? — засміявся Лев. — А я, по-твоєму, яка сила?

— Добра, — сказала без роздумів. — Бо ти покликаний просити прощення. За чужі злочини. А моє завдання — тебе оберегти. Ти не проти, коли я стану твоїм оберегом?

Лев уперше в житті відчув себе щасливим. Він хотів, щоб такий стан у нього був вічно. Він згоден усе життя носити на руках такий оберіг!.. Якби ж... Але Марі раптом перервала його мрії і запитала:

— А де лист?

— Пішов із вітром, — Лев дмухнув у бік вікна.

Переповів Марі все, що з ним сталося того дня. Аж до раптового паралічу. Не сказав лишень, де сховав договір. Заради її ж безпеки, — подумав.

Марі зайшла в кімнату з мискою води, ганчіркою і віником.

— Я не люблю ледарів, — сказала. — Тому ти збереш зі стін павутиння і винесеш геть звідси покалічене дзеркало. Моя бабуся казала, що розбите дзеркало — до біди...

— А моя господиня казала, що на ніч з хати сміття виносити не можна, — легенько заперечив Лев. Бо він би зараз залюбки звідси повикидав усе, якби того захотіла недоступна хвиляста красуня, загадкова Марі Шмідт.

— Леве, зваж, — пояснила Марі, — я тобі не кажу виносити з хати сміття — я тобі кажу винести з хати біду...

— Гаразд. Це кардинально міняє ситуацію... Але в мене до тебе теж прохання, — Безрукий постукав загіпсованою рукою по столу. — Ти мені допоможеш зняти гіпс.

— Для цього є лікарі... — заперечила Марі.

— Ти — лікар...

— І для цього є відповідний час, — додала вона.

— Час настав, Марі. Я не можу тобі пояснити, але я переконаний, що гіпс треба зняти саме нині. І саме тут, — твердо додав.

— Ти думаєш, там діаманти? — намагалася пожартувати Марі, але Лев ніяк не зреагував на її репліку. Він серйозно сказав:

— Я в Інтернеті вичитав, що терміни по переломах встановлюють, коли рука не болить. Так що...

— Що ти можеш знати, дорогенький? Він в Інтернеті вичитав, спеціаліст!.. Затям собі: скільки випадків, стільки й термінів. І ще ціла купа нюансів, які не кожен досвідчений лікар збагне... І не всяка сучасна апаратура втямить!.. Все залежить від перебігу одужання... Алє справа навіть не у тому, — Марі подивилася у Левові очі, які нарешті стали справжніми, полум'яними, живими. — Ти й так його знімеш сам, правда?

— Істинна, — погодився Безрукий.

— Тоді неси ножиці, упертюху! Алє попереджаю: якщо будуть проблеми із одужанням — ти в мене заробиш по повній програмі!

— Добре, — усміхнувся Лев і вийняв з кишені величезні кухонні ножиці, якими, як правило, ламають кістки курці гриль. Схоже, він до знімання гіпсу приготувався заздалегідь.

Безрукий зняв сорочку. Його атлетична статура вражала. Кожен рух вигравав м'язами, як на піаніно. Покалічена рука мало псувала такий витвір природи, навпаки, вада придавала йому шарму загартованого у битвах звіра. «Бідненький», — задоволено подумала Марі, бо добре розуміла, що, якби не його покалічена рука, вони б ніколи у світі не зустрілися. Хоча...

Вона взялася до роботи. Гіпс не піддавався. Безрукий забрав ножиці і вправно розрізав гіпс. Марі двома руками розтулила пов'язку й акуратно звільнила руку. На підлогу впав складений удвоє папірець. Не життя, а суцільні писульки!.. Марі з Левом неоднозначно переглянулись. Безрукий почухав вивільнену руку — свербіж був нестерпний.

— Піднести? — запитала Марі.

— Я сам, — відповів Лев і зігнувся. Якусь мить свердлив папірця поглядом, потім прислухався до нього із заплющеними очима, наче намагався підслухати його зміст. Нарешті підняв і розгорнув.

Знайомим почерком акуратними літерами було виведено:

«Коли ти не можеш знати,

Куди від тіней тікати...

Коли тобі розум каже:

«Бійся!» — а ти — ніяк...

Коли волає досвід,

Що ти — суцільний клоун...

І шнур на шию проситься

Омити гріхи придумані..

Пошли всіх далеко — на... поверхи

І сам висоти не бійся...

На друга свого обіпрись —

БОРИСь!

31.12.2012»

— Що там? — запитала Марі.

Лев прочитав уголос.

— Класний віршик, — зробила висновок дівчина. — Оптимістичний. А де він там узявся? Певно, лікарі підсунули, щоб підбадьорити... — висловила здогадку.

— Здається, до мене починає доходити! По-перше, дата. 31 грудня 2012 року біля мене було лише одне чудо природи, яке може щось подібне витворити. По-друге, це чудо само натякнуло на себе. Бачиш останнє слово? — Лев показав Марі папірця. — Як ти думаєш, чому остання літера маленька?

Марі не встигла відповісти, бо заклякла з переляку. Лев умить став червоний, як буряк. Від нього можна було запалювати сірника. Жили напружились, випнулись. Здавалося, ось-ось розірвуться, і він заллє весь світ багряною кров'ю.

У його голові стався дивний спалах. Наче на камеру було знято текст. Він наблизив текст до себе, щоб можна було розрізнити написане, і прочитав: «Коли в повному мороці світу закінчилася битва за місце під сонцем, перший промінь нового ранку гартував тебе перехресними стежками і благав: борись! Борись...»

— Невже? — здивувався Лев.

— Ти можеш мені пояснити, що сталося? — марно трясла ним Марі, бо він був, як скеля.

— Я, здається, знаю ім'я першого клієнта...

Лев узявся вкотре потрошити ковдру.

22

Ярема Сильвестрович повернувся зі Львова задоволений, як слон. Він успішно виконав надважливу роботу, з якою так якісно не впорались би навіть полчища Лизунів, готових на все заради збереження свого приперченого заду. Він вивідав, що тільки можна, і так уміло знешкодив потенційну загрозу, що від екстазу аж дух запирало. Навіть сам він, Лавник, дотепер не знав, якою силою володіє! Кайф!..

Але втому відчував сильно, бо енергії витратив стільки, що нею можна було обігріти цілий хутір Кернички, ще й по трубопроводу експортувати в сусідні Липники.

Суддя вийшов з машини. Морозяне повітря розпирало груди. Він оминув дачні ворота і стежкою посунув до лісу. Сніг був нерозчищений, Лавник грузнув у ньому ледь не по коліна, переступав вайлувато, як ведмідь, пер, аж парувало з нього. Але, на диво, не злився. Бо досі смакував, як уміло розправився з цією привабливою сучкою... Енергійна, горда, з убивчим поглядом, зваблива чортиця, як вона згодом тремтіла... Повна капітуляція!..

Ліс привітав суддю шурхотом гілок, містичним шепотінням й апетитним запахом, що хвилями лоскотав його ніздрі. Ярема Сильвестрович принюхався, уловив, звідки смакота доноситься, і посунув назад.

Сів у машину. Наказав водію їхати. Прямо. Виїхали на трасу «Київ — Чоп».

— Не спіши, — сказав водієві-охоронцю, глибоко вдихаючи через ніс, — бо втрачу пункт призначення.

Кілометрів через чотири повернули на вузьку нечищену дорогу з численними вибоїнами. Якби не сніг, що трохи позалатував ями, не проїхали б — навіть джип міг застряти на такій диво-трасі, яку можна використовувати хіба що для випробування спецтехніки. Дуже надійної при тому...

Годину диркали до загородженої бетонним парканом території, що скидалася на колишню військову частину. Перед масивною брамою зупинилися. Ліворуч на стіні одна над одною висіло дві таблички. На новій, що вище, написано «М'ясокомбінат», на пошарпаній, нижче — «Бойня».

— Приїхали, — сказав шеф. — Розвертайся і чекай.

Суддя на прохідній показав посвідчення, йому козирнув масивний охоронець в уніформі — і знову ніяких ознак життя.

Водій не встиг доїсти булочку, як Лавник повернувся. Він був бадьорий, губи червоніли, як маки. Шофер завів авто і витріщився на шефа.

— Що ти на мене вилупився? Невже гадаєш, що я кров пив? — запитав суддя, єхидно посміхаючись.

— Ні, — замахав головою водій. Він так уперто відганяв свої грішні думки, що з переляку включив задню передачу і з усього дуру врізався у бетонну огорожу.

Водій вибіг з авто, подивився на понівечений зад машини і ухопився з жаху за голову. Він за все життя стільки не заробив, скільки коштуватиме ремонт. Повернувся в авто, приречено сів за кермо.

Шеф був спокійний, як удав. Облизував губи.

— Якщо ти не будеш мене боятися, — прицмокнув, — не будеш хитрувати, а будеш мовчати — ти будеш жити, — пояснив. — Утямив?

— Угу, — відповів водій. Усе наче рукою зняло. І він поклявся, не таячи своїх думок, що вмре за шефа, якщо треба, і буде йому вірним псом до скону...

Розчервонілий Ярема Сильвестрович блаженно подрімував. Що таке купа металу у порівнянні з життям, яке за тебе ладні віддати?.. Добровільно, без примусу, просто так... І лише тому, що ти — сильний!..

— Ремонт за мій рахунок, — сказав Лавник не розплющуючи очей. І відчув, що добро робити теж дуже-дуже приємно. А хіба він міг би робити добро, якби не був сильний? Що може віддати слабак? Хіба злидні. Але їх у слабака теж ніхто не візьме, бо вони такі самі безсилі, як його господар.

Суддю тягнула додому невідома сила. Але водія він не підганяв, розумів, — не час. Нехай той спочатку оклигає від однієї пригоди.

Вибіг з машини і принюхався. Останнім часом нюх був його дороговказом. Убіг у кабінет. Руки самі потяглися до сейфу. Узяв ляльку — його ущипнуло струмом. Безрука мотана потвора ледь не впала. Підхопив над самою підлогою, підкидаючи, як колись у дитинстві щойно вийняту з жару картоплину. У голові захрипіло, наче у старому радіо, що не могло уловити сигнал. Лавник подумки крутив уявним уловлювачем хвиль — не допомагало. Він спітнів, думки перестали підкорятися голові. Перед очима розстелився туман, зникла підлога під ногами. У вухах гримнуло так, що ледь не розірвало скроні. І враз настала могильна тиша. А ще через мить він почав уловлювати якісь думки...

О, Велика Сило, хвала тобі!..

Ярема Сильвестрович вихором вилетів надвір. Розбурханий, без верхнього одягу. Водій, який удруге не встиг доїсти недоїдену булочку, подумав, що хтось умер. Він ускочив у машину, завів, вибіг, відчинив шефові дверці — і знову за кермо. Щоб гнати Бог знає куди!..

Суддя взяв мобільний, когось набрав:

— Чекай мене на місці! — скомандував.

23

«Тут щось не те, — подумав Місяць. — Або я здурів, або щось коїться з часом. Бо таким довгим день не може бути. Якась химера...»

Борисові координати було знайти легко. Марі зателефонувала в лікарню, їй виклали все, що було в реєстраційній картці пацієнта і поза карткою: домашня адреса, стаціонарний телефон і номер мобільного, що олівцем був дописаний на боці облізлої обкладинки — навпроти ПІБ.

Викликали таксі. Поки не було машини, Лев зателефонував на хатній номер вундеркінда. Ніхто не піднімав трубки. Вдруге, втретє — без результату.

— Набирай мобільний. Чого ти мучишся? — порадила Марі.

Замість гудків співали захмелілі зайці: «А нам все одно...» Лев увімкнув гучномовець, щоб Марі послухала, якими піснями захоплюються рідкісні представники «ботанічного» саду України.

— Я його приб'ю, — сказав Безрукий.

— Ви комусь погрожуєте? — почувся зі слухавки жіночий голос, і Лев від несподіванки занімів. — Алло, мені не до жартів... — додав суворо голос.

— Перепрошую, а ви хто? — ляпнув Лев. Навіть Марі від несподіванки плеснула себе долонею по лобі.

— Чи не здається вам, пане, що з огляду на те, що ви телефонуєте до мене, а не я до вас, логічно було б, щоб я знала, хто той нахаба, з яким я маю честь говорити? — почув у відповідь дошкульне запитання.

— Ще раз перепрошую, — почав Лев. — Я знайомий Бориса. Лежав з ним у лікарні в одній палаті. Моє прізвище Безрукий. Можу я почути Бориса?

— А я його мати. Я в Харкові. На виставці. Дзвоніть на домашній.

— Він не бере трубки, — пояснив Лев.

— Чи не могли б ви прикинути, що Борис може бути у ванній, приміром?..

— Міг би... — по-школярськи промимрив Безрукий. — А чи не могли б ви дати мені Борисів мобільний?.. — запитав зіщулюючись, передбачаючи купу учительських докорів.

— Я не дозволяю дитині користуватися мобільним зв'язком. Від нього страждає мозок, — повчала Борисова мати.

— Дякую. Приємно було поспілкуватися, — мовив Лев кривлячись.

— Взаємно, — скорше, факт, що з такою ж мімікою відповіла жінка. У трубці запікало.

— Поговорив, називається, — видихнув Лев під глузування Марі. Підійшов до відчиненого вікна, щоб ковтнути освіжаючого повітря, і побачив, що саме під'їжджає таксі.

Борис відчинив хвилин через п'ять настирливого дзвоніння і гупання в двері. Він був блідий, сам не свій, наче в тумані. Без емоцій дав спокійно себе обняти зраділому Левові, аж хруснули юнакові всезнаючі кістки. Вундеркінд провів гостей на кухню, показав Марі на чайник.

— Леве Львовичу, зі мною щось страшне твориться. У мене є підозра, що на мене було здійснено енергетично-гіпнотичну атаку. Я прийму душ, може, трохи змию вплив. І прийду. Я неймовірно радий вас бачити! — випалив Борис на одному подихові. Наче переживав, що не встигне.

— Він що, перевчився? — запитала Марі.

— Тобі видніше, диваки — твоя спеціалізація, — задумливо мовив Лев. — Енергетично-гіпнотична атака... Такий термін хіба є?..

— Мені здається, що він — не зовсім... — уникла відповіді лікарка.

Борис повернувся з душу у мокрому спортивному костюмі — нап'яв його на себе не витираючись. З волосся скапувала вода.

— Може витреш голову? — спробував пожартувати Лев. — А то сидиш, як обскубаний гусак...

— Так треба, — сказав Борис. — А тепер я вас слухаю. Бачу, ви не просто на чай забігли. Завжди радий допомогти. І не дивіться на мене, як на здурілого — я вже мислю сам. Відійшло...

Лев завовтузився у кріслі. Від непевності, як повестися далі, припав до чаю, ніби ніколи його не пив. Сьорбав, аж виляски йшли. Врятувала ситуацію Марі.

— Борисе, — почала, — я друг Лева. — Те, що ми тобі зараз розповімо — м'яко кажучи — дивне. Але так є. Повіриш ти в те чи ні — твоя справа. Одне прохаємо — допоможи нам. Ти можеш — треба тільки, щоб ти захотів...

До хлопця повернулася жвавість. З очей зникла пелена, з'явилася думка. Він уважно ловив кожне слово оповідачів, авторитетно покивував головою, ніякого подиву не виявляв.

Лев майже нічого не втаїв від хлопця. Який сенс? Навпаки, з його мізками та неординарним мисленням юне світило науки може багато допомогти. А для цього йому варто бути в курсі всіх чудернацтв, якими нагородило їх життя. Так чи інакше, їхні долі переплелися. Хоча б цим договором.

Безрукий вийняв з внутрішньої кишені куртки акуратно складені файлові аркуші. Розгорнув, поклав на стіл. З іншої кишені вийняв ручку. Нехай краще буде своя, перевірена, бо раз у рік і чорнило зникає... Тремтячою рукою акуратно вивів «Борис Мудрагель».

— Підпишеш? — запитав хлопця. — Кров'ю?..

Вундеркінд ходив по хаті колами і безперервно, то однією, то другою рукою чухав голову. Так можна було поробити собі смішні бокові залисини. Тому Лев зупинив його за плече, розвернув до себе і запитав:

— Чому?

— Містика, — відповів Борис. — Але, на жаль, нічого не вийде. І не тому, що я не хочу. — Він узяв канцелярського ножика, шмигонув собі по пальцю. Кров кволо виповзала з його геніального тіла. Він трохи надавив на палець, щоб її було більше. Притулив навпроти свого імені та прізвища, поводив пальцем урізнобіч. Коли забрав палець, то всі побачили, що... аркуш був чистий. Ані сліду! Кров наче випаровувалася. Так само і з підписом ручкою...

— Що таке? — запитав спантеличений Лев. — Ти можеш мені пояснити?

— Можу, — відповів Борис. — Півгодини тому я підписався за... справедливість... Кров'ю. Очевидно, що одночасно голосувати за одне й інше не вийде. На двох шальках водночас той самий закривавлений тягарець бути не може...

— Не встигли! — розчаровано сказав Лев.

Марі сиділа на стільці, скулена, згорблена і гризла з переживання нігті.

— На вашому місці, — сказав Борис, — я б не робив трагедії з того, що сталося, а краще поміркував би, звідки вони про мене дізналися? Бо, наскільки я починаю здогадуватись, я стояв, правильніше, лежав, коло витоків цієї містерії...

— Як ти міг, Борисе? Як ти міг?.. — повторював тихо Лев, водночас прокручуючи у голові тисячі варіантів, що спливали один поперед одного, як запінені хвилі.

— Просто, — відповів Борис. — Із радістю. І з переконанням, що змінюю світ на краще...

— Він був під гіпнозом. Однозначно, — зробила висновок Марі.

— Я це зрозумів ще тоді, коли пішов під душ... Мені дуже шкода, Леве Львовичу. Але наскільки я поінформований, світ на мені клином не зійшовся. Перевага «прощення» залежить від більшості підписів. Отож я б на вашому місці продовжував боротьбу, а не мимрив «як ти міг... як ти міг...» Тим більше, що недавно один мудрий чоловік написав у моєму блокноті — «З-поміж безлічі твоїх думок чужих — безліч».

До Лева крізь сонмища думок дійшло, що хлопець має на увазі його, згадуючи «мудрого чоловіка», бо саме він записав пророчі слова у хлопцевому записнику, коли виписувався з лікарні. А тепер за іронією долі цими словами юнак його підбадьорює. «З-поміж безлічі твоїх думок чужих — безліч». Яка мудрість! Ледь не основний закон життя. Безрукий не пам'ятав, де він ці слова взяв: прочитав чи почув, або, може, сам придумав? Лев по-батьківськи глянув на хлопця:

— Дякую, Борисе, — сказав Безрукий. Це мало означати, що хлопцеві прощено. Те, у чому він ані крапельки не винен...

— Прошу, звичайно, — Борис усміхнувся; йому сподобалася реакція Безрукого на його монолог — недарма він вивчав технології вербального впливу на особистість. — Однак мене як потерпілого цікавить, чи ви знаєте, з ким воюєте? Тобто хто вони?.. — закінчив Борис без словесних викрутасів.

— Не знаємо, — відповів Лев. — Не маємо ані найменшого уявлення.

— Тоді почну з себе. Коли вони увійшли, їх було двоє. Я не встиг їх розгледіти, бо їх тіла розпливлися. Вони були, я їх бачив, відчував, але вони були безликі. Говорив лише один. Це точно. Досі не можу збагнути, як я так легко підписав їхнього папірця. Невже так просто залізти в мою довбешку?

— Під сильним гіпнозом — так, — сказала Марі. — Не зважай, на твоєму місці міг бути кожен...

— Якщо ви думаєте, що мене мучить почуття провини — помиляєтесь, — парирував юнак на розраду. — Не в моєму стилі плакати за тим, чого не повернути. Я не маю часу на сльози — мене цікавить «чому?...» — хлопець не встиг закінчити однієї думки, як його перебила інша. — Камера! — вигукнув і щез у коридорі.

Через мить прибіг і всівся за комп'ютер.

— У коридорі працювала камера, — пояснив. — Зараз ми перевіримо, що вона побачила...

Він поклацав по клавіатурі, і з'явився коридор. Чорно-біла картинка, посередня, проте охоплювала всю сходову клітку. Три пари очей свердлили порожнечу. Ніхто на сходах не показувався. Лев від нетерплячки скреготів зубами, певно, сам того не зауважуючи. Марі постійно глипала на годинник, як герої фільмів, що мають знешкодити вибухівку, бо інакше світові буде гаплик. Борис спокійно чекав — ось у кому жив справжній дослідник!

— Ідуть, — сказав і потер руки, наче ними мав зараз пов'язати зайд. Проте сходами підіймався лише один чолов'яга років п'ятдесяти, у легкій кепці, джинсах і куртці. Його обличчя було дуже напруженим, на чолі гармошкою зійшлися зморшки — і не розходились. І нічого більше не було особливого, якби...

— Трясця його матері! — вигукнув Лев. Бо поруч чолов'яги у повітрі висіла папка. Звичайна шкіряна папка для паперів.

Чолов'яга підійшов до дверей. Підпливла і папка. Зайда на дзвінок не натискав. Проте у дверях з'явився Борис. Він без питань впустив чоловіка всередину. Прослизнула й папка.

Виходили так само. Окремо — загартований чолов'яга, що зимою носить літню кепку, і окремо — папка.

— Що ви на це скажете? — запитала Марі.

Лев мовчав.

— Скажемо, що чомусь камера не може відтворити істоту, що несла папку. Або це людина-невидимка... Або це дуже цікаво, якщо не сказати — дивно... — висував свої здогади Борис.

— Або це не людина, — додав Лев.

Усі троє насторожено перезирнулись.

— Ви мене не лякайте, бо мої приїдуть аж через три дні. І не факт, щоб тільки змінити чемодани... — розрядив обстановку Борис. — То ви мене, як розкаяного зрадника, берете у свою команду? — запитав. — Чи як?

— Якраз про це я і хотів тебе попросити, — сказав Безрукий, заручившись згідливим поглядом Марі. — Але з однією умовою: навіть попри те, що твоя турботлива матуся тобі заради твоїх геніальних мізків не дозволяє користуватися мобільним зв'язком, я тобі все-таки подарую мобільний телефон. Згода?

— Леве Львовичу, Леве Львовичу, ну, ви, як дітвак, чесне слово! — засміявся Борис. — Та не треба підкреслювати — «твоя», «тобі», «твоїх»... Невже ви думаєте, що мобільного у мене немає?

— Переконаний, що є, — відповів Лев. — Просто не знав, як увічливо в тебе попросити номер.

24

Падав дощ і зразу замерзав. На дорозі була ковзанка. Машини відбивалися від бордюру до бордюру, як шайба від бортів стадіону. Ще не проїхали й кілометра, а вже побачили п'ять зіткнень — автівки дивно викручувались, приймали карколомні пози і смачно цмокались в боки; розумніші, правда, нічого не видумували і ніжно цілували в зад — так було набагато дешевше.

Водій старого пожмаканого таксі, у якому їхали Лев та Марі, впрів від напруження. Він постійно бурмотів під ніс: «Господи, прости мені всі гріхи мої, видимі і невидимі, каюсь, більше не буду, дай мені щасливо добратися додому, Господи, бо другого ремонту я вже не переживу... Я вже спокутував, Господи, досить одного ненормального, що звалився на мене з небес, Господи...»

Марі з Левом перезирнулися. Невже?..

Безрукий вийшов біля будинку Марі, хоча мав їхати далі. Коли розплачувався, уважно розглядав водія, потім машину...

— Думаєш, той самий? — запитала Марі.

— Хто його зна... Можливо...

— Ти в курсі, я в гості не запрошую, — сказала твердо.

— В курсі. Я не напрошуюсь. Пройдуся. Треба просто подихати і подумати... про ніщо... А тобі треба відпочити, Марі... Вранці на роботу. І дякую... Навіть не уявляю, що робив би без тебе... Ти мій ангел-охоронець...

— Не перебільшуй, — Марі підійшла до Лева. Поряд з ним виглядала маленькою безпомічною дівчинкою. Він стояв, як мохната скеля, незворушний, сильний. — Може, ти пригнувся би трохи, га? — сказала. — Як я можу поцілувати тебе... в щічку?..

Лев відчув на щоці вогонь, що дарує крила...

На них і полетів додому, щасливий, як юнак, що вперше втрапив у полон поцілунку, відчув його чарівливу енергію жаги і родючості, енергію, що керує світами, живлячись якою, світи мандрують галактиками, і добре їм від того, і не сумно, і є за що боротися і помирати...

Заснути не міг. Місяць цілу ніч зазирав у вікно, дратував. Не любив Лев місяця, не мав до нього довіри, хоч умри... Думав про Марі. Як добре думати не про себе! Це справжній рай — піклуватися про когось, хоча би подумки обдаровувати когось блаженством...

Коли треті півні у найближчих від Львова селах почали кукурікати, а нишпорка-місяць невтомно зирив у вікно, коли думки про чарівну хвилясту жінку заполонили весь простір навколо Львова, аж до найближчих сіл, коли сон краєчком ока почав підкрадатися до Лева і затуманив його пухнастою розслабленістю, коли душа Безрукого витала поміж світами, гадаючи, щаслива вона чи нещасна, вічна а чи тлінна, Лев побачив бридкого чоловічка, що дико регоче, скручуючи голову саморобній ляльці-мотанці, яка була... без руки...

Сон утік остаточно. Лялька не виходила з голови, і вчорашня поразка з Борисом витіснила навіть гарячий поцілунок Марі. Лев пішов у ванну, довго чистив зуби, механічно водячи щіткою, аж з ясен пішла кров. Схаменувся, пополоскав рот, став під душ. То обпікав себе гарячою водою, то холодив крижаною. Тіло збуряковіло, ванну заполонила пара, крапельки води стікали по плитці, наче плакали. Лев нічого не відчував і не бачив, бо до нього раптово, без попереджень, увірвалася думка — і не відпускала: його стосунки з Марі напряму пов'язані з його місією... Чому?.. Лев згадував все з першої зустрічі, розум утовкмачував — випадковість, а душа переконувала доля... І такими виснажливими були ці внутрішні спілкування, що на планування подальших дій сил не вистачало. А треба було...

Безрукий прийшов до тями, коли в черговий раз обпікся паруючою водою. Тіло пашіло. Легенько втерся рушником, поголився, поки щетина не втратила м'якість. Використав момент, бо голитися не любив — страх. Одягнув халат, що висів у ванній і давно без діла, бо не мав часу в ньому ходити — завжди кудись біг. Куди? — запитав себе дивуючись, адже насправді не було куди бігти. Навіть іти не було куди, міг собі розслаблено плестися — і встиг би всюди вчасно. Заварив кави, міцної, наче смола. Взяв її в кімнату, всівся за стіл, ноги вкрив коцом, як футболісти на лаві запасних під час матчу в холодну погоду, і почав згадувати останнього листа від привида. Він наче готувався до цього моменту, а чищення зубів, контрастний душ, гоління, кава були ніби обов'язковим ритуалом до цієї миті. Левові враз стало затишно, він умудрився навіть дивно скрутитися, як дитя в утробі матері, і... заснув...

Його розбудив хатній телефон. Дзеленчав, як одурілий. Лев навіть забув його голос — так давно ніхто не дзвонив на домашній. Найкращі часи старого телефону минулися разом зі смертю господині.

Сонно озвався. Почув голос Марі і стрепенувся.

— Постав на зарядку мобільний, — сказала. І зразу додала: — Леве, я боюся... У божевільню втрапила відьма!

— Яка? — запитав, протираючи очі.

— Наша. Яка сказала, що ти нормальний.

— І що?

— Меле страшні дурниці. Каже, що її душу засуджено до смерті через те, що вона допомогла катові... І рветься втекти. Бо не встигла катові сказати, що його смерть у ляльці. Розумієш?..

— Мало що...

— Добре, я зараз відпрошуся, приїду, і ми вдома спокійно поговоримо... Давай, бо мені здається, що за мною шпигують. Ще мене закриють... Ага, вона каже, що очі...

У двері затарабанили, як на пожежу. Не життя, а якесь білядвер'я. Зайшов — вийшов, зайшов — вийшов, і гасаєш отак від дверей до дверей зранку до ночі, а тоді питаєшся сам себе, де поділося життя? Біля дверей, де...

— Секунду, Марі... — сказав. — Бо якісь йолопи виламають мені двері...

З'явився — не забарився. На порозі стояв рудий слідчий. Поруч нього дві шафи в масках розумних виразів на обличчях.

Слідчий випалив одним подихом:

— Вас заарештовано за нанесення умисних, середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

— Що? — визвірився Лев. — Зараз я вам покажу ушкодження!

— Раджу не робити дурниць, Леве Львовичу, — попередив слідчий. — Бо тоді вас точно закриють. Надовго. Моє завдання — доставити вас у відділ. Може, непорозуміння, чи як... Надійшли заяви, і треба все з'ясувати...

«Навіть так — заяви!.. Я вам зараз наштампую мордяки, а не заяви...» — пригрозив подумки Безрукий і краєм ока вловив погляд рудого на відкладену трубку. Підійшов, щоб покласти. Механічно притулив до вуха і почув благальний голос Марі: «Не бий їх...» Спокійно поклав трубку.

— З роботи, — пояснив слідчому.

— Не хвилюйтесь, — відповів той. — Самі з'ясуємо. Не проблема...

Лев походив по кімнаті під прицілом шаф, готових у будь-яку мить розім'яти свої накачані клешні. Рудий бавився наручниками.

— Добре, — процідив крізь зуби Лев, — треба — так треба... Щоб з'ясувати...

— Атож, — поважно кивнув головою слідчий. — Одягайтесь. Холодно.

Лев відсторонено зняв халат. Одягнув спідню білизну. Дві пари шкарпеток. Джинси. Футболку. Один светр. Другий. Порився у шафі, вийняв на декілька розмірів більший светрище на замок під шию і того нап'яв на себе. Зверху ледве натягнув куртку.

Рудий посміхався кутиками губ:

— Може, так ретельно готуватися... не треба? — карбував кожне слово, приховуючи між паузами насмішку.

— Може не поможе, — відрубав Лев. — Пішли.

Рудий відверто забряжчав наручниками.

— Добре, що гіпс зняли, — ляпнув.

— Не помогло б. І так кисті нема. Обрубок вислизне.

— М-да, — тільки й промимрив рудий, бо зрозумів, що дав маху. — Доведеться вас припнути до себе.

— Можна без прикрас? — налетів на слідчого Лев. — Не треба робити шоу. Я сам. Тим більше... — Безрукий махнув головою у бік шаф, мовляв, диви, яка сила...

— Не кажіть, не кажіть, Леве Львовичу, шістьох спортсменів поклали...

— П'ятьох, — поправив Лев. Аж тепер до нього дійшло, звідки росте в кобили хвіст. — То як?

— Можна, — погодився слідчий. — Нині вам чомусь вірю. Хоча ви буваєте непередбачуваним, якщо чесно.

Левову непередбачуваність слідчий відчув уже на сходовій клітці. Безрукий раптово зупинився і сіпнувся до сусідчиних дверей. Пані Стефа зразу відчинила, бо підглядала. Лев миттєво стягнув з себе куртку і віддав сусідці.

— Заберіть, жарко щось, — сказав. — І рухи сковує...

Клацнули наручники. Слідчий все-таки вирішив не ризикувати.

— Тримайте в себе. Потім заберу! — кричав знизу зі сходів до сусідки Лев, удаючи з себе дурника.

25

Марі ракетою мчала до Лева. Назустріч їй вибігла пані Стефа.

— Дитинко, його забрали! — лементувала. — В наручниках, як якогось рецидивіста!..

Стара розказала навіть більше, ніж знала.

— Може, зайдеш, огледишся? — запитала наостанок. — Я маю ключа...

— Ні! — відрубала Марі. — Не треба. Мало що вони там могли начепити. І вам не раджу туди...

— А правда-правда, — затакала стара. — Я бачила по телевізору, зараз... нічого не скриєш... Техніка...

— Я побігла.

— До нього? — запитала сусідка.

— Не знаю, — чесно відповіла Марі.

— Він куртку лишив.

— Сховайте її гарненько, — і зникла.

— Певно, що не буду в ній ходити, — буркнула стара. — В своїй не маю куди вийти... Дожилася, що всі мої друзяки вимерли... А живих менти в'яжуть...

Марі взяла таксі і поїхала у райвідділ. Інших варіантів не бачила. Перебирала у пам'яті, до кого б могла звернутися по допомогу — і не знайшла. Без дивакуватого Лева красень Львів для неї був чужий, наче холодний вітер містичної ратуші.

Спитала вартового на дверях, як пройти до начальника. Той перелякано почав випитувати, хто, від кого, для чого, домовлялися самі, виклик, неприйомний день, не впущу... Махнула на нього рукою і погнала догори сходами. Бідака не знав, що робити, то смикався бігти, то боявся покинути пост, то трусився над телефоном... Врешті подумав декілька поганих слів, які можуть бути з нею, понадіявся на «може, пронесе, задовбали...», а як ні — то дадуть догану. А догана — не геморой, — як любив повторювати начальник, — на ній сидіти можна... І заспокоївся.

Коли Марі побачила слідчого, той говорив по телефону. Був білий, наче сніг, з чола скапувало, ніби у відлигу, і був злий, як рудий чорт...

26

Ярема Сильвестрович ніяк не міг зв'язатися з Семеном — той уперто перебував за межами досяжності. Суддя страшенно злився. Він не міг збагнути, навіщо слідчому телефон, коли він постійно відключений. Нарешті пішли гудки, певно, жіночка, котра ввічливо повідомляла: їй шкода, що рудий такий телепень, що не може поговорити, втомилася.

Семен задоволено сказав «алло». Це ще більше збісило суддю. Він висварив слідчого по повній програмі, не шкодуючи смачних матюків. Семенів запал після такого благословення трохи згас. Він лишень покірно такав, щоб не нарватися на ще більші неприємності.

Ярема Сильвестрович заспокоївся, коли Семен пообіцяв, що більше такого не буде: він не відключатиме телефон ні за яких обставин.

— Скажеш коханці, що треба з телефоном, — порадив суддя.

— Я не був з коханкою, — фиркнув слідчий.

— Тоді треба було придумати, що ти з нею був! — випалив Лавник. — Хоч якесь більш-менш нормальне виправдання мав би, телепню...

— Вам не брешу, — признався Семен.

— Хоч у чомусь молодець, — похвалив слідчого Ярема Сильвестрович. — Тепер до справи: відбій.

— Не зрозумів, — сказав слідчий.

— З Безруким відбій. Тюрма відпадає. Змінилися обставини.

Семен мовчав, важко дихаючи зі злості. Його настрій можна було вгадати через трубку. Не треба бути навіть суддею, що читає думки.

— Чого ти сопеш, як ковальський міх?.. Зрозумів?

— Ми якраз тут. Я щойно посадив його! — сказав з лагідним притиском. — Задіяв людей. Оформив усі папери. Аж тоді включив телефон. Щоб прозвітувати, що завдання виконав. Не встиг. Ви мене випередили. А телефон у мене тут забрали — такий порядок. Не можна з мобільним... Тому ви й не додзвонились...

Ярема Сильвестрович трохи подобрів.

— Добре, — сказав. — Тепер зроби так, щоб його випустили. Чимшвидше... — і поклав трубку, хоча в його вухах довго дзвеніли благословення, якими його славив вірний слуга Семен Лизун.

27

Не встиг слідчий закінчити свою ненормативну тираду з декількома нормативними сполучниками, як почув:

— Де він? — на нього накинулася лікарка з психіатричної комісії.

Семен Лизун стиснув у руці телефон, ледь не розчавивши.

— Скоро буде! — визвірився на жінку, наче це вона наговорила йому на мобільний повні баняки капостей.

Побіг назад, як обпльований. Скільки нервів йому коштувало посадити Безрукого, тепер треба мізкувати, як його випустити. Так усе класно підготував, так підтасував...

Лева лишень запитали, чи він тоді-то і там-то не мав сутички з п'ятьма молодиками.

— Мав, — відповів чесно Безрукий.

Його зразу ж вивели, поселили у камері попереднього затримання. І забули про нього. Сам усе визнав, телепень...

Слідчий з'явився у камері десь години через три. Всі папери на звільнення були готові. Довелося наново принижуватися перед начальством. І балакати з побитими спортсменами. На цей раз вони до громадянина Безрукого не мали ніяких претензій. Помилилися, каються, що ввели в оману слідство, більше не будуть. Їх кривдник, мав сто процентів дві здорових руки, бо як би-то вони, спортсмени, так легко далися каліці? Не може бути — і крапка...

Зі слідчого ледь іскри не сипалися. З того, який рудий злий, Лев зробив висновок, що має шанс на приємні новини.

— Ви вільні, — буркнув слідчий. — Сталася помилка.

— І все? — Лев так скреготнув зубами, що слідчий не забарився додати:

— Вибачте.

— Можеш трактувати це як погрозу, чи ще собі щось придумай, ти в тому мастак, але я тобі обіцяю — я ще спущу з тебе крові!.. За мою випиту... — додав.

Слідчий мовчав. На сьогодні йому досить було негативу. Він не губка, щоб усе те безболісно вбирати... Не робот металевий і не протокол, що все витримає... А теж людина, між іншим... Зі всіма своїми проблемами, страхами і бажаннями... І з коханою жінкою, яка останнім часом поводить себе так, наче він — рогатий олень... Пішли вони всі... геть...

Рудий глянув на годинник. До кінця робочого дня було ще далеко. А напитися в дим вже хотілося...

28

Мобільний розривався від злості. Стояв на зарядці, як Марі і радила. Тридцять пропущених дзвінків. Ото популярність! Лев натиснув кнопку виклику і почув:

— Я знаю, звідки вони знають, що знаєте ви! — емоційно говорила трубка. — Це все лялька! Через ляльку вони читають ваші думки. Лялька — зв'язковий. Лялька приймає сигнал від вашого мозку, а вони вміють його прочитати. Якось. Це містика! Я балдію без баяна!

— Борисе, це ти? — нарешті врубився Лев.

— А хто ж інший? Хто може ще у цьому дивовижному місті розкрити таку містичну таємницю?.. Значить, так: кажіть адресу і чекайте мене. Думайте, про що хочете, дивіться фільми, розважайтеся, займайтеся коханням, будь-що. Тільки не думайте про потенційного клієнта на ваги. Типу мене, вже використаного... Гаразд?

— Чекаю вдома, — сказав Лев. — Адресу взнаєш в Інтернеті. У рубриці «Кримінал».

У трубці запікало, значить, вундеркінд зрозумів.

— Що ти мелеш? — насварила на Лева Марі. — Який кримінал?

— Я не мелю. Ти почула б, що мені намолотив вундеркінд з ботанічного саду, тоді б зрозуміла. Хоча одне зі сказаного мені сподобалося. Навіть дуже... — Лев зробив паузу для того, щоб Марі запитала «що?»

— Що? — поцікавилась Марі на догоду Безрукому.

— Зайнятися коханням...

Марі на долю секунди задумалась. Іронічно примружилась:

— Самому?

— Не думаю... — по паузі присоромлено відповів Лев. Чого-чого, а такого дурнуватого запитання він не чекав.

— Тоді, поки ти не знайшов партнера, — засміялася Марі і стала богинею, — йдемо на кухню, я щось придумаю попоїсти... Ти ж тільки що з нар. І навряд чи тебе встигли пригостити сухарем. А сили тобі знадобляться... Леве...

Вона сказала «Леве» так по-особливому, що Безрукий ладен був піти за нею у вогонь і воду, не те що на кухню їсти. Навіть попри її кепкування, смисл якого змінювався разом з її настроєм. Без слів...

Коли рум'яна картопля парувала на тарілках, збоку красувалося мариноване асорті з огірочків, кабачків, помідорів, цвітної капусти і стручків квасолі, а Марі домащувала хліб маслом, до кухні без дзвону, стуку, але з грюкотом убіг Борис.

— Привіт, вороги справедливості! — привітався нахабно непередбачуваний вундеркінд, потряс Левову руку і цмокнув Марі в щічку. Він уже починав перетворюватися на доросле світило, якому до лампочки, що про нього скажуть, тим більше, подумають. — Оце попав, так попав! Не день, а суцільне щастя! Я сто років не їв гарячої смаженої домашньої картоплі. Від щоденного розігрітого тіста у мене вже шлунок склеївся...

— А це шкодить твоїм мізкам, — закинув Лев.

— Правильно, Леве Львовичу! — підняв вказівного пальця Борис. І додав: — Так би сказала моя матуся.

— Помиляєшся, світла недовчена голово! Твоя матуся переконана, що тобі шкодить мобільний, а не напівфабрикати. Бо інакше їй би цілими днями довелося стояти біля кухонної плити, а не роз'їжджати по міжнародних конференціях, виставках і сим... сим... Боже, що за слово...

— Симпозіумах, — допоміг Борис. — Я це слово вже знав у рочок. Швидше, ніж адюльтер...

— Що, так рано вже когось застукав?

— Бувало. У нас же попервах був притулок для голодної професури. Дехто вибився у люди і не втратив пам'яті. Потягнув за собою і моїх... Тепер і вони світила... А ви теж не промах. Словечко рідковживане...

Марі взяла третю тарілку, відкинула трохи картоплі з однієї і другої, залишивши собі, як горобчикові, поставила повну з верхом перед Борисом. Той накинувся на їжу, наче тільки прибув з голодного безлюдного острова, прицмокував, прихвалював. За ним спостерігати було цікавіше, ніж їсти самому. Тому, коли вундеркіндова тарілка вже була вилизана, Лев ще мав півпорції.

— Може, хочеш добавки, дитя прогресу? — запитав Безрукий.

— Ні, я знаю міру. Що занадто, то не здрово, — гладив себе по животі Борис. — А ви їжте, їжте, — радив, — бо на застілля часу немає. Ворог не спить, не дрімає, за Левом Безруким підглядає, думки його читає... Раз вони обкрутили навколо пальця такого екземпляра, як я, ви уявляєте, що вони можуть зробити з іншими?.. Я поки що ні...

Юнак умів додати апетиту. Від того Безрукий перестав відчувати смак їжі, увіпхав у себе харчі, наче в міх, затрамбував їх горням чаю, жарти з нього вивітрилися, він став самою серйозністю. Запитав Бориса:

— І що?

— Перше правило безпеки: треба думати так, щоб вони не здогадалися, що ви думаєте, — почав вундеркінд без передмов.

— Тоді мені варто вчитися в тебе, — насупився Лев. — Бо я нічого не зрозумів.

— Я спробую пояснити, — знітився Борис. — Хоча, бачу, буде нелегко...

— А я допоможу, — додала Марі. — Здається, те, що відомо мені, дуже тісно переплітається з тим, що знає Борис.

З усього, що виколупав Борис в Інтернеті і бібліотеках, та з того, що почула Марі від збожеволілої відьми, просився єдиний висновок: лялька — замовлений оберіг. Її енергія повністю збігається з енергією Лева. Якщо підібрати ритм потоку енергії, який є своєрідним кодом, можна через ляльку читати думки Лева. Це може зробити дуже серйозний фахівець, який має силу, знання і допомогу... Чиюсь... Ось і все. Тому, коли Лев зрозумів, що у першому рядку листа привида зашифроване ім'я Бориса, хлопця, що перебував з ним в одній лікарняній палаті, супротивникові не забагло багато зусиль випередити Лева...

— То що я маю робити? — розгубився Безрукий.

— Ми для того тут зібралися, щоб вирішити, — сказав вундеркінд. У його голосі не відчувалося стільки впевненості, як на початку розмови. — Принаймні ми знаємо причину, — підбадьорював сам себе Борис. — А раз ми знаємо причину, то має бути рішення. Це — закон...

— А не здається вам, хлопці, дивним, — натякнула Марі, — що тебе, Леве, дуже швидко відпустили з відділку?.. Чи не пов'язано це з тим, що...

— Що для того, щоб дізнатися, хто наступний, — треба діяти! — випалив Борис. — А щоб діяти — треба бути на волі... Схоже на запізніле виконання неактуального на тепер наказу!..

— До того ж рудий довго розмовляв по телефону. Був злий, як чорт. Я підійшла до слідчого, запитала, де Лев. Він не спитав, хто я... Не поцікавився, кого відпустять... Він лишень гаркнув: «Скоро буде». Значить, він усе... знав... Отже...

— Він з ними! — юнак не міг не вставити своїх п'яти копійок. Його емоції з розумом і вихованістю дружили не завжди. Ситуативно, як би влучно висловилася його матуся.

Лев ураз змінився на обличчі. Марі вже колись бачила його таким. Він монотонно, наче в трансі, бурмотів:

— «Коли в повному мороці світу закінчилася битва за місце під сонцем, перший промінь нового ранку гартував тебе перехресними стежками і благав: борись! Борись...» — Лева заклинило.

— Що це? — витріщився на Марі юнак.

— Перший рядок закодованого листа, — відповіла Марі.

Тепер застигло обличчя вундеркінда. Добре, що він був в окулярах, бо інакше очі вилізли б із орбіт. І шукай їх потім деінде...

— Капець! — раптово ожив юнак. — Та я ж сам відповідь запхав під гіпс! Нострадамус відпочиває! Астрологи записуються до мене на курси!.. Борис — пророк!..

Безрукий судомно задихав. Йому бракувало повітря. Хлопець кинувся до нього, але Марі його зупинила:

— Секунду. Зараз пройде...

За мить Лева струснуло, і разом з глибоким видихом він пробелькотів:

— «... за друга і слідкуй за хитрим ворогом, що лисом виманює тебе...»

— Стоп! — закричав Борис. — Приведіть його до тями, Марі, благаю вас! Хай мовчить! Я знаю!.. — хлопець щось шепнув на вухо жінці.

Марі не втямила, куди бігти і що робити. Спочатку вона пригнала з кухні з повною каструлею холодної води і з розмаху вилила її на голову Безрукого. Потім підбігла до ліжка і смикнула з нього покривало. В повітрі, наче сніжинки, закрутився пух. Перина була розпорота, ліжко обсіли білі мухи. Марі купалася в цій білині, вперто щось шукаючи.

Підійшов Лев і ніжно торкнувся її плеча. Марі обернулася і скам'яніла.

— Що ти робиш? — запитав Лев. Він уже був сам свій. Холодна вода подіяла миттєво. Цілюща сила природи!

— Шукаю договір! — крикнула Марі. — Вони викрали договір, бачиш, Леве?.. Тут хтось був!..

— Ось тепер — гаплик! Повний!.. — розвів руками Борис. — Знаємо — хто і не маємо з чим?

— Ти знаєш, хто наступний? — запитав Лев.

— Так!

— Тоді погнали!

Поки Марі з Борисом одягалися, Безрукий гамселив у сусідчині двері.

— Та чого тарабаниш? — бубоніла сусідка. — Я тут. За курткою, либонь... Змерз...

— Ви — найкраща сусідка в світі! — випалив Лев і припав до її руки. — І дуже приваблива.

Пані Стефа помолоділа років на сто, сховалася за дверима і сама себе запевнила: «Ну який з нього може бути рецидивіст?.. Хіба що придурок...»

Лев куртки не одягав. Намацав у підкладці шпаринку і вийняв з неї пластинку харчової фольги. Розмотав, розгорнув папірця, що був схований під фольгою. Марі засунула голову попід руку Безрукого:

— Договір! — вигукнула радісно і заплескала в долоні. Дитсадок стопроцентний, а не психіатрична лікарня.

— Я балдію без баяна! — ляпнув своє вундеркінд. Ця дурненька репліка аж ніяк не підходила до його начитаних, «ботанічних» окулярів. Тому юне світило себе реабілітувало. Юнак серйозно, по-дорослому поплескав Безрукого по плечу: — Те, що ви не подарунок, я переконався ще в лікарні. Після першої розмови з слідчим...

— Знали б ви, який цирк мені довелося задіяти і скільки клоунів вичавити з себе, щоб винести того папірця з хати і добровільно не доставити у відділок... — усміхнувся Безрукий. Він був задоволений собою і не приховував цього. А чого гріха таїти, їй-богу...

Борис відійшов убік, подалі від гудіння транспорту. Кудись зателефонував, усміхнувся.

— За мною! — скомандував. — І не перечити. Мушу відібрати свою кров...

29

Начальник викликав Лизуна, щоб «подякувати». Бо завдяки йому він, нарешті, на двадцятий рік служби збагнув, як то бути пошитим у дурні. Не сподівався він такого від Семена... А від його патрона Яреми Сильвестровича тим паче...

— Вибачте, я не винен... — бурмотів Лизун. — Так сталося. Змінилися обставини...

— Іди геть, Семене! — прогнав його шеф. — Із особистими просьбами більше не підходь. Такого телепня я ще не мав...

Слідчий поплентався у свій кабінет. Сидів за столом, як на голках. Робота не бралася. Купи нерозглянутих справ дивилися на нього недобрими очима начальника, пророкуючи догану. Не зважав. Розкладав пасьянс, постійно програвав. І тут не йшло... Хотів стукнути по монітору, щоб аж павутинням накрився. Стримався. Державне майно. Не можна...

Поставив перед собою годинник, дивився, як стрілка повзає по циферблату. Чекав шостої. Раніше йти не хотів — боявся. Після нинішніх халеп з Безруким можна було сподіватися чого завгодно. Знав, де працює. Тут кому переставити у відомому вислові: «стратити не можна помилувати» легше, ніж раз плюнути...

Зібрався. На душі шкребли чорти. Коханка втекла за кордон, негідниця... По-англійськи. Правда, в Німеччину. З хирляком, якого вітер хитає, як львівську телевежу на чубчику Високого Замку, і мордякою, на яку краще вночі не потрапляти. Хоча вдень теж страшно...

Додому не хотілося також. Дружина останнім часом дивилася на нього, як на вовка, сторонилася. Наче він не той самий Семен, за яким упадала, коли ще стояв у дверях і козиряв... Але ж насправді не той!.. Тепер він має гроші, і козиряють йому. Ніби мав би бути кращий. Якби не тягар на душі, через який і шкребуть чорти... Боже, як то було добре спокійно стояти собі на дверях, подумки посилати кожну пихату мордяку подалі, аж ген-ген, а в кінці робочого дня мчати до коханої і смакувати з нею чесно зароблену дешеву молочну ковбасу з духмяним соціальним хлібом!..

Чорти намовляли напитися. Він не противився. Знав гарний ресторанчик за містом, схований у лісі. Затишно, і власник перед ним в одному делікатному боргу. Запрошував — тепер хай приймає.

— Семене Васильовичу, — відповів господар на дзвінка. — Я у столиці, але вас чекатимуть. Ні в чому собі не відмовляйте. Вас обслужать по повній програмі...

Хоч щось добре за цілий день!..

Семена дійсно чекали. Зустріли, провели. Столик був накритий на двох, парував вишуканими стравами й манив напоями...

— Я сам, — буркнув Лизун, зиркнувши на стіл. Стало соромно і боляче. Люди не вірять, що можна бути самому... Що ніхто тебе не хоче... Чомусь...

— Ми можемо організувати вам... спілкування, — неоднозначно натякнула директорка ресторану, шикарна жіночка років сорока, від якої струменіла така зваба, що аж ставало лячно...

— Не треба, — відрубав рудий.

Директорка поклала на стіл ключ з великим номером «7».

— Другий поверх, праворуч, кінець коридора... Якщо надумаєте... — і попливла. Манила за собою, наче була магнітом плоті. Семен подумав, що він би з нею не міг... Вона була з тих, хто перемагає ще до бою. Лизун її жалів. Був переконаний, що самотня. Бо чоловіки не люблять сильних красивих жінок... Красивих ляльок — так, а жінок — ні... Зрештою, стоп. Він не має права судити про всіх чоловіків по собі. Бо сам, крім дружини і зрадливої коханки, нікого не знав. Попервах — як одна, так і друга — були фантастичними. З часом охололи, як холодець. Застигли. Стали драглистими, в'язкими. Далекими. Наче є, а не таке... Тепер він сам... Дружина вже давно інша. Уникає близькості. Видумує все, аби Семен до неї не ліз. І здригається від його доторку...

Випив. Не закусював. Знову випив. Віскі полоскало мізки, перетворювало їх у жорстоку машину часу, що згадувала тільки прикре і пророкувала катастрофи... Офіціантка пройшлася поруч, не турбуючи, не дивуючись, видно, була звикла до кадрів, що приходять сюди заливатися...

Згадував дитинство. Попихали ним усі, хто хотів... А хотіли всі. Він озлоблювався і в мокру обшаркану подушку обіцяв усім показати!.. Доказав!.. І що?.. Що це йому дало? Щастя де?.. Гроші на людських бідах... Кожен день всотує в себе чужі прокльони, а ночі — суцільні фільми жахів...

З голови не виходила дружина.

— Сучка... — сказав уголос. Встав, узяв ключа від номера, похитуючись поплентався до сходів. Як з-під землі, з'явилася шикарна директорка зі запахом зваби. — Я хочу спілкування!.. — випалив упевнено, язик не заплітався, отверезіння прийшло миттєво, бо хотілося чимшвидше допекти сучці...

— Будуть якісь побажання до... сутності спілкування? — запитала директорка. В її фаховості сумнівів не виникало.

— Ні, — відрубав Семен. — На ваш смак...

Заліз під душ. Увімкнув собі холодну грозу, цокотів під нею зубами. Втерся, знову одягнув костюм, зав'язав краватку. Сів за мініатюрного столика, налив з графина склянку води.

Згадав маму. Вперту і пробивну, як танк. Якби не вона — крутив би він кобилам хвости, а не пив віскі за ціною маминої пенсії. А він, скотиняра, від неї відрікся. Сотні разів приповзала зміюкою та мить, коли на репліку у студентській кухні, що кишіла дівочим запахом: «Що то за немита стара, що смердить коровами, приперлася до тебе?», не змигнувши оком відповів: «Родичка. Я ж не винен...».

Мама випадково почула, зібрала речі і пішла в ніч — ночувала на вокзалі...

Рвонув на себе ручку холодильника. Йому підморгнула запечатана горілка. «Слава тобі, Госп...» — почав уголос, але недоговорив: славив не те... Націдив повну склянку і випив великими ковтками, як перед тим воду.

— Прости, мамочко!.. — плакав. — Прости, прошу тебе, бо настане мені кінець... Прости, я відчую, якщо ти простиш. І, може, виживу...

У двері ніжно постукали. Семен витер очі, розпрямив плечі. Чоловік же...

Зайшла жінка. Вся у чорному. І з чорною пов'язкою на чолі. Її обличчя видавалося знайомим. Але Семен не міг пригадати. Спогади то з'являлися, то зникали. Не пам'ять, а світломузика з юнацьких дискотек.

— Хто ви? — запитав розгублено.

— Твоя совість! — прорекла жінка.

Лизун спочатку злякався. А потім по-дурному розреготався. До нього дійшло, що розігрувалася прелюдія до... спілкування!.. Цікавий задум, нічого сказати!..

Рипнули двері. І заскрипіли. Протяжно, зі скреготом. Так у нових готелях не скриплять. Перед Семеном у всій своїй красі, в червоних чоботях, чорній уніформі, у сірому фартуху, у кривавій масці, із сокирою в руці стояв... кат...

— У тебе є шанс покаятися, — мовив він голосом з могили. — І простити всіх, хто завдав тобі болю: віднині і до початку світу. Тоді житимеш. Легко, а не так...

Лизун отверезів. Похилив голову. Наче чекав тої миті все життя.

— Я каюсь. І прощаю. Всіх! — сказав. Не зі страху, щиро.

Кат підійшов до Семена. Шарпнув його пальця і провів по сокирі, як платіжною карткою на касі в супермаркеті. Кинув на стіл папір.

— Підпишись кров'ю, щоб твоє прощення прийняв Хаос! — сказав.

Семен притулив закривавленого пальця, куди йому тикнув кат, і всміхнувся... Бо почув мамин голос. Вона сказала: «Добре...»

Він притулився до матері і хмелів від найкращого у світі запаху. І затишку, дарованого її обіймами. Муркотів від задоволення, як котяра, коли мама гладила його по голові своєю зашкарублою, спрацьованою долонею...

Навколо нього маячіли тіні... Бо у його новому світі дивовижна жінка в чорному і кат — людьми бути не могли...

30

Тому вони зникли, наче привиди... І роз'їхалися по домівках. Викликали таксі із заправки. Ніяких посиденьок — хоча Борис хотів відсвяткувати «очко». Він розумів, що був головним завойовником підпису і, як кожен геній, чекав, щоб його похвалили. Достойно оцінили. Він бажав насолодитися розповіддю, як фантастично усе вирахував... Борис навіть приготував монолог:

«Як ти так швидко дізнався, хто наступний?» — мала запитати Марі, закусуючи коньяк морозивом, і захоплено дивлячись на нього. Лев Львович мав мовчати — за нього вмів говорити вираз його обличчя.

«Легко, — відповів Борис. — Всього-на-всього підключив мозок — і поїхало...»

«Можеш відкрити секрет геніальності?» — запитала Марі.

«Тільки для вас, — і Борис почав: — Дуже просто. Тільки Лев Львович сказав:«... борись за друга і слідкуй за хитрим ворогом, що лисом виманює тебе...» я почав метикувати, що «борись за друга» означає боротися за другого клієнта в списку, бо слово «друг» схоже зі словом «другий», бо прямо той, хто шифрує, не говорить, завжди спрацьовують асоціації. Далі. «Слідкуй» має спільний корінь «слід» зі словом «слідчий»...

«Але це не факт, може бути простий збіг?» — зауважила Марі.

«Чудесно! Я теж так подумав! — похвалив жінку Борис. Треба ж відповідати взаємністю. — Тому шукаємо підтвердження, а воно, як на долоні: «хитрий ворог, що лисом виманює тебе» вказує на підступність слідчого, що він не раз продемонстрував, і, основне, на його зовнішню ознаку, бо лис — рудий!.. Ось і все... Хитрий рудий ворог, який постійно за нами слідкує, хто? — слідчий.

«Геній з ботанічного саду!» — мав сказати Лев Львович, а це для Бориса було найбільшою похвалою...

Жаль, не вийшло... Категорично проти святкування перемоги була Марі. Казала, не час привертати увагу, бо мало чого... Тим більше, Борис брав номер. Прізвище і документ — чужі, але обличчя-то Борисове...

Лев узагалі мовчав. Він був, як вичавлений лимон. Кожного разу пригадування листа привида забирало в нього дуже багато сил. Плюс — сама «церемонія підпису». Нервів пішло купа...

Безрукий лишень час від часу повторював:

— Хоч би рудий не збожеволів...

— Чого б то? — запитала Марі.

— На всі наші запитання, на кого він працює, він казав... на маму...

— Лев Львович боїться, щоб не на білу... маму... — кинув свого дотепа Борис і реготнув.

Безрукому смішно не було. Айсберг застиг на його обличчі. Марі злякалася...

31

Дружина плакала. Світ від того здригався, постогнував, співчував... Незворушним був лише Ярема Лавник.

— Як ти посмів? — дорікала дружина схлипуючи. — Та я ціле життя... терпіла тебе. Ти з мене всю кров випив, молодість знищив... А тепер?..

— Тепер я йду до молодої. Не люблю зморщеної крові. Не смакує, — знущався Ярема.

— А діти? Ти про них подумав? — жодне кіно не матиме успіху без цих фраз.

— Діти дорослі.

— А слава?

— Славу собі забезпечує кожен сам.

— А... — замовкла, опустила голову.

— А гроші і житло я їм дам. І тобі. Вистачить до смерті. Будете мудрі — ще заробите. Коротше, меблевий бізнес — твій, — Ярема простягнув дружині пакет документів, гроші...

Жінка вхопила їх, переглянула. Вистрелила діагональною посмішкою і враз змінилася. Скуленість, згорбленість і плаксивість зникли. Вона владною ходою підійшла до чоловіка. Стала перед ним очі в очі. Розуміла, що сильно ризикує. Але втриматись не могла. Ненависть поселилася в ній і владарювала на повну. Здоровий глузд сидів без права голосу, прив'язаний наручниками до батареї відчаю.

— Знаєш, чого я ціле життя чекала? — запитала.

Ярема заклято мовчав. Ненависть не могла довго терпіти, дружина випалила:

— Коли ти нарешті здохнеш!?.

Чоловік повів себе на диво стримано. Не бив її, не тягав за волосся, не копав ногами... Як бувало колись... Коли завалювався п'яний як чіп і качав свої права.

— Я вічний, — прорік, обернувся і президентською ходою попрямував у світ. У дверях зупинився і остаточно зіпсував дружині життя, поселивши в її голові страх. — А тобі, — сказав, — приємної... смерті... Скорої... Жди...

Дружина вперше за купу років йому повірила...

Ярема Сильвестрович аж тепер уловив смак життя. Фізично почував себе краще, ніж у молодості. У всьому. Його нова пасія вже встигла переконатися: ходила чумною цілий день, очі виблискували спокоєм угамованої жаги! А там є що гамувати! Таку чортицю не кожен у розквіті сил приборкає!.. М-да, сила — це задоволення!.. Досвіду теж, хоч відбавляй, голова свіжа. Одне слово — все чудесно. Капку якусь, правда, лякала Ярему Сильвестровича легкість, з якою всього вдавалося досягати. Не звик він до такого. Завжди все здобував у поті чола. Але чого дивуватися? Десятки років обмежень, тренувань... Вчитель казав: силу треба вигартувати. Він вигартував!.. Так що...

Дзвонила його любка. Від одного дзвінка хотілося її притиснути до себе, приголубити. Лавник згадав запах її тіла, у голові замакітрилось.

— Так, кохана... — вистогнав.

— Яремо, у мене, здається, труп, — сказала, наче зав'язала. Спокійно, без паніки.

— Їду, — мовив він. — Без мене нікому нічого не пояснюй. І не підписуй, — інструктував.

— Добре, — трубка запікала, а Ярема Сильвестрович подумав, що, напевно, довгоочікувана вечеря при свічках нині може зірватися... А може, і не зірветься... Хіба не чудове життя — з його непередбачуваними вибриками?.. Що ж, місце під сонцем треба виборювати. А щоб швидше притулитися до розкішного жіночого тіла, треба терміново позбутися трупа... Як усе просто, — радів Ярема Сильвестрович.

У лівій внутрішній кишені піджака активізувалась лялька. Сигнал був слабкий, невиразний, думки заплутані, слова не в'язалися купи. Лавник закрив очі, заглибився у себе. Треба було позбутися емоцій, очистити голову від нав'язливих думок. Бо у чужу голову можна влізти лишень тоді, коли твоя порожня, як чистий аркуш паперу. Вчитель величезну увагу приділяв медитації, бо з неї починається концентрація уваги, яка є — все... Ярема умів сконцентруватись на тому, що йому потрібно, навіть під час ведення судових засідань. Інколи результат був вражаючий: він наче розтинав час, бачив фрагменти минулого і майбутнього. Не раз від цих видінь залежав і вирок...

Як не було важко, вже через декілька хвилин Лавник знав, хто наступний... Чесно кажучи, не сподівався... Він вийняв мобільний, у який була вмонтована одна дуже мудра програмка. Ввів дані. Коли стрілка замиготіла над місцем, куди треба було прибути, його взяв дикий азарт.

— Швидше! — підігнав водія.

Ярема Сильвестрович учув свіжу кров...

Зоряна всміхнулася йому кутиками вуст. Розвела руками.

— Халепа, — сказала. — Подзвонив шеф, казав прийняти мента по повній програмі. А він лежить у номері на підлозі в калюжі крові.

— Хто бачив?

— Поки що я...

— Як дізналась?

— Він захотів любові. Любов по дорозі зв'язали й залишили в сусідньому номері...

— Як здогадалась?

— Відчула. Руки самі взяли запасного ключа, а ноги завели у цей номер. Його зняв хлопчина в окулярах. Вийшов надвір, дівчата думали перекурити. А він зник разом з ключем...

— Молодчина, — похвалив Зоряну Ярема. Хотів поцілувати, але стримався. Не маніяк же... — Веди, — попросив.

Ярема Сильвестрович одягнув шкіряні рукавиці. Відчинив двері. На підлозі в червоній калюжі лежав слідчий Семен Лизун. Великий палець правої руки був порізаний.

Суддя заплющив очі і хвилину глибоко дихав. Його грудна клітка то піднімалася ледь не до стелі, то опускалася до плінтусів. Зоряна мовчки спостерігала за ним.

— Ти когось викликала? — запитав Ярема. — Швидку, міліцію... — запропонував варіанти.

— Ні, — відповіла впевнено. — Ти ж мене сам учив, що в паузі — велика сила...

— Геніально, — усміхнувся Лавник. — Ти неперевершена жінка. Тебе Господь створив спеціально для мене. Щоб ми доповнювали одне одного...

Зоряна розправила плечі. Груди її піднялися і змусили Ярему на мить забути, що він хотів сказати. Коли повернувся до реальності, побачив у шалених жінчиних очах великий знак питання.

— Бо не треба нікого викликати. Червона калюжа — це барвник. Свіжу кров я чую за кілометри. А він — спить. Снодійне спеціальне, дихання не видно і не чути. Пульс притуплений. Здалеку — ніяких ознак життя. Очуняє десь через дві-три години. Якщо був п'яний — мучитиметься сильно. Пам'ять може дати збій. На душі шкребтимуть чорти. Депресія гарантована. Тим більше, я їм підсоблю... Чортам...

— Дякую, Яремо, — сказала в коридорі Зоряна. У цьому «дякую» було стільки емоцій, що Лавник не стримався, притиснув її до себе і смачно поцілував у пружні вуста.

— Нас чекає вечеря. При свічках, — додав. — На дачі. Як ти хотіла...

Вона не кидалася на шию. Не плескала, як дурочка, у долоні. Не робила штучних компліментів. Вона лишень замріяно приплющила очі — і він усе зрозумів. Хоча читати її думки ніколи не наважувався. Принципово. А може, тому, що знав: не зміг би...

Спектакль «Імітація смерті слідчого» його заворожував. Сценарій — супер. Гра акторів теж була майстерною. Що ж, тим солодшою буде перемога... Поки що рахунок «2:1». На його, звичайно, користь...

32

За правдиву погоду у Львові синоптикам треба доплачувати. На Львів сто процентів кидали тих, кого хотіли вигнати з роботи. Ніякі вчені уми, тим більше, модерні прилади, щодо Львова гарантувати не могли. Некероване місто!.. Цим усе сказано... Нема чого стогнати, — закидали синоптикам інші професії, — ви думаєте, в нас інакше?.. Тіштеся, що життя не минає в суєті... Хочете успіху — йдіть не туди, куди всі...

Львів ніколи не йшов за всіма. Відлюдько з народження — відлюдьком і залишився. І яким?!. Найкращим у всьому... І в звершеннях, і в падіннях... Але не люблять його хіба що мертві та черстві душі...

Лева викликали в поліклініку, зателефонувавши до сусідки.

— Левчику, бардак страшний зараз у країні, — жалілася сусідка, сьорбаючи чай, бо після останнього врятування Безрукого мала на це беззаперечне право. Ним і користалася. — Уявляєш, мені подзвонили з поліклініки і сказали, щоб я тобі передала телефонограму, щоб ти негайно прийшов зняти гіпс. Бо терміни... Уявляєш? Ніякого обліку, ніякої тобі відповідальності... Ти вже вишиваєш без гіпсу ого-го, а вони, бовдури, хочуть зняти його ще раз... Уявляєш?..

— Уявляю, — сказав Лев. — Але треба йти, бо я ще не на пенсії, і треба лікарняний... Бо витурять мене вмить з аспірантури, і я буду приходити на чай до вас...

— Най Господь боронить! — сплеснула в долоні сусідка і сказала: — Йди. Я сама прослідкую, щоб ти пішов, бо ти непевний.

Безрукий так і не зрозумів, чи сусідка переживає, щоб його не витурили з аспірантури, чи щоб він часом не приходив до неї на чай... Взагалі-то це не мало значення, бо муляло Лева інше...

Минуло стільки часу, а він не міг згадати ні слова з таємного листа привида...

Сусідка допила чай.

— На добраніч, — побажав Лев так увічливо, що заснути сусідка мусила кров з носа. — Мені завтра в поліклініку гіпс знімати. Так що вибачте... Я вас дуже люблю і ціную, але... — не міг підібрати слова, — ідіть. Тільки не цабаніть, що я невдячна свиня, бо насправді я — вдячний...

Пані Стефа встала і пішла. І не нарікала. Вдячна була Левові за чесність, бо сама бачила, що йому зле. І так довго терпів її, думала, не витримає і прожене швидше.

— Все нормально, — сказала, — а ти відпочинь. Гарних маєш друзів, до речі... Марі мені починає подобатися, а той пацан в окулярах — часом не твій син, що ти його так укоськав, як рідного?..

Лев витріщився на сусідку.

— Ми схожі? — запитав.

— Ні. Але всяке буває. Міг вдатися в мамину родину... — сусідка вчасно зникла за дверима. Що вміла, то вміла... Бог дав талант, вона його використовувала на повну. Буде на небі працювати «швейцаркою», напевно...

Проте завдяки пані Стефі Лев згадав, що телефонував вундеркінд... Просив передзвонити, бо приїхали якраз батьки. Не хотів скандалу — мобільним йому користуватися зась. Опромінюється...

Набрав хатній. Підняла мама. «Геллоув», — проспівала. Певно, повернулася з англомовної країни.

— Му name is Leo. I want to talk with Boris, — випалив Лев, аж злякався власного вибрику. Просто її «геллоув» його дістало.

На диво, трубка відповіла:

— OK!

Борис не своїм голосом сказав:

— I you listen carefully...

— Перестань займатися хернею, — випалив Лев. — Що ти там мені шваркнув?..

— Я вас уважно слухаю...

— Це я тебе уважно слухаю, чудо з ботанічного саду. Що ти хотів?..

— У мене є ідея...

— Твої ідеї зводять мене з розуму...

— Ще не звели...

— Ще не багато ти їх подавав...

— Bye...

Безрукий нарікав на свою нестриманість. Чим завинив пацан, крім того, що хотів допомогти?..

Через півгодини Борис був на порозі. В бойовому настрої.

— Hello! — привітався. — Ну, ви, Леве Львовичу, шедевр! Треба ж так говорити, щоб матуся не відчула акценту. Де ви вчили англійську?

— В ратуші. Коли був привидом. Розумієш, іноземні делегації, зустрічі... — кепкував Лев. — Маю досвід живого спілкування...

— Я про це не подумав, — серйозно мовив юнак і поклав на стіл місцеву газетку «Записки львівського віщуна». — Нова, перший номер, — додав.

— Ти мене агітуєш її передплатити, чи як?..

— Ні, послухати... — вундеркінд відкрив газету на другій сторінці і прочитав підкреслене маркером: «Його час настане 21.12.2012. Опівночі годинник на ратуші оповістить містичне повернення ката».

— І що? — запитав Лев.

— Це передбачення зробив відомий маг і гіпнотизер Наум Чортополох. Тут є години прийому.

— Ні! — випалив Безрукий.

— Добре, не зліться, Леве Львовичу... Я ж тільки хочу допомогти. Без висунення ідей ніколи не буде результату... Так що не виховуйте у мені комплексів з юності... Я маю право навіть на найбезглуздіші припущення, а що з того вийде — судити... часові...

— Добре, не мели стільки, я не злюся...

— І правильно. Почекаємо Марі. Послухаємо її думку.

— Марі на роботі. А я йду в поліклініку.

— Згода. Тоді зустрічаємося в кав'ярні перед ратушею. О восьмій вечора. О'кей?

— Гаразд, — відповів Лев. — А що, мій англійський справді непоганий? — запитав усміхаючись.

— Можете довіритись моїй матусі. Інакше вона не мене покликала б до слухавки, а вас послала під три чорти... До зустрічі. Бо в мене є ідея, — Лев насторожився. — Не бійтеся, не щодо вас, — додав юнак і заробив жартівливого стусана у хирлявий бік. Від того зіщулився і скривився, наче його з усієї сили вгріли ломакою... — Але... без втручання неземних сил бездоганного акценту вам не осилити...

— Коли ми повирішуємо всі «душевні» справи, — сказав Лев, — я тебе запишу до себе на бойовий гопак. У молодшу групу. До першокласників. Буду підтягувати твої м'язи до рівня розвитку мізків...

— Може, не треба?.. — просився вундеркінд з ботанічного саду.

— Треба, Борю, треба... — пожартував Лев. — Я хочу, щоб Україну в Європарламенті представляв нормальний здоровий чоловік, а не хирляк, одягнений в костюм. Нехай навіть поліглот...

— Заради Європарламенту я готовий на гопак.

— Не бреши. На гопак ти готовий тому, що не хочеш, щоб тебе постійно товкло життя... Бо добре знаєш: у сучасному світі, щоб щось досягти, — однієї голови мало...

Борис пішов і дорогою пообіцяв собі уточнити, що мав на увазі Лев Львович... Бо коли він не договорює, дуже багато доводиться додумувати самому...

Вечір увімкнув зірки, наставив температуру повітря за Цельсієм мінус три, замкнув у темниці вітер і вийшов поглянути, як на те все реагуватимуть люди.

Люди були задоволені. Дихалось на повні груди. Місто зачаровувало.

— Від вечірнього Львова моя душа проситься літати! — випалив Борис, розмахуючи руками, наче тіло теж прагло польоту.

— Ти диви!.. У черствого генія прокинулася романтика! — зіронізував Лев. У нього вже ввійшло у звичку чимось кольнути Бориса. Але робив він це з любов'ю. Юнак відчував, тому не лише не ображався, а навіть тішився добрим Левовим «шпилькам». — Моя тобі дружня порада. З власного досвіду. Не дозволяй своїй душі розкіш польоту, бо як матуся взнає, тобі буде гаплик...

— А як вона дізнається? — підіграла Марі.

— Дізнається! — всміхнувся Борис. — Лев Львович має рацію. Як — не знаю. Алє те, що дізнається — точно...

Сіли за столик у куточку, що вабив затишком.

— Я тут часом не третій зайвий? — запитав вундеркінд, підсовуючи стільця й на ходу замовляючи що-небудь рідке гаряче. Офіціант не перепитував, певно, зрозумів.

— Напів, — відповів Лев, не підводячи очей з меню.

— Не зрозумів, — хлопець зняв окуляри і закліпав своїми великими чорними очима.

— Голово твоя капустяна з фермерського поля, рясно усипаного пестицидами... — почав Лев. — Марі, поясни вундеркіндові, що означає «напів», — попросив.

— Це означає, — почала вигадувати Марі, — що третій — так, а що зайвий — ні! А разом — напів, — випалила.

— Геніально! — зрадів Лев, згріб мініатюрну дівчину до себе, як якогось друзяку-бугая після трьох по сто, і поцілував у голову. — Вчися, дитино! — випалив і закліпав очима ще дивніше, ніж недавно вундеркінд. Запах жінчиного волосся зробив з нього мрійника з пластиліну, з якого можна було ліпити все, що хочеш...

— Ми завтра підемо до мага і гіпнотизера Наума Чортополоха, — скориставшись моментом, сказала Марі, наче нагадала про давно спланований візит. — Треба використовувати будь-який шанс...

Лев спідлоба глянув на Бориса, нагородив його декількома стрілами, які успішно розбились об скельця «ботанічних» окулярів, і не заперечив. А це означало «так».

«Неперевершено!» — подумав вундеркінд і легенько торкнув ногою під столом Марі. Дівчина очима відповіла, що розуміє його захоплення. Боялася сполохати голодного волохатого звіра...

Вечеря смакувала всім. Особливо зовні набурмосеному Левові. «Як я майстерно організував поцілунок! — тішився він. — Вищий пілотаж! Я й так знав, що доведеться йти до того Чортополоха, трясця його матері!.. А вони наївні переглядаються і під столом перемовляються ногами!.. Думають, переконали мене... Наївні мої, найдорожчі в світі друзі... Що б я без них робив?..

— Ви мені своїм магом зіпсували апетит, — випалив Лев, коли уплів свою вечерю та ще й половину Марі, усміхаючись кутиками губ. Бо як можна бути серйозним, коли тобі добре... Коли ти знаєш, що її волосся пахне... блаженством...

33

Маг і гіпнотизер Наум Чортополох мав кабінет у приміщенні газети «Записки львівського віщуна». Він був трохи дивний, як і всі люди, що дозволяють собі спілкування не з тими, з ким заведено... Бо магія не терпить конвеєра, магія — це завжди ручна робота...

Наум Чортополох мав маленькі свинячі очі і сильний погляд, що приніс йому нинішню славу гіпнотизера-цілителя. Він був неприємним типом, із зализаним волоссям, ні жирним, ні сухим, якимось брудним і мертвим...

— Проблема? — запитав сухо, обводячи очицями всіх трьох, але зупиняючись на Левові.

— Цей пан, — взялася пояснювати Марі, — не може згадати дуже важливої для себе інформації. — Марі взяла Лева за руку, той покірно кивнув. — Ми сподіваємося, що під гіпнозом він міг би згадати...

— Можливо, можливо.... — промимрив маг. — Але ви під гіпнозом нічого не пам'ятатимете, — Чортополох звернувся до Безрукого. — Ви довіряєте цим... особам? Чи, може, я вам усе переповім?..

— Ні... Так, — відповів Лев якось невиразно. — Повністю довіряю їм, — змахнув театрально обрубком.

— Тоді можемо почати. Але... — маг зам'явся, — у нас такі правила: гроші наперед. Розцінки вам відомі?

Борис вийняв з кишені гроші, перерахував, віддав, як за рідну маму... Хлопець ціну дізнався завчасно. Він замовляв банкет, логічно, що мав розплачуватися. Звідки такі гроші з'явилися у ботаніка, що зазвичай не пристосований до життя, — Лев пообіцяв собі з'ясувати згодом. І відшкодувати збитки. А поки що...

— Пане... — почав маг нудотним голосом, від якого проситься на волю блювота, і націлився вказівним пальцем на Безрукого.

Лев мовчав. У його голові народилася думка, що має зародок у кожній людині — схитрувати!... Так буде... спокійніше...

— Тільки не брешіть. Кажіть своє справжнє ім'я, бо гіпноз не спрацює, і ваші грошики підуть на вітер... — попередив гіпнотизер.

— Лев, — признався Безрукий.

Гіпнотизер не здивувався. Він звик до імен і хижіших.

— Пане Леве, — він довго мовчав. Фахівець знав, коли робити паузи, — ви зараз же повинні налаштуватись на те, що вам потрібно пригадати. Не треба ніяких зусиль, просто думайте: я хочу згадати те-то і те-то... Зрозуміло?..

— Так, — відповів Лев. Зміряв поглядом гіпнотизера, потім Бориса, під кінець — Марі. Жінка стрепенулася. Вона відчула: щойно отримала завдання від Лева бути дуже-дуже уважною... Бо маг — чужак, а Борис — усе-таки ще дітвак... Вся відповідальність за те, що відбуватиметься під час сеансу, лежатиме на Марі, маленькій хвилястій жіночці, що пахне щастям. Безрукий погодився з гіпнотизером: — «те-то, те-то...», саме те, що йому потрібно...

Наум Чортополох був справжнім професіоналом. Марі це збагнула, ще коли він, розповідаючи про погоду, Верховну Раду, футбол, безсоромних моделей і міський транспорт, зловив на мушку Лева і зайнявся справою. Безрукий був у його руках ще до того, коли маг урочисто виголосив:

— Ти у трансі. Тепер ти згадуєш... про... те... що... написано... в останньому... листі... ката... — почергово стріляв кожним словом маг. І влучав, очевидно, в яблучко.

Марі з осудом глянула на Бориса. Яке він мав право розповідати цьому прилизаному типу про листа?.. Хлопець на її колючий погляд не зреагував ніяк. Здавалося, він був більше загіпнотизований, аніж Лев. Так покірно і віддано дивився на Чортополоха, як цуценя, що очікує кусник м'яса.

Лев уперто мовчав. Не впускав у свою голову самовпевненого мага. Чортополохові постріли, хоч і були влучними, проте Безрукий мужньо їх витримував. Марі замилувалася Левом — це був мур, скеля, цар звірів! Чи здогадається він колись обійняти її цією сильною лапою? І чи взагалі доля, що поперемішувала їх душі та тіла, запланувала їх бачити вкупі?.. Може, з'єднала на час, коли треба зробити спільну роботу — і все? Згодом викине на смітник життя, або, в кращому разі, дозволить самотню старість з декількома приємними спогадами та морем зітхань за згаяним...

У гіпнотизера на чолі виступив піт. Очі стали ще меншими, не свинячими, а якимись щурячими. Наум Чортополох від безсилля зобразив на обличчі гидку до нудоти гримасу... Яка когось нагадувала Марі.

«Де я бачила таку противну пику?» — згадувала Марі. Її це мучило страшенно. І якраз, коли Лев почав видавати якісь незрозумілі гортанні звуки, перед її уявою з'явився під'їзд вундеркінда...

Безрукий хитався, як маятник. Чортополох його прихвалював, заохочував говорити. Перед Борисом з'явився папір із ручкою, він готовий був записувати сказане Левом, добре знаючи, що цього ні в якому разі робити не можна. Це ж автоматичне злиття інформації! Лев же попереджав!.. Марі не розуміла, що діється. Невже юнак теж загіпнотизований? А може, і вона?..

Чортополохова пика збагряніла. Він, не спускаючи очей з Лева, вийняв з кишені якийсь предмет, схожий на сувенірну запальничку, натис на ньому кнопку.

«Диктофон!» — збагнула Марі. І тут у Несторі Чортополоху, магові і гіпнотизерові, вона розпізнала типа, якого зафіксувала камера у під'їзді вундеркінда. Точно! Сто процентів! З летючою папкою був Чортополох! Жінка кинулась із кулаками на мага... Бо, судячи з усього, він...

«Коли в повному мороці світу закінчилася битва за місце під сонцем, — урочисто заговорив Лев, наче актор на сцені, — перший промінь нового ранку гартував тебе перехресними стежками і благав: борись! Борись, — схоже, він декламував цілого листа, — за друга і слідкуй за хитрим ворогом, що лисом виманює тебе... — Марі заверещала: «Стоп! Стоп! Припини!» — вона тарабанила по Чортополохові, але той був, як скеля... — «Борисе!» — але Борис записував те, що чув... Марі відчула, що це поразка... — через треті півні за одкровенням неземним, щоб звідати незвідане, збагнути незбагненне, — Лев говорив собі, як зірка театру або кіно, — яке затаїлось четвертоване за порогом твоїм з оком зміїним, — Марі взяла стільця, на якому сиділа, і щосили довбонула по голові Лева. Він захитався. Очі стали блискавками, зуби заскреготіли, кулаки затрусилися, вичавлюючи зі злості сік. Безрукий не розумів, що коїться: від кого захищатись, на кого нападати. Але, найголовніше, він замовк...

— Сука! — випалив Чортополох. І це була його найбільша помилка. Бо Лев випустив пару на магові. Безрукий, як дзиґа, завертівся і так садонув Наумові ногою по пиці, що той крутнувся і повільно, без шуму, сповз по стіні на підлогу.

Вундеркінд з ботанічного саду наїжився. Миле геніальне хлоп я обернулося недорослим шипучим гаддям:

— Що ви собі дозволяєте, Леве Львовичу? Та я, поки вийшов на пана Наума... — не встиг Борис моргнути, як Лев його вхопив за шию, легко струсонув, він зм'як, і Безрукий ним припер мага, що похилився було набік.

— Погнали! — крикнув Лев. — Малий — з ними!.. — він вирвав з його чіпких рук папір, розчавив ногою диктофон, що валявся біля гіпнотизера.

— Куди?

— Додому!

Марі Шмідт лікарським оком оглянула двох відключених партнерів, що підпиралися спинами.

— А вони?.. — запитала Безрукого, ніби то він був лікарем, а не вона.

— Відьмак оклигає за дві-три години, залежно від його здоров'я, і піде ремонтувати щелепу. А вундеркінд продажний — рівно через сорок п'ять хвилин. Чи заскоро? Я можу йому «спокою» ще трохи додати...

— Ні-ні, не треба! — захвилювалася лікарка. — Він і так щось дуже посинів.

— По-перше, він рум'янцем ніколи не відзначався, — усміхнувся Лев, — а по-друге — так має бути.

Марі була вражена прихованим умінням спокійного безініціативного Безрукого, якого, щоб він був у тонусі, треба було постійно підживляти впевненістю.

— Де ти так навчився? — запитала.

— В Афганістані.

— Не жартуй, — Шмідт мимохідь глянула на Левового обрубка.

— Займався бойовими мистецтвами. Щоб компенсувати каліцтво. Але згодом зрозумів, що те, що бачать очі, виправити неможливо...

— Брехня! — Марі ухопила Лева за руку. Якраз за ту, обрубану. — Важче виправити те, що уявляється. Набагато важче. Повір мені, я на цьому зуби з'їла... Так що затям собі Безрукий... красеню...

Таксист попався той самий.

— Ще скажіть, що на Івана Франка, 80?

— Так! — крикнув Лев.

— Я не поїду!

Лев обняв його голову ззаду. Таксист застогнав.

— Добре, поїду, — сказав. — Просто ви не повірите. Там на мене... впав придурок. На машину. Погнув усю. Здорове, стерво, було...

— Повірю, — буркнув Лев. — Бо то був... я!

Водія спаралізувало. Треба спішити, а він не їхав. Лев миттю витяг його з авто, всадовив на заднє сидіння. Сам сів за кермо... Водій за всю дорогу, яку легко можна було охрестити смертною, не видав навіть звуку. Йому перехопило дух від захоплення. Він не міг повірити, що його стара шкапа таке може витворяти на дорозі! Не машина, а якийсь монстр!..

У коридорі їх зустрів нашвидкуруч зготовлений з білого простирадла плакат. Він висів над дверима Левової квартири. На плакаті чорним маркером були намальовані ваги. На одній чаші, що переважала, було три тягарці, на другій, що піднялася догори — один кволий. Зверху червоним красувався напис: «Голосуй за справедливість!» Навпроти напису — кров'яний відбиток великого пальця...

— Ми спізнились! — приречено мовив Лев. — Двічі спізнились. І це поразка...

— Ні! — заволала Марі. — Ні! — бо ми не здамось! Чуєш? Ми ж не слабаки! Ми підемо разом... до кінця! Бо мені хочеться бути з тобою... поруч.

Лев підняв очі. В них не було пустки. У них було захоплення. Він розтулив уста, щоб сказати Марі дуже важливі для нього речі... Але не встиг... Бо з дверей вибігла життєрадісна сусідка і заштовхала їх обох до своєї квартири.

— Я сьогодні пригощаю! — залепетала. — Бо я нині зробила важливу справу. Я проголосувала за справедливість! Кров'ю! Щоб нащадки знали своїх героїв! Кров — це дуже символічно, правда?.. Але ж милий чоловік, цей голова нашого районного осередку Микола Степанович Чесний. Прийшов з подарунками, купив у мене старе простирадло за ціною десяти нових. Для агітації, ви бачили. Ще й пообіцяв винагороду за те, що я повідомлятиму йому, коли ви вдома, голуб'ята, бо він хоче особисто з вами поспілкуватися. Подзвонити йому?

— Подзвоніть, — махнув рукою Лев.

— Ага, Микола Степанович мені навіть рахунок поповнив. Карточку подарував на сто гривень. Отак! — пані Стефа набрала з клаптика газети цифри. — Пішов гудок, — зраділа. — Алло! Микола Степанович? Дуже приємно знову почути ваш голос. Так от, можете приходити. Сусід Лев Безрукий у мене. П'ємо ваш чай. Так, із Марі. Приходьте, бо вони сумні якісь. Такий радісний день, а вони сумні!.. Не можете?.. Шкода... Дуже шкода... Звичайно, що можу передати. Вони ж переді мною! Кажіть! Перепрошую, я певно недочула... Дочула?.. Добре. До побачення...

Пані Стефа сиділа спантеличена і перебирала руками. Декілька разів пробувала щось сказати, але не змогла...

— Що він нам передав? — не витримала Марі.

— Навіть не знаю, як сказати... — говіркій сусідці така невпевненість не личила.

— Кажіть, як є...

— Він сказав передати, що вам п... — сусідка знову зам'ялася. — Що вам... теє, гаплик. Але сказав це він поганим словом на букву «пі»... Ніколи б не подумала... — не могла прийти до тями сусідка. В її віці розчарування тим, кого ледь не підносила до небес, дуже болюче. — Такий культурний, вихований, ввічливий... був.

Лев придивився до клаптика газети, на якому був записаний номер мобільного.

— Чий почерк? — запитав.

— Мій. Він не хотів писати сам. Казав, що має дві лівих руки.

— Можна до нього зателефонувати? — попросив сусідку Безрукий, спостерігаючи за її реакцією, бо якщо Борис волею-неволею потрапив на їхній гачок, то від старої можна чекати чого завгодно.

— А тобі того треба, Левчику? — засумнівалася пані Стефа. — Бач, як недобре вийшло...

— Зателефонуй, — підтримала Лева Марі. — Ми повинні використати все, що може принести нам якусь інформацію про нього...

Безрукий набрав номер.

— «Цей номер більше не обслуговується», — повідомила ввічлива комп'ютерна тітонька напрочуд голосно, так що чули всі.

Пані Стефа вкотре розчаровано сплеснула в долоні. Марі винувато усміхнулася, наче це вона заблокувала картку. Лев весело запитав:

— Ну де той чай найкращої у світі сусідки?

Пані Стефа взяла пакет, пройшлася по тумбах і поскидала у нього пачечки-коробочки. Потім все викинула у смітник.

— Не хочу нічого його, — сказала. — У мене є свій чай. І тістечка свої... Стара, як світ, а не побачила стерва, — нарікала, — купилася на солодке, як дівка на виданню...

Гостювали недовго. Чаювання не клеїлось, бо пані Стефа була неговіркою. Вона мовчки сьорбала чай і переварювала пережите сьогодні. На душі мала страшний тягар, наче зрадила рідненьку. Почувалася обдуреною і обікраденою. Відчувала, що своїм безглуздим підписом кров'ю дуже нашкодила Левові та Марі — вони не вміли так майстерно прикидатися, як Микола Степанович, щоб йому... Обличчя видали їх з нуздром...

Вечір був сирий, закутаний у мряку. Вмів лякати безнадією і змушувати шукати розраду у склянці.

— Хочеш випити? — запитала Марі раптом, коли проходили біля чергового шумного бару.

— Хочу, — відповів Лев.

— А будеш?

— Не буду. Треба мати контрольовану голову. Ти ж бачиш, туди постійно хтось намагається пролізти...

— Молодець, — похвалила Марі. — Таким ти мені подобаєшся... ще більше... До речі, як тобі було там, у трансі, під гіпнозом?..

— Легко. Здавалося, проблем зовсім немає. Не хотілося виходити...

— Ти все пам'ятаєш?

— Так. Добре, що ти мене зупинила. Я б їм видав цілого листа...

— Ти розумів, що треба замовкнути?

— Звичайно. Але не мав сил зупинитися. Може, навіть не хотів. Бо у цю мить сенс життя був... у цій миті.

— Твереза думка. Отак би повсякчас.

— Точно. А як? Знову шукати якогось відьмака?

— Бажано самому для себе ним бути.

— М-да... Правду кажеш. Тоді чому ти, дорогенька, мене постійно намагаєшся підсадити на якусь чортівню?

Ураз Марі Шмідт дуже змінилася на обличчі, що й сліпий би помітив. Біль приховати не виходило.

— Постійно — я маю на увазі вдруге, — намагався виправитись. — Відьма, маг, розумієш?.. І взагалі, щойно я невдало пожартував. Зіграв найтупішого у світі дурня. Бо я добре знаю... Я переконаний, що коли хтось з людей у цьому світі бажає мені добра, то цей хтось — Марі Шмідт. І вона послана мені Богом, якщо Бог знає, що я ще живу...

— Не гріши, дурнику, — Левова щирість переконала жінку, що він її вколов боляче не зо зла. З ким не буває... — Леве, — Марі його зупинила біля освітленої вітрини магазину одягу, де симпатичні штучні дядьки і тітки були прикрашені шикарним одягом із шаленими знижками, — якщо не секрет, як ти так зразу збагнув, що відьму ми вже проґавили, і що треба мчати до пані Стефи?..

— Не секрет, Марі... Я їх просто побачив. Одна і друга до мене махали пальцем. Великим. Робили жест, що означає «люкс», «класно»... Спочатку відьма. Її палець був у крові. Потім сусідка. Ще із сухим пальцем, непорізаним. Як ці відеокартинки з'явилися у мене в голові — пояснити не можу... І не хочу...

Марі згадала молоду відьму. Як та перелякано верещала, що всі хочуть її крові. Вона бачила наперед. І за це поплатилася. «Борець за справедливість» її якось вичислив і підписав. А потім допоміг збожеволіти, щоб менше пхала носа до чужого проса. І щоб часом не допомогла Левові...

— Уявляєш, Леве, — заговорила, — якщо знаєш результат, то не так і важко розкодувати катового листа...

— Ти вирішила пожартувати? — Лев глянув на неї, щоб уловити вираз обличчя.

— Ні, швидше дослідити... манеру розшифровки. Дивися, рядок «через треті півні за одкровенням неземним, щоб звідати незвідане, збагнути незбагненне...» чітко вказує, що «клієнт» — третій; і хто ще може поділитися одкровенням неземним, привідкрити незвідане, незбагненне, як не відьма, га?..

— Не знаю, — признався Лев. — А в тебе гарна пам'ять...

— Що є, то є, — увічливо сприйняла комплімент Марі. — А в рядку «яке затаїлось четвертоване за порогом твоїм з оком зміїним...» «четвертоване», швидше за все, вказує на четвертого кандидата на зважування; ну і хто, крім сусідки, постійно перебуває за порогом, і своїм, і твоїм, до речі, підглядаючи у дверне вічко, наче зиркаючи в зміїне око?.. Ну як тобі міркування?

— Наче сходиться... Лиш як він міг наперед це знати?.. Це — не сходиться ніяк.

— Як міг знати він — не твої проблеми. Принаймні вони зараз не на часі. Твої проблеми — як можеш знати ти?!. Головне — що сходиться, як ти кажеш... Значить, є сенс над цим пофантазувати... Щось та й відкладеться. Думаєш, образи відьми і сусідки перед твоїми очима в момент небезпеки з'явилися просто так, на голому місці?.. Я більш ніж переконана, що ні... Зерно у тобі було — тому ти побачив... Так що не нехтуй дослідженням уже відомого тексту... Медитуй, релаксуй, вивчай, шукай свої варіанти, пояснення... І тобі відкриється...

— Думаю, ти можеш замінити відьму, поки та лікується, — невдало пожартував Лев.

— Я рада, що ти оцінив силу моєї думки, — сказала Марі, глянула на зупинку, послизнулася, з розбігу поцілувала Лева... в носа і вскочила в автобус, що починав уже втікати...

34

Ярема Сильвестрович блаженствував. Не життя, а казка, не випробування — а насолода... Бо є беззаперечна впевненість: як не крути, з якого боку не підходь, куди шпильки не втикай — він переможе...

А все Зоряна! Вона заряджає не тільки його тіло, вона заряджає мозок! Доля вгадала з іменем, підкинувши ідею її батькам назвати дівча Зоряною... Від слова «зоря». А зоря — це зваба, краса, потужна енергетика, самовпевненість, незалежність, схильність до крайнощів. Так принаймні пише Інтернет. І не бреше... Лавник і сам, без Інтернету, міг би дати своїй коханій такі характеристики. Не жінка, а скарб... Як він міг стільки років нудитися зі своєю колишньою — не розуміючи?.. Бевзь... Бо ну нічого, нічого, крім молодості, не було у них спільного. А закінчилась молодість... у неї... то й поготів...

Зорянині крайнощі доводили Ярему Сильвестровича до безумства. Вона так віддається, наче мстить чоловікові за те, що ризикнув взятися за неї. Вона кидає йому виклик і пробуджує у ньому воїна-смертника!.. Ярема знає: якщо воїн перемагає — добре усім. Програє — пропадає. Бо без упевненості у собі до такої жінки не приступить жоден чоловік. Зневага в її очах — гірше смерті... Тому Лавник не боявся конкурентів, бо їх просто не було. Виродилися або ще не народилися. Або нехай ризикне хтось, якщо такий сміливий, посягнути на Зоряну. Та одного її погляду пристрасно-вогненного не витримає. Не кажучи вже про те, що матиме справу з ним, безсмертним...

У миті близькості диво-жінка нагадує Яремі борця за справедливість. Бо щоб восторжествувала справедливість, треба комусь помститись. Когось перемогти. Щоб хтось програв. Тоді для переможця буде справедливість, а для того, хто потерпів поразку — суцільна несправедливість... Зоряна, без сумніву, послана йому з неба... Вона підходить йому у всьому!..

Саме її полум'яні очі біля каміна, що метали іскрами, як феєрверк, не пояснюючи чи від радості, чи печалі, коли вона ні сіло ні впало запитала: «А правда, що коли тобі хтось хоч раз підкорився, ти можеш ним повелівати?..», на Лавникові витріщені очі пояснила: «Ну, не ти конкретно, Яремо, я маю на увазі людину взагалі...». Але суддя здивувався якраз тому, що Зоряна дала вичерпну відповідь на його кількаденні величезні «ЯК?» Як легко, без шуму дізнатися, хто наступний? Лавник обняв її, наче цілий світ, смачно поцілував і сказав:

— Дякую. Мені треба в кабінет...

— Можна з тобою? — запитала зіщуленими, прискіпливими очима.

— Ні, — відповів Ярема. І пояснив: — Не тому ні, що ні. А тому ні, що тобі того не треба...

— Я зрозуміла, — мовила Зоряна. А Ярему почали мучити сумніви: чи дійсно вона зрозуміла, чи тільки так сказала?.. Сумніви мучили суддю лише дорогою до кабінету — за його порогом зразу ж відпали, бо суддя тримав у руках договір з підписами «борців за справедливість».

Першим був дикун вундеркінд Борис Мудрагель — він і цікавив суддю. Адже, як сказала Зоряна, він уже раз підкорився, а значить — він Лавників раб. І зв'язок є, кращий за будь-який супутниковий. Зв'язок прямий, через кров, яка суть — душа. За яку Ярема Сильвестрович бореться, щоб бути...

Лавник зосередився на кров'яній печатці з Борисового пальця. Тримав над нею долоню. По діагоналі, щоб не заступала очам. Довго сидів, зосередившись, втратив море сил. Зате години через дві відчув тепло. Не здавався. Далі час зник. Ярема Сильвестрович почав хитатися. Попервах хаотично, потім еліпсом, згодом колом. Коло було мутне, туманне. З нього і виповзла Борисова голова, коли туман розсіявся.

— Слухаю, господарю, — сказала голова.

— Хто наступний має підписатися? — прямо запитав Лавник.

— Не знаю, — відповів юнак, зняв і протер окуляри. — І він не знає. Не може згадати.

— Організуй йому зустріч з гіпнотизером Наумом Чортополохом, — наказав Ярема Сильвестрович.

— Як? — запитав вундеркінд. Його питання були чіткими, юнак схоплював усе на ходу. Працювати з геніями — одне задоволення. Не те що з недовченими зарозумілими слідчими, які думають, що те, що вони мають, — їхня заслуга, наївні...

— Купи газету «Записки львівського віщуна», — сказав.

— Гаразд.

— І зафіксуєш усе.

— Добре.

— Я тебе сам знайду, — попередив Лавник.

— Не сумніваюся, — юнак дивно скривився. Суддя здогадався, що це мала бути усмішка.

— Виконуй, синку, — Ярема Сильвестрович в останню мить слово «рабе», що крутилося в голові, замінив на «синку». Мало чого, час зараз такий, що за слово можна заплатити більше, ніж за рідну маму...

— Слухаюсь, господарю.

Лавник різко відвів очі від договору. Змахнув головою, наче струшуючи з себе видіння. Склав аркуш учетверо. Набрав на дверцях сейфа код, сховав договір у металеву енергонепроникну скриньку.

— Не геній, а робот, — сказав уголос суддя. — Ось що може зробити з людиною чужа воля. Його воля, Яреми Сильвестровича Лавника...

Взяв із сейфа ляльку. Покрутив її у руках, прислухався. Начебто зв'язку так і не було. Правду казав малий очкарик — штормить Безрукого, втікає текст з його деформованої, вдареної об дах автомобіля пам'яті... Але це не означає, що так буде завжди. Тому треба брати ініціативу у свої руки. Що він і зробив. А те, що в Безрукого наставник з клепками у голові — факт. Чого вартий зашифрований лист. Та й перебої з пам'яттю теж, не виключено, що передбачені. Бо якби Лавник знав клієнтів на ваги, то за декілька днів упорався б з усіма. Безрукий йому не супротивник. Слабенького воїна вибрав кат. І не підготував узагалі. Ось він пройшов школу у вчителя! Вишкіл такий — нехай ховаються усі спецслужби, разом узяті!

Сховав ляльку в кишеню. Треба мати при собі, щоб не відвикати від її енергії. Хоча смердюча і на смак гидка. Не його енергія, що й не дивина.

Глянув на маленьку стрілку на стіні, що завжди повзла черепахою. Здивувався. Та наче навчилася бігати, як її довша сестра. П'яту годину сидить у кабінеті, як затворник. Зоряна не заходить, мудра жінка, відчуває, що не час. Від згадки про свою диво-жінку у Лавника мимоволі розпрямились плечі і розгладились зморшки. Ладен був летіти до неї на крилах жаги, але зупинив себе. Сил багато втратив через енергетичний контакт з очкариком. І лялька енергію смокче, як упир, поки добереться до своєї безрукої людської подоби. Не полетів. Боявся, щоб організм не дав збій. Живий же, не робот... Треба відновитись, а тоді... В політ!

Узяв з полиці книжку афоризмів. Відкрив навмання. «Все, що можна уявити, реальне (Пабло Пікассо)», — прочитав. Розумний дядько, правильно підмітив: якраз те, що зараз відбувається у світі. У світі — в якому для кожного — окремий світ. Світик. Який народжується в окремій голові, в ній живе, мучиться, радіє... В ній і помирає. Тому голова повинна бути світлою і сильною. Як у нього. Всі перемоги починаються з неї. Вона повинна контролювати все — кожну думочку, кожен дотик чужого вторгнення має профільтрувати і прийняти для господаря цілющим ліком. Тоді світ буде живим, керованим, таким, як хочеш...

Кожен створює свій світик. І створює, як уміє. А як правило, вміє... погано... Не вистачає зосередженості. Для цього вчитель і подарував йому книжку афоризмів — щоб навчити зосередженню. Він змушував Ярему щодня відкривати книжку навмання, тицяти пальцем у текст і виписувати своєю рукою на смужку наперед заготовленого паперу зловлений долею афоризм. І обов'язково ставити дату виписки. «Час, хоча його й немає, — повторював учитель, — любить бути зафіксованим. Тоді він допомагає». Спочатку афоризм належало прочитати дванадцять разів. Через деякий час — шість. Потім — три. І один. Учитель наполягав прожити день з кожною думкою, навчитися бачити її поміж рядками. Бавитися нею. Нападати на неї і відбиватися. Голубити і ґвалтувати. Все, що завгодно, аби тільки роздягнути її догола і висмоктати з неї всю кров!.. Обдумувати з різних сторін, по-всякому, як тільки прийде в голову. Ніяких обмежень — лише політ думки! — наполягав учитель. Бо тільки так можна навчитися керувати світом. Через себе, через свій світик, за допомогою власних, власних! — підкреслював! — думок...

Лавник отримував задоволення від роздумувань. Він наче збоку спостерігав, що твориться у голові, а потім вибирав потрібне. Вибирав теж не як він, а як сторонній, незацікавлений глядач. Дякувати вчителеві — він це вмів...

Афористична гімнастика натякнула Яремі Сильвестровичу, що треба звернути увагу на інші світи, не лишень на свій. І він одразу вирішив придумати їм долі. Бо вони самі винні — не навчилися захисту. Навіщо впускають у свої світи чужака?..

Дикого пацана Бориса вирішив не чіпати. Його геніальна голова може придумати купу ідей для його друзів. Ідеї можна буде опрацювати для себе. Очкарик не шкідливий. Він підписаний. Тому керований на всі сто. Якщо буде думати не в той бік — ліжко в дурці його чекатиме, з перевченими там не панькаються...

Семену Лизуну, недовченому слідчому, треба допомогти. Щоб не ліз поперед батька в пекло. Тим паче, він їхній. На перших порах піде в божевільню, а там буде видно. Давно пора виганяти п'яну «білочку». Хай спілкується з відьмою — вона там уже своя. Дивачка, доля дала таке тіло, а вона надумала заробляти іншим. Захотілось легкого хліба. Втручатися в чужі долі? А зась! Треба мати справжню силу, а не окраєць недорозвиненого дару. Який, зрештою, цілком справедливо став прокляттям... Доля — це не тільки наперед зготований припис. Доля — щосекундний вибір, який докорінно міняє все наперед прописане, бо поміж рядків і між буквами стільки місця, що можна переписати історію цивілізації з початку і доки хочеш...

Стара, сусідка Безрукого — взагалі знахідка. Такого зв'язкового під самими дверима, якби хотів — то не придумав би. Тому хай слідкує. Ну, час від часу отримає завдання... Мусить трохи попотіти, це і так їй в задоволення. Підписалася за «справедливість» — служи їй... Такий закон жертви...

Мага в дурку не запреш. Він не слабак і не раз це продемонстрував. Завжди був вірним слугою. І він найнебезпечніший, бо багато знає, а як захоче (чи його заставлять), з його здібностями може дізнатися ще більше. Тому він піде... в кому... І чує серце, чим швидше, тим краще. Для всіх. А допоможуть обставини — з коми вилізе. Він же не винен, що до Безрукого інколи приходить прозріння. І тоді він товче всіх, хто потрапляє під його гарячу руку... Як він тих спортсменів перетлумив розумом — не збагнути. Кидав тими бугаями, як м'ячиками. Лавник дістав тротуарне відео, неякісне, правда, деталями не насолодишся, але здивовані баньки спортсменів у ньому проглядалися добре. Як Лизун змусив їх написати заяву на Безрукого — загадка. Це ж — сором!.. Проте... про заяву спортсмени могли і не знати. Так інколи буває...

Про Безрукого і його неотесану подружку з Євросоюзу, що шукає вражень в Україні, він подбає пізніше. Ще матимуть враження! Треба дати їм трохи часу — насолодитися поразкою!.. Яка ганьба — втратити підпис з-під самих дверей. Підпис, який сам переслідував їх!.. Йолопи!..

Набрав водія.

— Вже! — наказав.

Зоряна сиділа у вітальні перед телевізором. На столику вабили голим горлечком його улюблене вино і риба. В'юни. Він страх як любив цю рибу. Може, тому, що вона була така вертка, як він. Зоряна мовчки звела свої шикарні брови. Це було здивоване запитання: «Куди?»

— Я ненадовго, — сказав впевнено Ярема. — Дякую, що чекала. Вибач, що приділив мало уваги. Надолужимо.

Вона встала і провела його до дверей. Якби Ярема не був таким тренованим, щоб не піддаватися своїм емоціям, він би залишився — риба була зготована спеціально для нього!.. Без сумніву, він цінував Зорянині старання, дуже цінував, але... Він став сильним лише тому, що вмів повелівати своїми емоціями... І справа навіть не в рибі... Бо він і без риби хотів Зоряну... Взагалі-то, в тому числі й через таку дрібничку, як риба...

— Мені їхати додому? — запитала кохана. Зоряна ще ніколи не залишалася без Яреми в будинку.

— Ні, — відповів Ярема. — Тобі треба звикати жити тут.

Він поцілував її у розтулені на відстань зваби вуста і зник за дверима.

35

— Треба щось робити! — вигукнув Безрукий, підстроюючись до подвійного хот-дога. Він так і не навчився його їсти на вулиці. Коли брав додому — інакше все. Діставав ножика, покаліченою рукою притискав виделку, а здоровою орудував ножем. Наловчився...

— Щось? — здивувалася Марі. — Ще ніколи в світі «щось» нікому не допомогло. Треба знати, що робити.

— І що? — що Лев умів, — то це з дитячою наївністю видавати пласкі запитання. Марі це, до речі, подобалося.

— Згадувати і мчати, щоб бути першими. Хіба ти ще не засвоїв правил змагань?.. — Марі притулилася до його плеча. Вона була така маленька і гарненька, з хвилястим волоссям, як у фей з дитячих фантазій Лева.

Лев починав здогадуватися, що Марі щось задумала.

— Кажи, — попросив. На його носі був майонез, на щоці — кетчуп, на губах — гірчиця з приклеєною смужкою моркви, на тротуарі — все. Окрім сосиски, бо якби ще і її впустив — то прощавай обід.

Шмідт відчувала, що ще не час. Ну не вистачає якоїсь дуже важливої детальки у його виразі обличчя, яка б підказала, що можна спробувати підкинути ідею. Й ідея не буде розтоптана живою.

— Казала ж — ідемо в кафе. Поїмо, як люди... — схитрувала.

— Я до людей ще не дотягую. Фінансово. Як не прикро. Я їм, як студент. Вибач... Але... — він утерся серветкою. Майонез, кетчуп, гірчиця щезли з його обличчя, залишивши приклеєну смужку моркви, яку ніжно зняла Марі. — Дякую... Давай!..

— Я вчора заради розваги гортала велику світову енциклопедію... — почала Марі.

— Так... — заохочував її Лев.

— І навмання відкрила...

— Так..

— На сторінці «Теорія ймовірності»...

— Так...

— І подумала...

— А з цього місця детальніше...

— Що наступний — таксист...

Лев зіжмакав недоїдений хот-дог і вкинув у смітник. Те ж саме зробив і з хот-догом Марі. Вона дивилася на нього, як на клоуна. Дістала із сумочки вологі серветки і витерла руки.

— Погнали! — захотів Лев. — Немає часу на роздуми, не те що їсти!.. Принаймні матимемо пригоду. Втрачати нічого... Інтуїція понад усе!!!

Марі розцінила Левів поспіх як вибрик і не дуже квапилась. Ідея ідеєю, але це не означає, що треба мчати сторч головою не знати куди.

— Чуємо, що бовка дзвін, та не знаємо, де він, — сказала Марі улюбленим прислів'ям однієї далекої сусідки.

— Вже не раз знали. І що?..

— Обожнюю кататися на таксі! — випалила Марі, все ще думаючи, що Безрукий клеїть дурня...

— А я ні, — сказав той, — набрав оператора, викликав конкретну машину. «Гаразд, — почув відповідь, — вільний. Через десять хвилин». І тут Марі побачила, як Лев став хижаком...

Вона притиснулася до стінки й мовчки спостерігала, як лев з настовбурченою гривою ходив туди-сюди по тротуару, привертаючи увагу всіх.

Всі не сміли мовити й слова... Марі подумала: не тому, що боялися — не могли... Бо справжньому леву перечити у дикому лісі не сміє ніхто... Крім неї...

— Стій, — сказала.

Лев покірно зупинився, нервово переступав з ноги на ногу і дивився на годинник. Стрілка була важка, схожа на лінивий вареник. І приклеїлася до циферблата, як вареник до тарілки...

Добре знайоме таксі примчало швидше, ніж пообіцяв оператор.

— Заскакуйте! — вигукнув переляканий таксист. Його очі були червоні, губи пересохлі, потріскані. Руки трусилися. Лева з Марі довго припрошувати не треба було. Безрукий всадовив Марі ззаду, а сам на ходу скочив на переднє сидіння...

— Щось не дуже зрозуміла ваша поведінка, — сказав Лев, дивуючись гучному сопінню таксиста та його водінню без правил. Він мчав, як божевільний, в останню мить уникаючи зіткнень. — Може, поясните?

— Я вчора добре випив... — випалив водій, роблячи черговий маневр божевільного обгону.

— Я за вас радий, — сказав Лев.

— Вранці хотів похмелитись. І взяти відгул. По дорозі мене перестріла циганка. Сказала: якщо зараз же не знайду безрукого чоловіка з хвилястою жінкою і не прощу їм — мене сьогодні не стане.

— Тоді простіть! — втрутилася у розмову Марі.

— Як і коли? — вигукнув спітнілий таксист. — Ви що — не бачите, що нас переслідують? Уже двоє... Якщо вони нас наздоженуть — нам гаплик. Я знаю циганку, вона не бреше... Я вже раз її не послухав. Поїхав і заробив по даху. Знаєте самі...

— Я знаю, що роботи! — вигукнула Марі і вийняла із сумочки косметичні ножички. — Ви повинні підписати кров'ю договір, що прощаєте всім їхні гріхи. Прощаєте?

— Я казав, що прощаю, — злився таксист. — Циганка теж щось про кров говорила. А як?

Марі, як різник, ковзнула по руці таксиста ножицями. Він з переляку на мить втратив контроль за дорогою, випустив з рук кермо. Машину закрутило, вона вдарилася об бордюр.

— Тут! — верещав Лев до збентеженого водія. — Притули пальця тут!

Від бордюру відбило не тільки автомобіль, але й водія. Він обома руками полетів на Лева, який устиг підставити під його закривавлену руку договір...

Потім заскрипіли гальма, і в таксі ззаду влетів грузовик. Машину підкинуло, як м'ячик і перекинуло на дах.

Марі лежала на Левові. Без свідомості. З голови текла кров. Безрукий своєю обрубаною рукою притягнув її до себе. Дихання було. Він притулився до її закривавлених уст. Вони були м'які і живі, слава Богу. Левові паморочилось. Наче п'яний був. «Марі жива!» — пульсувало у голові щастя. А він... він не може володіти собою, бо біль і слабкість... Водій лежав на даху, на території заднього сидіння, розпливчастий, як стеля після п'янки... Лев крізь космос відчув крики, море енергії страху і запах плавленого металу... Так можуть працювати «болгарки», коли ріжуть бляху... Вони замуровані... їх розпилюють рятівники... Так показують по телевізору... Яке щастя! До них не може добратися ворог, що влаштував пастку... Вони в безпеці! Запаяні... Пожмаканий закривавлений договір завис на сидінні. Халепа!.. Життя втікало з очей... Лев механічно вхопив договір і побачив черевик таксиста... Звуки були голосні і загрозливі. Їх розпиляли...

36

Лавник послав подалі водіїв і охоронників, сів за кермо, завів джип. Вибіг з машини:

— Якщо хтось з вас дозволить собі зрушити з місця або організувати за мною стеження, цей хтось — мертвяк! — застеріг. І помчав, як попечений.

Пригнав на проспект Свободи. Зупинився, де не можна. Підійшов утомлений міліціонер. Наймолодший. До таких дорогих авто посилають наймолодших, хай вигрібають. І загартовуються.

Ярема Сильвестрович механічно показав посвідчення. І забув про міліціонера.

— І що? — необачно вимовив страж дорожнього руху.

— Бог свідок, що я тебе не хотів чіпати, — сказав уголос Лавник. Висунув голову з машини і крикнув до міліціонера, що спідлоба спостерігав за ними. — Забери його! Не бачиш, що напарникові зле! Бігом!..

Міліціонер прибіг і побачив, як його молодший друг сповзає по дорогому авто на асфальт. Лавник ще раз козирнув посвідченням і застеріг:

— Якщо ще раз хворі працюватимуть на дорозі, будуть... проблеми... Передай начальству...

Перед авто судді зупинилася машина з потрібними номерами. Із затемненого, ледь відкритого вікна висунувся чорний палець і поманив за собою. Ярема Сильвестрович не любив такого жесту, щоб кликали, як дітвака, але покірно рушив за машиною, не пропустивши дорогого жіночого «мерседеса». Жінка виявилася тямковитою, різко пригальмувала, чим уникнула зіткнення. Лавник був винен і того не приховував. Він поблимав аварійкою на знак вдячності, проте водійці цього було мало. Вона висунула голову з вікна і нагородила суддю такими «компліментами», від яких не встоїть ніщо... Лавник не був забобонним, але на всяк випадок прикрив їй рота. Він зловив її енергію і уявив результат. Гримаса, що зображала прокльони, так і застигла на обличчі колишньої красуні. Її лице було паралізоване. Хоча Ярема Сильвестрович спішив, він вийшов з авто. Під божевілля нетерплячих клаксонів він підійшов до панянки і мовив:

— Я — борець за справедливість. Так, як ви зараз виглядаєте, — жінка глянула в дзеркало і розплакалась, — справедливо... До побачення... Ні, з вами побачення не хочу. Поспішив, вибачте, — знущався. — Знаю, як вам допомогти, але не скажу, бо це козир мого ворога. Бувайте... Ну, ви розумієте, що ви вже такого... давно заслужили... Бай...

Справедливість завжди жорстока. Він теж заслужив жорстокої справедливості, чого кривити душею, обдурювати себе, він же справедливий?.. Але поки що він живий і сильний... Найбільша справедливість для тіла — смерть. Для душі — цього він ще достеменно не знає, слава Богу...

Виїхали за місто. Машини супроводу вже тричі змінювалися. Дивні, він сам-один, чого його боятися?.. Він спокійний, а вони — як невротики... І до таких звертатися за допомогою?.. Нехай... Це частина вчителевого заповіту. Значить, так треба... А взагалі-то, як бояться, то добре... Чим більше людей тебе бояться, тим ти сильніший.

Треба ж — приїхали в ресторан Зоряни. Збіг чи... чи, не дай Боже, шантажуватимуть?.. Лавник пожалкував, що наказав залишитись удома охоронцям... Не тому, що переживав за свою безпеку. Його безпека в його надійних руках. Боявся за кохану. Всі проблеми вирішуються. Без проблем. Однак якщо хоч якась загроза буде Зоряні — він пожертвує вічністю... Він вичавить із себе всю силу, щоб захистити її. Всі згинуть, але вона житиме. І нехай вчитель зі своєю переселеною душею вибачить... Бо Ярема, коли підписувався на пропозицію вчителя, ще не знав, що життя його має цінність лишень із жінкою-мрією... Без неї — хай усе йде прахом. Нічого не потрібно. Все це вже мав десятиліттями — і що?.. Нічого. Звечора якісне спиртне, смачна закуска, штучні дівчата, батарейками для яких є гроші, а зарядкою — алкоголь... Бодун зранку... І... звечора те ж саме... Лавнику було легше, його відновлював учитель, мав секрети. Проте казав, що жити, як усі — мусить... Бували моменти, що Ярему вже нудило від тіл з обкладинок журналу, він хотів притулитися до своєї розтовстілої від неуваги дружини, відчути її щирість... Але на неї сил не вистачало... З часом дружина стала чужою, що нормально... Гірше, якби прикидалася рідною... Тому він і залишив їй купу майна та бізнес — заслужила. Все-таки молодість він їй згубив. А рахунки в банку все одно їй молодості не замінять... Ну, купить штучного коханця, але ж не притулиться до нього... Як він до Зоряни... Зоряна — сенс його життя... Але спочатку треба вирішити зі «справедливістю»...

Беззмістовне роздумування, якого Ярему так учив учитель, завжди приносило найкращі плоди. Потік думок — це неперевершений ключ. Тільки вчасно треба підставити під нього щілину. Щоб увійшов, пововтузився і відчинив... Завдяки потоку думок Лавник виходив напряму на правильне рішення безліч разів. Причому рішення він не знав, рішення він відчував...

Підійшов чоловік у масці і постукав у куленепробивне скло. Не дивлячись на Лавника, чоловік прогримів:

— Ми працюємо таємно. В масках. Тому прошу... — він простягнув маску. Суддя ледь відчинив вікно. Незнайомець відвернувся.

— Я не ховаюся від людей, яким довіряю, — відповів Лавник.

— Мусите. Такі наші правила. Думаю, вчитель вас попереджав...

При згадці про вчителя Ярема Сильвестрович вирішив не пручатися. Він усе має завдяки йому, його друзів теж мусить шанувати. Навіщо йому проблеми на рівному місці? Маска — так маска. Нехай...

— Одягну, — погодився. — Де будемо балакати?

— Я проведу, — гримнув чолов'яга озираючись, бо маска не давала очам непомітно сканувати ситуацію...

Ярема Сильвестрович вийшов з машини в масці. На диво, було дуже зручно... «Значить, роблю не те, що треба...» — подумав суддя. Пішов за незнайомцем. Упевнено, не боявся нічого. Лишень відганяв думку про Зоряну... Мало що, може, вони теж уміють читати... Як він Безрукого... Не вірив людям давно. За допомогою до «типів у масках», які були першими у короткому списку друзів, звернувся лишень тому, що їх рекомендував учитель. А він не міг просто кому-небудь віддати в руки справу всього свого життя. Хоча правильніше — всіх своїх життів...

Коли суддя вже готовий був зникнути за дверима з суперечливою табличкою «ВХОДУ НЕМАЄ», глипнув на своє авто. Нічого особливого, просто номери були не його...

Спускалися вузьким заокругленим коридором униз. Сходинки були викладені з каменю. На стінах горіли смолоскипи — як у кіно. Ставало цікаво. Наївна така стіна відділяла одне життя від іншого. З одного боку — сучасний ресторан, музика, прогрес, з іншого — гнітючий коридор, смолоскипи, таємниця... Лавник не боявся чужих таємниць, вони йому нешкідливі. Він переживав, щоб чужі не дізналися його таємниць — як не крути, їх у судді назбиралось чимало, починаючи з босоногої юності...

Приміщення, у яке йому завбачливо прочинив двері здоровань у масці з густими чорними бровами, що якимсь дивом вціліли від язиків смолоскипів, було у формі шестигранника. Посередині такий же шестигранний кам'яний стіл, з кожної сторони — кам'яні лави. Сидіти на них мало би бути холодно. Паралельно дверям палахкотів величезний камін, над яким загрозливо відкрила пащу голова розгніваного чимось кам'яного лева. Решта стін були розписані картинами — всюди боротьба і кров. Натяк на те, що життя — боротьба, і що переможцем можна стати лише тоді, коли проливається кров, уміло підкреслювали ці ж смолоскипи, що періодично харчали від захланного вдихання кисню. Стеля була непроглядною прірвою. Без найменшого натяку на висоту. У приміщенні було порожньо. За Лавником скрипнули двері і глухо гепнули, попереджаючи, що зачинилися до кінця.

Розум натякнув судді, що Ярему Сильвестровича заманили у пастку. Безсмертна душа Яреми Сильвестровича натякнула через інтуїцію, що все гаразд. Лавник дійсно почував себе у повній безпеці, хоча виглядало зовсім інакше.

Скрипнула стіна з каміном і дала тріщину. З неї вийшов середнього зросту чоловік з пивним животом і в масці. В руці він тримав дві подушки. Привітався за руку з суддею. Подав подушку.

— Без неї можна застудитись, — сказав. Голос його був дзвінкий, на слух — молодий. І приємний.

— Для чого такі конспірації? — запитав Лавник, змахнувши рукою, як вправний древній актор, своїм викрутасом охопивши кімнату і закінчуючи маскою на власному обличчі, яка, до речі, пахла чомусь слідчим Лизуном.

— Для того, щоб передчасно не вмерти, — дзвінкоголосий був відвертим. — А якщо вже судилося померти у каторжних муках, — додав, — то щоб не мучило сумління, що когось зрадив...

— Я не боюся смерті, — уп'явшись масці в очі, сказав суддя. Маска якусь мить вагалася, чи варто бути відвертою.

— Зате я боюся. У мене одне життя. На відміну від інших. І в рідних моїх теж одне життя. Тому...

— Гаразд. Більше питань з безпеки немає... — дозволив перервати собі пояснення незнайомця Лавник.

— Чудесно. Тим паче, що є купа нез'ясованих до кінця інших деталей.

— Отож бо... — підкреслено підняв вказівного пальця Ярема Сильвестрович і одразу ж додав: — Гроші перераховано на ваш рахунок. Всі. Згідно з домовленістю...

— Знаю, вже прийшли... — відповіла маска. — Інакше ми б тут не сиділи.

— А результат?.. — запитав суддя.

— Всі папери, знайдені в машині, плюс все можливе поза нею, що могло б повилітати з авто під час аварії, ретельно зібрано до приїзду міліції, спаковано й передано вам, як домовлялися.

— Там немає того, що мені потрібно! — вигукнув Лавник.

— Звиняйте, — одразу жорстко відреагував незнайомець. — Це вже не наші проблеми... Ми не винні, що у клієнтів не було того, що вам потрібно...

Ярема Сильвестрович сам це добре розумів, просто хотів на власні очі, на власну інтуїцію, на власну телепатію, і взагалі на власні свої таємні знання переконатися, що чоловік із вчителевого списку не хитрує...

Пересвідчився — не хитрував. Усе чесно. Лавник давно вже брехню б вичислив, з його арсеналу пішов у хід не один таємний прийом, проти яких смертні не встоять. Не мають права, бо не вміють. Не дано їм...

По паузі в бесіді, що затягнулася, незнайомець вирішив ще раз розтлумачити пророблену ним роботу.

— Наше завдання було будь-що затримати клієнта живим. Мікротравми дозволяються. Це раз. Забрати усі можливі документи, записники, замітки, чернетки, — одне слово, всі папери — два. Все виконано. Претензії є? — запитав.

— Немає, — відповів суддя.

— Ви бажаєте продовжити співпрацю?

— Ні, — суддя піднявся з подушки. За ним незнайомець. — Дякую... — пішов до зачинених дверей.

— Там вхід, — попередив незнайомець.

— Де вхід — там і вихід, — мовив суддя.

— Не завжди, пане, — незнайомець покрутив персня на руці, і відсунулася нова стіна. Не та, через яку він увійшов.

Перед виходом Ярема Сильвестрович зупинився.

— І все-таки я не розумію, для чого було мене сюди везти...

З його сторони це був геніальний хід. Таємний гіпноз захоплення. Прихований виклик...

— Гарний трюк, — заплескав у долоні незнайомець. — Трошки я вам відповім... — ураз потух камін. Затишок з приміщення вивітрився моментально. — Щоб, коли вас ненароком покине здоровий глузд, ви знали, де нас шукати. Бо тут поряд є ваша сила...

Суддя спітнів. Не один він мудрий і передбачливий, як виявляється... Маски-шоу. Його знають, а він не знає... Ярема Сильвестрович розумів, що часто перемога чекає за останнім поворотом, зависнувши на волосинці над прірвою... Тому натякнув:

— Я відчув на масці запах одного знайомого...

— Вітаю. У вас гарний нюх...

— Він — ваш?..

— Ні. Просто є певний вид запахів, що перебивають інші...

Загадковий незнайомець з пивним животом зник. Перед суддею маячив інший — з кучерявими бровами.

— Я вас проведу! — сказав і повів, підсвічуючи смолоскипом. Він пахнув Безруким. Уперемішку з Марі. З крапельками хтивого поту... Зоряни...

Номери на авто судді були знову інші. Але не його. Лавник знову запам'ятав. Рушив за машиною, що супроводжувала його сюди. По дорозі загубив її. Наче крізь землю провалилася. З'їхав на узбіччя. Вибіг. Номери були його! Чудасія!..

У Яреми Сильвестровича Лавника дуже погіршився настрій. Виявилося, що в світі є ще хтось, хто вміє більше, ніж він, і таке, що він не знає і не розуміє... А це звучить... загрозливо...

37

У лікарнях завжди пахне бідою. Людські болі вже чекають біля вхідних дверей, шпортаються за поріг, снують коридорами, нападають зі стін, ходять догори ногами по стелі, гріються на світильниках. Куди не стрель оком — хтось хмуриться, журиться, плаче, а то й заливається горем, бо для нього настає кінець світу. Не для померлого, вкритого простирадлом, щоб не бачити грішної землі, — а саме для живого... Бо лишень живий може збагнути таїну зникнення, покійнику все по барабану: недобудований будинок, недовчені діти, недобитий (морально) начальник, недоброзичливий перехожий, недобачений фільм, недолугий сусід, недокурений недокурок... І ще багато «недо», які манять своєю недовершеністю тільки наївних живих...

Лев із перемотаною головою і порізаною щокою стояв над Марі і заливався слізьми. Його безцінна хвиляста жінка вся була обтикана голками і обмотана прозорими трубочками, через які лилося в її тіло кволе життя... Вона виглядала блідіше стертих горем лікарняних стін, її губи були порепані, наче земля у засуху. Безрукий склав руки на грудях і молив Бога залишити життя жінці, що дарує радість. Він просив Господа забрати у нього все — тіло, душу, стерти з книги життя пам'ять про нього, знищити його в пух і прах, мучити вічно муками пекельними, все, чого Богові душа забажає, але дозволити Марі жити. Він зрікається всього себе заради неї, він дарує всього себе їй...

— Шановний, — добре знайомий лікар торсав Безрукого за плече, — отямтеся! Бо так можна і Богові душу віддати...

— Ні! — визвірився на безневинного ескулапа Лев. — Богові не віддам! Я хочу їй віддати! Чуєте? Попросіть Його, нехай передасть мою душу Марі! Чуєте?..

— Я спробую, — прошепотів згідливо лікар. — Але не обіцяю результат. Самі розумієте, випадків переселення душ, навіть подарованих, не буває... Ще не зафіксовано, — додав. Лікар уміло заплутував Лева, аби витягти його з глибокого стану афекту.

— Та що ви знаєте? — наїжився Безрукий. — Що не зафіксовано? Хочете фіксувати — фіксуйте мене! Бо в мене... у мене чужа душа, розумієте?!.

— Звичайно, — мовив лікар, — але... Щоб не було гірше, не хочу вас обнадіювати... Мені шкода...

Лікарева смертельна репліка привела Лева до тями.

— Я зрозумів, — з Левових грудей вирвався могильний голос. — Можна побути з нею?..

Скрипнули двері, лікар тихенько вийшов. Чому двері скриплять? Чому їх не змащують? Може, вони перед смертю завдають хворим мук? Своїм безглуздим скрипом не дають нормально попрощатися з життям?.. Безрукий ладен був цей скрип задушити. Однією рукою і моментально. Щоб знав...

Вирок зачитано. Лев, як колишній кат, холоднокровно його виконає. Вперше і востаннє. Недарма займався єдиноборствами. Знає один цікавий прийом, як самому собі скрутити шию. Безболісно і ефективно. Назавжди. Достатньо однієї повноцінної руки і обрубка. Для фіксації. Стопроцентної.

Але спершу Лев признається Марі. Для нього це дуже важливо. Безрукий став навколішки біля хвилястої диво-жінки, обережно взяв її за руку. Сльози котилися з очей горохом. Були такі велетенські, як він...

— Я... тебе... кохаю... Марі... чко... — прошепотів.

Господь прислухався до себе — знизу відчув справжні емоції любові. Любов — свята! Її пропустити, най Бог боронить!.. Виглянув у вікно, зловив Львів, націлився на місто, що останнім часом не давало спокою, і наблизив Львів до неба. Побачив Лева, зворушився:

— Хай буде по його вірі, — порекомендував.

У палаті запищало, заблимало, громовиці забігали на приладах, здійнявся неймовірний рейвах, і Марі розплющила очі...

— Слава Тобі, Господи! — переможно заричав Лев.

У Львові був землетрус. Його не зафіксував жоден сейсмограф...

Бо Лев збагнув, що можна повелівати емоціями...

— Ти житимеш... — прошепотіла Марі й утомлено всміхнулася. Свята хвиляста жінка! Її життя висить на волосинці, а вона думає про дикого скаліченого Лева з чужою душею і дивним набором долі...

38

Суддю раптом ухопив шал. Його авто обганяло все на дорозі, і здавалося, ось-ось злетить. Як машина з мультиків, що вміє трансформуватися в літака. Але крила в шикарного автомобіля знаного судді не виросли... Отетерілі міліціонери махали паличками, кричали щось у свої захриплі рації — де там!.. Наздоганяти навіть не пробували. По-перше, розуміли, що не наздоженуть, по-друге, не хотіли шукати клопотів на свої голови. Така робота: не головне — кого затримати, головне — кого не затримати...

Лавник припаркувався в дерево. Тільки-но відремонтованим багажником. Він на повному ходу вискнув гальмами перед брамою дачі і різко повернув ліворуч. Потім так само, як опечений, здав назад. Бо передумав їхати додому.

Підбіг водій. На ньому не було лиця. Через те, що не було його на судді.

— Нічого страшного! — намагався заспокоїти шефа.

— Знаю, — на диво спокійно мовив Ярема Сильвестрович і вийшов з машини. Прикусив нижню губу. Сам злякався того. Така міміка змалку виказувала його невпевненість. Забув уже навіть, як то бути невпевненим. Аж запахло дитинством. Розвернув до себе бокове дзеркало, кисло посміхнувся. Побачив брудно-жовте обличчя юнака з студентського гуртожитку. — Геть! — крикнув у дзеркало, і обличчя зблідло. Проте стало впевненим, сильним і голодним.

Водій позадкував.

— Я не до тебе! — визвірився на нього Лавник. — Сідай за кермо. Тобі за що гроші платять, га? — причепився до бідолахи.

— За водіння автомобіля, — відповів водій. З досвіду вирахував, що це таке запитання, на яке варто відповісти. Хоча переважно були такі, на які краще змовчати.

— Мені треба попити крові. Поїхали...

Водій не перепитував, куди. Боявся. На свій страх і ризик помчав на бойню. Вгадав. Поки шефа не було, акуратно розвертався, щоб часом не зачепити машину. Хоча вона й так була покалічена в тому самому місці.

Шеф вийшов радісний, як ніколи. Водієві знову стукнула думка про вампірів, але він її відігнав футболом. Навчився переключатися.

— Ти вже з тим футболом задовбав! — усміхнувся шеф. — Завтра купимо нову машину. Ця якась нещаслива. Бачив?..

— Так, — відповів водій.

— Відремонтуй її і шукай покупців.

— Добре.

Ярема Сильвестрович розреготався. Бо намагався прикусити нижню губу і не зміг. Значить, повернулася сила.

— Ти мене розчарував, друже, — поплескав водія по плечу. Той очима запитав: «чому?» — Бо я був упевнений, що ти подумаєш, що я вампір?.. А ти про якийсь футбол!.. Ну поясни мені, що ти в тому смішному футболі знайшов? Що?..

— Просто цікаво... — якомога простіше відповів водій. — Треба ж чимось цікавитися...

— То поцікався у мене, куди ми їдемо? — порадив суддя.

— В ресторан «Мрія», — випалив водій.

— Правильно! — здивувався Ярема Сильвестрович. — А ти не такий простий, як із себе клеїш, — додав. — І думку про вампіра так уміло приховав за футболом, що я ледь її не проґавив...

Водій дуже пожалкував за свою відповідь. Знав же, що треба було промовчати. Знав!.. Хоча не факт, що шеф не здогадався би, про що він думає. Бо після підживлення кров'ю він дуже любив улазити в чужі голови. І це його довго не втомлювало...

Судді відчинила двері сама директорка.

— Ти знала, що я приїду? — запитав Ярема, цілуючи її руку.

— Здогадувалась.

— Чому?

— Сподобався цирк із заміною номерів на авто.

Зоряна провела його в улюблений затишний зал. Там нікого не було. Лише столик, накритий на двох. І борщ! Паруючий, з домашньою сметанкою. Саме такий найбільше любив Ярема!

— Я поїм, бо не можу стриматись. А потім ми поговоримо. Серйозно. Добре?..

— Звичайно, — мовила Зоряна. — А я подивлюся, як ти гарно їси. Можна?..

Він знову її поцілував. На цей раз у губи. Зоряна відчула дивний доторк смерті й усміхнулася. Бо бачила, як пильно Ярема слідкував за її реакцією. І вперше відчула запаморочення.

— Диви! — раптово тицьнула пальцем на стіну. — Я почепила нову картину. Вчора купила на «Вернісажі». Ця картина переслідувала мене з місяць, уявляєш?.. Ніби нічого в ній немає такого особливого, а вабить...

Лавник відсунув від себе тарілку з паруючим борщем. На картині двоє чоловіків у масках сиділи на кам'яних лавах на подушках за шестигранним столом. У суворому приміщенні, освітленому смолоскипами!..

— Не дуже вдало для місця, де люди їдять, — сказав Ярема. Він думав, з чого почати розмову. І думав, який знак підкинула йому доля, змусивши Зоряну придбати саме цю картину?.. І взагалі — на що натякала доля, підкидаючи йому Зоряну?..

Ярема переконав себе, що треба підключитися до мозку коханки, бо дуже багато дивних збігів, пов'язаних з нею, впало на його голову, як грім з ясного неба. Відчував дискомфорт, але що поробиш?.. Треба!.. Життя така штука, — виправдовував себе, — що може ліпитися з будь-якого матеріалу. Можуть добродії підсунути такі штучні думки, що не розбереш, де свої, а де придумані?.. Чужі будеш боронити до останнього і вмреш в муках за них довірливим дурником... Може, він допоможе цій диво-жінці виплутатися з павутиння, у яке її затягнули без її ж дозволу?.. Хоча краще вона була б чистою, як сльоза! Такою, від якої він божеволіє — солоною, сильною, холодною, неприборканою королевою, яку підсолодити, ослабити, розтопити й приборкати може тільки він...

Щоб зосередитись і не привернути до себе підозр жінки, Ярема начебто уважно розглядав картину. Піднявся зі стільця, став позаду Зоряни, просвердлюючи її череп. Для годиться прицмокнув.

— А знаєш, — мовив, як експерт, що клеїть дурника перед наївною публікою, — щось у тій картині є такого... рідного... До болю знайомого... Якщо дозволиш, якщо даси мені хвилинку... я пригадаю...

Хвилинка розтягнулася і розширилася у здоровенну перестиглу і грубезну годину. За цей час Лавник декілька разів упрів зі злості та декілька від безсилля. Він не помічав часу. Він як азартний гравець після кожної поразки робив чергову ставку. Зараз пощастить, зараз пощастить!.. — переконував себе. Врешті здався. Голова Зоряни йому не підкорилася, її мізки, на щастя, залишилися таємницею. А це означало, що раз у її голову не міг увійти він, значить, до неї не зміг увійти ніхто... Це було найбільшою Яреминою втіхою, яка якоюсь мірою згладжувала гіркоту від усвідомлення того, що є все-таки люди, яких він не може підкорити своїй волі. На жаль, сьогодні в існуванні таких людей Лавник переконався вдруге. Щастя, що другою була Зоряна, інакше знову довелося б перти на бойню... Або попити крівці свого водія, наприклад... Ні, людської крові Ярема ще не пив, хоча ідея... божевільна, звичайно...

Зоряна за цю вічну годину навіть не поворухнулася. Ото витримка! Ось ким треба захоплюватися! Ось із кого варто брати приклад! Сила-силенна, а не жінка! Що вона робила б у цьому слабкому змарнілому світі з вічно похмільними чоловіками, якби не він?!. Якби не «справедливість», заради якої світ склепав справжнього сильного чоловіка — Ярему Сильвестровича Лавника!!!

Суддя глипнув на стінний годинник.

— У тебе щось із годинником, — усміхнувся до Зоряни.

— Та ні, — мовила спокійно вона. — Начебто все за київським часом.

Ярема рвучко підняв руку і подивився на свого золотого.

— Ти хочеш сказати... — не договорив.

— Що ти розглядав картину цілу годину, — розвіяла дитячі наївні сумніви спантеличеного Яреми Зоряна. — Тому, якщо звернути увагу на застиглий борщ і на твій годинний застиглий погляд на... картині, дозволю собі спрогнозувати, що на серйозність нашої розмови вплине щось, пов'язане з картиною... І може, я, нарешті, зрозумію, чому ця клята картина не давала стільки часу мені спокійно жити...

Ярема полегшено видихнув. Завдяки передбачливості Зоряни відпала потреба пояснювати їй про важливість для нього нинішньої відвертої розмови. А про те, що вона буде відвертою, він вирішив, щойно... Не можна ціле життя всіх підозрювати. Мусить бути хтось, кому треба довіритись... Кому треба висповідатись і пожалітись навіть такому сильному чоловікові, як він...

Доля змусила Зоряну купити саме цю картину, щоб дати зрозуміти завжди недовірливому Яремі, хто його друг... З ким можна вибороти «справедливість»... Ще б доля підказала, де взяти для Зоряни додаткову душу. Щоб вони могли з нею жити вічно... Про це варто помізкувати... Але згодом... Опісля серйозної розмови...

— Можеш не турбуватися про ввічливість. Я зрозумію, — почала Зоряна. — Є речі в житті, які треба просто знати, бо інакше постійні здогади перетворять тебе у злобливого невротика, якого всі сахатимуться...

Ярема уважно слухав, не полишаючи спроби вникати не лишень у слова диво-жінки, але і в емоції. Зоряна зробила паузу. Їй теж був потрібен час, щоб правильно розпочати наступний абзац... А те, що жінка має що уточнити, було ясно як білий день.

— Я щойно говорила про себе. Адже я зліпила себе сама. Затратила дуже багато зусиль. Пожертвувала рідними. Зрадила у собі матір. А час іде... Я не впевнена, що те, що я маю, вартує того, що я втратила... — Зоряна закінчила. Її погляд був мудрий, проникливий і серйозний. Ніякого розчулення, жалю... Зоряна не піддавалася читанню — вся була зашифрована невідомим творцем, що змайстрував таке диво, щоб чоловіки мучилися, а Ярема тішився... Бо диво належало Лавникові...

Суддя вкотре збентежився. Щось із ним не те... Не клеяться в голові думки, які завжди заздалегідь знаходили одна одну, ставали в чергу, щоб потішити свого повелителя правильним рішенням. Дивні збіги все переплутували. Спочатку Ярема потрапляє у шестигранник, який ховається в підземеллі над Зоряниним рестораном, потім натрапляє на картину, на якій намальований, фактично, він, згодом силоміць вплутує диво-жінку у відверту розмову, вона відповідає взаємністю, а в кінцевому результаті виходить, що він має на увазі свою «вічну» місію, а вона, наївна, хоче раз і назавжди розібратися зі своєю місією земною... Вона хоче жіночого щастя, смішненька!.. Він теж не проти чоловічого, але... Душа на роди не поділяється... Тому спочатку треба вирішити всі справи з нею... Нічого не вдієш, так є. На землі тіло без душі — прах. А душа без тіла?.. Це питання, на яке Яремі найближчих років сто принаймні відповіді знати не хотілося б... Бо він тільки-тільки почав жити. По-справжньому. Відчуваючи втіху від усього, що творить. Творить — ключове слово. І у ньому — сила!..

Зоряна хоче серйозно поговорити про їхні стосунки!.. Як тепер їй пояснити, щоб не образити, що стосунки для нього — дуже важливо, але є важливіше?!. Спочатку треба довести до перемоги справу, завдяки їй він є тим, ким є... Ким вона його знає і кохає...

Мить творила вічність. Лавник не був би суддею з іменем і вибраним «місіонером», якби того не заслужив своїм умінням бути переможцем. Навіть у програшній ситуації.

— Дійсно, кохана, — почав він урочисто, — я хочу серйозно поговорити про наші стосунки. Не буду ходити манівцями, тим паче, що обхідні шляхи тебе не приваблюють. Тому... Я хочу з тобою одружитися і мати дітей! — випалив Ярема Сильвестрович і запишався собою.

— Я згодна, — сказала спокійно Зоряна. Інший чоловік би точно образився, бо не було традиційних сплескувань у долоні, здивувань, захоплень, охкань, обнімань, довгих поцілунків із засльозеними очима та уривчастим диханням... Тільки не Ярема! Бо він уловив легкий рум'янець на її обличчі, що вартував океани емоцій, і ніжний спалах її таємничих очей...

— З мене... обручка... — натякнув суддя.

— Сподіваюсь, — усміхнулася диво-жінка. І вистрелила Яремі в лоб: — А тепер, Яремо, питай, що тебе хвилює. Без маскувань. Як своїй нареченій. Я тебе не тільки бачу. І не тільки чую. Я тебе відчуваю... Так що — вперед...

Виходу у Лавника не було. Правильніше, вихід у нього був. Один. Правильний. Запитати. І він, як мудрий чоловік, ним скористався.

— Хто власник комплексу?

— Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія».

— Таких «мрій» в Україні тисяча.

— Згодна.

— Знаєш справжнього власника чи співвласників?

— Ні.

— Твоя посада?

— Директор комплексу.

— Кому ти підзвітна?

— Генеральному директору. Він мене взяв на роботу. Переманив з санаторію, де я була заступником.

— Що він собою являє?

— Нормальний чоловік. Без викрутасів. Мова спілкування з ним — виключно ділова...

«Хіба з тобою можна інакше? Та боїться він твоєї непідкореної краси», — подумав Ярема і прикусив язика. Ледь не вирвалося вголос.

— Приміщення комплексу нове?

— Навпаки, думаю, дуже старе, — без роздумів мовила Зоряна.

— Чому?

— Стіни товстезні. Так зараз не будують.

— Що тут було до того?

— Конюшня.

— А до конюшні?

— Замок якийсь, напевно. Чи монастир?.. Щось старовинне точно... Тут витає дух легкості... Тепер менше. Люди, що залишають тут свої емоції, відігнали його...

— Куди?

Зоряна здивовано звела брови. Таку міміку Ярема спостеріг у ній вперше.

— Хіба я можу знати, Яремо?..

— Підвальні приміщення у комплексі є?

— Немає.

— Тебе це не дивує?

— Дивує. Навіть дуже...

— Збоку є броньовані двері і цікава табличка «входу немає».

— Є.

— Що там?

— Не знаю. Я не маю ключів до цих дверей. Генеральний казав, що приміщення за дверима не наше. Власник залишив його собі.

— І тебе не цікавило, що там?

— Яремо... — погляд Зоряни говорив: ти такий мудрий суддя, стільки вже мене знаєш і таке дурне питаєш. — Звичайно, цікавило. І я знайшла план будівлі.

— І що?

— Там маленька кімнатка.

— Без підвалу.

— Так.

— Що ти про це думаєш?

— Думаю, внизу є те, що тебе цікавить! — переконливо мовила Зоряна. І зразу ж запитала: — Маєш важливу судову справу, пов'язану з цією будівлею?

— Ні, — відповів Ярема. — Бо я знаю, що внизу. Мене цікавить, хто буває внизу.

— Поясни... Якщо можеш, звичайно... — попросила жінка.

— Внизу є те, що намальовано на картині.

Зоряна прикусила нижню губу. Теж уперше таке побачив суддя. Ну точно, як він, коли ще не вмів приборкувати емоції.

— Стає цікаво, — сказала.

— Мені теж. Бо я сьогодні сидів там на подушках у масці, яку на мене натягнули, і розмовляв з людиною теж у масці. Розумієш, на картині намальований я! Подивись!

Зоряна придивилася до полотна. Справді. Риси Яреми пробивалися крізь тьмяне освітлення.

— Я нічого не розумію, — розвела руками диво-жінка.

— Я теж. Я думав, ти мені підкажеш, хто ці люди.

— Я їх ніколи не бачила. Але... — Зоряна на мить запнулася...

— Але?.. — підігнав її Ярема.

— Я думаю, вони добре знають, хто я... І про наші стосунки... Бо інакше я б ніколи не купила цієї картини...

Лавник заходив по залі. Підійшов до картини.

— Містика якась! — випалив. — Я не можу її відчути. Не можу!.. Ні їх, ні картини, ні... тебе, — вкусився за язик.

Зоряна, як завжди, дипломатично вдала, що все нормально.

— Ти боїшся? — раптом запитав її Ярема.

— Ні, — вона підійшла до нього і поцілувала в губи. Сама. Вперше. — Мені цікаво. Страшенно!..

Лавник витріщився на неї, наче на примару. Не через поцілунок, який силою своєї енергії блискавкою пробігся по його тілу, поперевертав і порозбуджував усе в ньому. А через відчуття небезпеки, що разом з поцілунком уселилося в нього... В цьому треба дуже, дуже ретельно розібратися. Ярема Сильвестрович — спец у справах, що стосуються прихованого впливу, тому поки що з його голови виповзали два варіанти відповідей: або він послабшав, або Зоряна небезпечна. Так казав розум. Інакше думали емоції, які мали ще більший вплив на те, що твориться з людиною, але... Емоції завжди були зрадливими. Дев'яносто відсотків знань, що десятиліттями здобував Лавник, стосувалися вміння розпізнати й приборкати емоції... Так що будь тепер мудрим... І тут на Ярему громом звалилася думка: треба покинути Зоряну до часу, допоки не розбереться зі «справедливістю». А це буде скоро, він переконаний!..

— Ти що, передумав? — запитала раптом Зоряна. Він відчув себе хлопчиськом, зловленим мамою на брехні.

— Ні! — поспішив зректися своєї думки Ярема, застуканий зненацька.

— Знаєш, кого нагадав мені щойно твій вираз обличчя?

Лавник намагався вродити здорову усмішку:

— Кого? — прищулив очі, зображаючи захоплення і закоханість. Майстерно, але непереконливо.

— Петра, — відповіла диво-жінка. І не чекаючи, поки Ярема, що звик повелівати, розізлиться, що з ним смертні дозволяють собі розмовляти натяками, вона додала: — У мить, коли він зрікся Христа...

Бог, який у той нас сидів за своїм вселенським комп'ютером і випадково натрапив на цю розмову, натиснув на «паузу». Йому треба було дещо обміркувати. Виявляється, багато цікавого останнім часом твориться у цьому українському Львові... І аж занадто!.. Втручатися Він, звичайно, не збирається, бо кожен має право вільного вибору, але ж...

Зоряна повагом піднялася зі стільця.

— Дякую, — мовила і вийшла.

Лавник не міг позбутися шоку. Сам шок не хотів йти геть, а силоміць проганяти його судді не хотілося. Хай поживе трохи в ньому, загартує. «Справжня бестія, відьма, чортиця!.. — подумав. — А згадує про Христа... Нонсенс...»

Кинув на столик гроші за непочатий обід. Суддя завжди розплачувався за все. На відміну від своїх колег, він знав, що халява — це не досягнення, халява — кабала. Тому його завжди й усюди радо зустрічали. «А чого не заплатити, як є чим? — казав учитель, викорінюючи попервах з нього скупість. — Ти навіть не уявляєш, — повчав учитель, — скільки отрути всмоктується в тебе від масних припрошувань приходити ще, що тебе завжди раді бачити, що заклад з величезною щирістю радо пригощає такого прекрасного чоловіка, як ти... Не ловися на даровизну. Її немає! Це закон».

Лавник підійшов до стіни, зняв картину. Здув з неї свіжу пилюку. Взяв під руку.

— Ох уже ті жінки! — мовив уголос по дорозі. Відклав вивчення того, що сьогодні відбулося, на потім. Сяде в кабінеті, сам, при свічках, і все йому відкриється. Як завжди. І Ярема Сильвестрович переключився на радість — знав одну потаємну кнопку в голові.

— В ювелірний магазин! — скомандував водієві, який відзначив дивний настрій шефа.

— Чи не одружуватись збираєтесь? — ляпнув водій, прикусив язика і вкотре за день зіпсував настрій шефові. Ну не любив Лавник, щоб його розгадували...

— Так, — сказав шеф. — Знайшов вампірку... А ти більше не кусай язика до крові, добре?.. Розумієш, свіжа кров мене дратує. Я можу не стриматись. Хоча з тебе крові, як з козла молока...

Водій одразу зблід. Його червоні кров'яні тільця сховалися не знати куди. Ярема Сильвестрович цим був дуже задоволений.

39

Лев у лікарні жив. Спав на кріслі біля ліжка Марі. Його ніхто не міг прогнати. Ні погрозами, ні проханнями, нічим... Лікарі дивувалися його впертості і витривалості. Попервах не дуже сварили, думали, витримає день-два. Але... Вже тиждень він не відходив від хвилястої коханої... Він знав — якщо буде поруч, вона житиме... Коли в палаті було вільне ліжко, мав можливість випростати спину. Це була рідкість. Хворі з палати, яких виписували, спеціально дотягували до вечора, щоб на їх місце нікого не поклали, і щоб Лев міг відпочити. Про Безрукого почали ходити легенди. Двері палати не зачинялися — всі хотіли хоча б краєм ока глипнути на чоловіка, який кохає до безтями... І до безумства...

У лікарню прийшла перевірка — Лева треба було кров з носа сховати. Знайшов час поговорити з упертюхом сам головний. Поговорив...

— Я його не прожену, — сказав начальству. — Краще вже я піду. Я бачив його очі. В них любов... Чиста, безкорислива любов... — додав.

Безрукий схуд. Тепер він виглядав не зледачілим хижаком, а виснаженим спартанцем.

«Перевірка» виявилася другом дитинства. Проживали у дитячому домі в одній кімнаті. Згодом «перевірці» пощастило, і її забрали далекі родичі, що мали все, крім дітей... Після цього Марі перевели в окрему палату. З двома ліжками.

Після аварії Марі повністю змінилася. Її тіло було слабким, а дух такий здоровий, що вчитися оптимізму до неї прибігали самі лікарі.

Ото було радості в Лева, коли Марі окріпла так, що з нею можна було виходити на вулицю!.. Він її закутував, як ляльку, брав на руки і носив по всіх усюдах. Кожен куток у лікарняному саду був обстежений ними, кожна гілка вивчена. Кожен візерунок на сніжинці досліджений... Лев обцілував Марі руки на декілька століть наперед... А в губи поцілувати собі не дозволив... І поведінка Марі до цього не заохочувала... А нащо?.. Він її любив, тому що любив... А тіло підожде. Якщо до тіла дійде... Хоча Лев Марі так хотів, що з'їв би всю за малинку зразу до дна, за один захід... Таким став захланним...

— Де договір? — запитала Марі, коли почала говорити.

— Я не знаю, — відповів Лев. — Мені до лампочки договір. Мені головне — ти...

Марі хвилювалася.

— Заради мене, — попросила. — Доведи справу до кінця. Я... трохи встигла побачити інших світів... Вони — неймовірні... Але в них — поки що... немає тебе... І мене... І я дещо зрозуміла. Прощення — велика справа... Зроби її... Не для себе... Не для мене... А для людей. Щоб знали, як спасатися...

— Та кожна релігія вчить — прощати... — нагадав Лев.

— Учення і життя — різні речі, — вимовила насилу Марі і заснула.

Тої ночі Лев не зімкнув ока. Він перемотав фільм про своє життя назад і переглядав. Картинка, правду кажучи, була неякісною. Навіть подекуди обривалася, шипіла, як телевізор без антени. Подекуди не було звуку. Інколи смислу. Набір рухів і слів — задля чого?.. Безрукий мотав і перемотував серіал. Метою його була серія, коли вони втрапили в аварію на таксі...

Містика якась. Не якась, а суцільна, — поправив сам себе, — суцільна і постійна. Відколи випав з вікна. Це із записів мозку. Записів душі переглядати він ще не вмів. Але про те, що вони були — тепер уже знав напевно. Бо знання, що без душ нічого в світі не відбувається, прийшло до нього в місячних спогляданнях дихання Марі. До нього прийшло прозріння, коли він пильнував за диханням коханої. Щоб, не дай Бог, воно не стало таким, яке не вміє жити...

Цю страхітливу серію він переглядав декілька ночей. Розпливчаста, нервова і схвильована. Деталі не вдавалося вздріти, бо увага постійно була приклеєна до Марі. Й ураз — черевик...

— Боже мій! — вигукнув Лев. Узяв телефон, набрав диспетчера таксі і попросив машину за номером ВС 2112... Останніх двох букв Безрукий не пам'ятав. А цифри забути не зміг би, навіть якби й захотів.

— Добре, — повідомив утомлений дівочий голос через півхвилини, що для Лева були вічністю. — Через десять хвилин вам передзвонять.

Безрукий взяв добре знайоме йому авто штурмом.

Водій ледь не дістав інфаркту.

— Не ви?.. — спантеличено запитав Безрукий.

— Нє-е, — відповів переляканий хлопчина. — Я тільки два тижні літаю на цій «ракеті»... Я Юра.

— А де господар?

— Поїхав у Сибір. Утік від якогось привида. Здурів... Але по-людськи...

— Ти його знав? — допитувався Лев.

— Знав. Це мій вітчим... — водій з переляканого раптово перетворився в напрочуд розслабленого.

— Він десь жив? — вирвалось у Лева.

— Він жив усюди. І зі всіма, — відповів хлопець. — Я його люблю. Алє він дуже багато сліз приніс людям. І мене бив. Але я йому простив усе. Ще в дитинстві. Бо він мене захистив у дворі. Так усіх построїв, що, згадуючи це, горджусь ним досі... Але це не головне... — хлопець заглибився у спогади. Коли ледь повернувся, Лев запитав:

— А що головне?

— Він сказав, аж цілий світ перевернувся: «Більше їх не ображай. Вони слабкі, тому згуртувались проти тебе...»

— Гарно, але що тут особливого?

— Нічого. Особливе далі, — хлопець виглядав дивакуватим. Марі своїм фаховим оком точно вже почала б до нього приглядатися. — Вітчим мовив: «Ходи додому, синку...» Синку!!! — ось магічне слово, якого я ніколи не чув. Синку!!! Я зрозумів, що маю батька... Думаєте, я не знав, куди їду на виклик?.. Ви той, хто впав на дах?.. — раптом випалив хлопець.

— Той, — відповів Лев. — Ти мені допоможеш, Юро?

— Так. Мушу. Тато мені розповів усе. І після вас він попросив у мене прощення за... гріх, — який, хлопець не сказав, а Безрукий не розпитував. — І я йому простив, — додав хлопець. Виглядав задоволеним. Аж занадто. Чи то від спогадів, чи від спілкування з Левом.

— Де останнім часом мешкав тато?

— У гуртожитку. Звідки починав ще юнаком...

— Ти маєш ключі?

— Так.

— Їдемо туди.

— Гаразд.

Вони йшли запльованим коридором гуртожитку, як моделі по подіуму. На них вивчально зирили з кожних дверей по декілька голів. Від старих зморщених, до ніжних маленьких, що вміли лишень повзати рачки.

— Стійте! — почули громовий голос і завмерли. Їх наздоганяв миршавий чоловічок, що міг би, якби не такий страшний голос, одягатися в дитячому магазині. — Я комендант гуртожитку. На громадських засадах. Вибраний жильцями, — гримів чоловічок. — Тому в мене є запитання: хто і куди?

— Я син Дмитра Візника, що таксував... — ввічливо пояснював Юра. — Він поїхав на заробітки... В Сибір... — хлопець вийняв поперед чоловічкові очі посвідчення водія. — Ось ключі...

Чоловічок був кмітливий.

— Прізвище не те.

— Я пасинок.

Юра відчинив двері. Пропустив уперед Лева. Зайшов сам. Чоловічок, як нічого не бувало, хотів переступити поріг слідом за ними.

— Дзуськи! — зупинив його хлопець. — Ти хоч і комендант, але не лізь туди, куди тебе не кличуть. Геть звідси... Не люблю нахаб....

— Я слідкую за порядком! — гаркнув чоловічок.

— То слідкуй. Я порядок у тебе не заберу.

Двері ледь не зачепили носа коменданта, що спіймав величезного облизня і був злий, як дідько, бо якийсь шмаркач образив таку значну персону, як він. Оберігай порядку смачно плюнув на долівку.

— Ти мені не тикай! — гарчав комендант у замкову шпарину, як у мікрофон. З нього реготали ті ж самі голови, що вивчально супроводжували невихованого хлопця зі скаліченим велетнем. — Бандити! — зробив висновок комендант, і враз усі цікаві голови зникли за дверима — боялися бути свідками в постійних розбірках коменданта, від якого навіть ховалися міліціонери, а дільничний давно не брав трубки, коли телефон висвічував номер набридливого коротуна...

У кімнаті був порядок. Усе на своїх місцях. Лише запилюжене.

— Думаю, ми щось маємо шукати. Інакше...

— Правильно думаєш, Юро. Інакше чого було перти сюди в білий день під загрозливий погляд коменданта...

Хлопець заліз у тумбу, де лежали документи. Свідоцтва про народження, табелі успішності, пенсійні посвідчення померлих дідів та бабусь, яких Юра ніколи не бачив і про яких не чув, фотографії, дипломи, курси підвищення кваліфікацій, квитанції за світло та газ минулого тисячоліття, грамоти з червоним і синьо-жовтим прапорами, агітки, візитки, номери телефонів на клаптиках газет...

— Що нам треба? — запитав хлопець, перебираючи батькову історію роду.

— Черевики, — відповів Лев.

Хлопець глянув на Безрукого, продіагностував на нормальність. Поспіхом, проте акуратно поскладав усі папери назад у тумбу.

— Почнемо з коридорчика, — порадив.

Перерили все. Вибір взуття у таксиста був ніяким. Просто було багато потенційного місця, де можна було б спакувати взуття.

— Я не люблю питати про те, що... — почав Юрій.

— Правильно робиш... Де міг тато кинути взуття?.. Міг він забрати з собою... черевики?.. Зношені і... навіть не знаю, як сказати... ні зимові, ні осінні...

— Не міг, — впевнено відповів хлопець. — Я його проводжав. Він був у нових. А мотлоху він ніколи б не тягав з собою. Це сто процентів.

— Викинути міг?

— Міг. Це найімовірніше... Але...

Юра підбіг до старого дивана, який переночував, напевно, тисячі мрій та розчарувань. Тут було місце, де можна зберігати речі. І серед них Лев побачив вимиті, змащені пастою, підготовлені до відпочинку... черевики... Взуття чекало сезону...

Лев кинувся до черевиків, як хижак на жертву. Роздирав їх на куски. Повисмикував підкладки, ледь не повідривав підошви! Нічого!.. розчаровано розвів руками.

— Тут було моє життя, — сказав...

Тепер уже Юрій взявся за взуття. Вивчав його, як детектив з мудрих фільмів. І побачив...

— Ви собі не уявляєте, який мій татко геній! — вигукнув. — Помчали!..

Безрукий узяв таксистові черевики з собою.

— Можна? — для годиться запитав у нащадка.

— Носіть на здоров'я, — відмахнувся той.

— Не розумію, що ти в них побачив, — роздивлявся зусібіч взуття Лев. — Чи ти хочеш зі мною погратися? Якщо так, то...

— Придивіться на підошву правого...

Після кількахвилинного розглядання Лев уздрів недбало видряпані дві великі літери «ЮМ».

— Юм, — розібрав Безрукий. І здивувався: — Девід Юм, шотландський філософ-емпірист, історик та економіст, діяч епохи Просвітництва, відомий своїми працями у галузі епістемології, так?..

Юра ледь не з'їхав на узбіччя — його від дороги відволікли незрозумілі слова, випалені одним духом Безруким.

— Не матюкайтесь, — попросив він.

— Що це значить? Черевик і філософ... Нісенітниця...

— Для вас, може, не значить... Для вас, може, нісенітниця... Але це не означає, що не значить для мене. І я буду не я, якщо я помиляюся... Тато завжди був диваком... Але яким!

— Може, ти мені хоча б натякнеш, про що ти так переконливо бубониш собі під ніс? — почав нервуватися Лев.

— Ні, — відповів хлопець.

Далі трасою «Київ — Чоп» їхали мовчки хвилин тридцять. За Липниками перед Деревачем повернули на польову дорогу вздовж лісу, яка вела до жіночого монастиря. Снігу майже не було. Але мороз тримався. Через кілометр впурхнули в старий дубово-буковий ліс. Ще метрів триста маневрували поміж деревами.

Ліс радував. Був сильний і чистий. Порозпускав свої могутні мускули аж до неба і так тримав дисципліну, бо, якщо бруд неприйнятний, він не прилипне, хоч умри...

Юра мовчки виліз із авто. Поманив рукою за собою Лева. Спустилися стежкою в яр. Западина була не така, як зазвичай, сирості не відчувалось. Навпаки, сонце наче спеціально націлювалося сюди, щоб освітити велич високого стрункого дуба, що тягнувся чубом до неба.

Хлопець сам сяяв, наче кусник раю, вкраденого в небесах, і не знати якими контрабандними шляхами доставленого в яр. Він підійшов до дерева, обняв його, наче друга, поплескав по корі. І водив долонею по двох ледь помітних шрамах, які затягував невблаганний час. Лев придивився. Шрамами були дві вирізані колись на корі літери: «ЮМ».

— Тепер поясниш? — нетерпляче споглядав хамелеонів настрій хлопця Безрукий.

— Тепер поясню, — відповів хлопець. — «ЮМ» означає — Юрина мрія... Моя тобто... Ми колись із вітчимом, ну, коли я його ненавидів, а він намагався зі мною подружитися, приїхали сюди... Правильніше, він мене сюди привіз. Сказав, що це місце особливе, а дуб — чарівник. Дуб виконує бажання тих, хто має мрію. Велику! Він порадив мені самому вирізати на корі ці букви. Це мало означати, що чарівник-дуб мою мрію прийняв. Потім вітчим дав мені конверт, аркуш паперу і фломастер. Зелений, як усе навкруги. Сказав, щоб я записав свою мрію, запхав у конверт і заклеїв. Сам у той час відійшов. Гуляти яром. Я довго не думав, записав. Він здивувався, що так швидко, взяв конверта, зігнув, замотав у фольгу і ще у два кульки. «Від гризунів і вологи», — пояснив. І я самотужки закопав «мрію» під коріння ось цього чарівника, — хлопець мрійливо заплющив очі.

Безрукий здогадувався, чого Юрій його сюди привіз. Але не вірив хлопцевим фантазіям. Так, дива бувають, він не раз у цьому переконався... Але щоб настільки — ні!.. Юра повірив у те, що хотів.

На схилі яру, вигнутий біля кореня, тягнувся до світла молодий бучок. Юра підійшов до нього, розгріб спресоване листя і знайшов поржавілу дитячу лопатку. Нею і порався біля дуба-чарівника, викопуючи свою мрію. Земля, на диво, не була замерзлою. Але виглядало на те, що її давно ніхто не чіпав. Руки у хлопця трусилися. Чи від фізичної напруги, чи від хвилювання, не знав, напевно, й він сам.

Нарешті лопатка чиркнула об камінь. Хлопець його акуратно обкопав і вийняв. Під каменем лежала мрія...

Загартований життям безрукий велетень був свідком того, що потрібно на землі дорослій людині, щоб не втратити смак до життя!.. Виявляться — віри у чудеса!.. Яку на вишитому рушникові урочисто, наче хліб-сіль, тримає невтомна оптимістка — Мрія!.. Хлопець дістав згорток, дістав конверт, розірвав його, довго витрушував, наче це був цілий міх... Розкрив аркуша, прочитав. На очах з'явилися сльози. Він передав мрію Левові, напевно тому, що самому важко були прочитати. Безрукий побачив несміливий дитячий почерк і мрію. Було написано: «Я хочу любити свого нового тата».

— Мрія збулася? — запитав Лев.

— Так, — усміхнувся хлопець. — Я щасливий. Адже Бог підтвердив, що я татові справді простив... — І Юрія якась сила насильно виштовхала зі спогадів. Він ще раз перетрусив кульки, перемацав фольгу, перемацав конверт, наче той повинен був мати запасні стінки. — Не може бути... — бурмотів схвильовано під ніс. Тоді взяв лопатку і продовжив рити. Намацав ще один згорток. Розірвав його, як звір жертву. Дістав конверт. Пробіг очима напис: «Нашому Спасителю. Прости ще раз, синку». Хлопець рвучко передав конверта Левові і відвернувся. Бо плакав. А чоловікам на людях плакати не прийнято...

Тепер уже Безрукий налетів на конверта. Однією рукою і зубами він його розпакував. З грудей вирвався переможний рев!.. Бо з конверта вилетів ДОГОВІР!..

— Слава Тобі, Господи! — вигукнув. — І всім, кого Ти придумав, — додав набагато тихіше.

Якби Лев мав дві руки, то, певно, хлопця роздушив би в обіймах. А так тільки добре пом'яв кості...

40

Зоряна милувалася каблучкою, оздобленою вранішньою зорею, скупаною у свіжій росі. Геніальний задум: Зоряні — неперевершену зорю! Ярема мав смак.

— Дякую, коханий, — сказала. — Але не за прикрасу...

Лавник відчував захоплення диво-жінки. Цього взагалі-то йому було достатньо. Але гарними словами він теж умів насолоджуватися. Він мовчав.

— А за тебе. Що ти в мене є, — продовжила жінка. — Такий рідкісний... Хоча прикрасі я неймовірно рада. Вона мене розуміє. Як ти. Без слів.

— Я щасливий, що ти задоволена, — мовив зворушений Ярема. Навіть страшно подумати, що нині ледь здуру не зрікся такого дива, як ця космічна неймовірна красуня.

— Я ще не повністю задоволена... — загадково розтулила вуста жінка, так і застигнувши в паузі...

— На що ти натякаєш? — облизав масні губи Ярема.

— Переконана, ти знаєш... — Зоряна навіть не збиралася відвести погляду. От бестія!..

— У готель! — випалив Лавник. До нього підступала нетерплячка.

— Додому, — поправила Зоряна.

— Це для мене комплімент. Великий, господине, — Ярема смачно її поцілував...

З того часу вони жили разом на дачі. Ярема був здоровий, як бугай. Але на роботу не поспішав. Узяв додаткову відпустку. На санаторне лікування. Їхати нікуди, звичайно, не збирався, бо основний лік був поруч — неймовірний, не набридливий і не надокучливий. Коли потрібно — Зоряна була непомітною, а коли з'являлася — то саме тоді, коли час... Таких жінок Бог узагалі-то не планував. Щоб не розбещувати чоловіків, напевно. Щоб не очманіли від задоволення життям. Зоряна була фантастичним винятком, тим і манила!.. Ярема, який ніколи не вірив у щастя, для якого підозра була сенсом життя, раптом збагнув, що щасливий. Так усе гарно!.. Ще б...

Лялька! Клята лялька мовчала, як набір шмаття та ниток. Найстрашніше, що він її не відчував — від неї не тхнуло колишнім запахом — гидким смородом прощення. Скільки не намагався підключитися — ніяк. Не виходило, хоч лусни... Спочатку Ярема виправдовував безмовність ляльки зайнятістю Безрукого. Він розумів, що коли подруга на межі життя та смерті, Левові не до якоїсь там нав'язаної привидом місії... Але минув час, жінка пішла на поправку, і Лев мав би активізуватися... Мав би!.. А заодно мала би заговорити лялька!..

Все свідчило про те, що Безрукий почав діяти, бо як інакше пояснити пошук зниклого договору, як?.. Лавник трохи відчував і свою провину в тому, що справа ще не на сто виграшна, адже трохи спізнився. Занурився у любощі і проґавив договір. Не цікавився ним, вилетів клятий папір з голови, бо думав не нею... А міг би зметикувати першим, вийти на таксиста, розкопати той клятий договір і зараз спокійно, у щасті та насолоді, шукати наступного клієнта, щоб звабити його на «справедливість» і закріпити перемогу документально. Перед тим гордо поклавши «свої» душі на шальки світових ваг... Хай Хаос реєструє!..

Був злий на себе, але ловився на окрайцях думок, що звинувачує також і Зоряну! Хотів же її покинути! Тимчасово, звичайно, поки все не втрясеться. А вона не дозволила. Вона свідомо не дала Яремі покинути її — Лавник був переконаний, як ніколи!.. Він попався на її наживку і, як хлопчак, попер за золотом, щоб ще й за поразку обдарувати її!.. Та й потім, поки очунював Безрукий, вся увага Яреми була прикута до облаштування нового сімейного життя з новою господинею дому. Заплутався в утіхах, взятих, фактично, в кредит, бо за них ще доведеться заплатити. Міг з малими відсотками віддавати кредит, не скористався пільгами. І тепер, після того, як Безрукий знайшов свій договір, ставки значно виросли. А кредитор Яреми Сильвестровича прощати не вміє — Лавник правила гри давно підписав. Тою ж кров'ю...

З кожним днем Ярема відчував, як у ньому прибуває злості. Хто потрапляв під його гарячу руку — тому заздрити було великим гріхом. Не чіпав лишень Зоряни, сам не розумів, як стримувався. Жінка наче не помічала змін, була як завжди спокійною, люб'язною й неговіркою... Йому навіть здалося, що вона насолоджується його злістю... Все важче Лавникові доводилося проганяти з голови дур...

Одного разу думав, що не стримається, силою вичавить з Безрукого його душу, забере договір і поставить крапку. Але тоді ваги не спрацюють, перемога буде миттєвою, земною. А Лавник не просто хотів перемогти — він хотів забезпечити собі ще й безхмарні віки!..

Мав силу, зв'язки, все нібито тримав під контролем, а відчуття змії за пазухою посилювалося з кожним днем. За лікарнею, де лежала Марі і де жив Безрукий, цілодобово стежили наймані ним люди. Вдома наче теж усе гаразд — Зорянине око не так легко обдурити. Охорона, водії — перевірені в боях і дорожать роботою, бо заробляють не горбом, а вірністю. І розуміють, що шефів спокій — їх спокій. Відьма — в дурці, слідчий — у дурці, вундеркінд — за кордоном, втік від гріха подалі вчитися, не дурень же все-таки, бабця — біля дверей, сторожує для нього Безрукого, таксист — у Сибіру, розбудовує капіталізм...

Хто наступний?.. Хто?!. Двоє залишилося, а йому для перемоги достатньо одного!..

Хто???

41

— День-два, — обіцяв лікар, — і випишу. Не швидше. Хочу переконатися, що все гаразд. Бо такого швидкого одужання в моїй практиці ще не було. Чим ви можете це пояснити? — ескулап звернувся до жінки, що мило всміхалася цілому світові.

— Душею, — відповів за Марі Лев.

Лікар дивацтвом Лева був ситий по горло ще від першого знайомства, коли Безрукий звалився на дах машини. Але все-таки попросив:

— Поясніть?..

— Світла душа не може дати згинути тілу. Вона його зцілює. Любов'ю...

У палаті запала мовчанка і трохи затягнулася. Бо лікар проводив дослідження: вперше за свою практику він спробував розгледіти душу пацієнта. Лев з Марі йому не заважали.

— Шикарний рецепт, — мовив урешті. — Візьму на озброєння. Обов'язково... — а в дверях додав: — Не здивуюся, Леве, якщо ви пришелець... із космосу... А цю панянку зі світлою душею Бог змусив народитися на землі лишень задля того, щоб вас тут не загризли... Вгадайте, хто? — хитро запитав. І сам собі відповів: — Люди!..

Лев з Марі переглянулися. Їм було не до жартів, бо на годиннику останнім часом повзучий марафон стрілка змінила на реактивний спринт.

З коридора донісся галас. Купка хворих схилилася над лікарем, що кілька секунд тому жваво розкидався дотепами. Він лежав на підлозі, як колода. Безрукий підбіг, розштовхав усіх, не церемонячись, і прислухався до лікаревого дихання. Воно було спокійним, рівним, як у дитяти. «Неймовірно», — подумав Лев. У цю мить лікар розплющив очі, почухав потилицю, винувато розвів руками.

— Я дещо дізнався, — пояснив спантеличеним хворим. — Завдяки йому, — тикнув пальцем Левові у груди, що у того по тілу від доторку пройшов дрож.

Безрукий переповів побачене Марі. Вона якось байдуже зреагувала на дивність ескулапа. Жінку мучило інше.

— Леве, ти мені пробач за відвертість, — почала обережно. — Я не хочу тебе образити. Ані крапельки... Але мені здається, що ти останнім часом навіть не намагаєшся згадати текст катового листа... — Безрукий нервово забігав по палаті, до хрускоту стискаючи кулак. Здавалося, навіть відсутня кисть теж додає хрускоту. — Чому я тебе прошу? — запитала себе. — Та тому, що всім серцем вірю, що прощення врятує світ. Бо пробачити — означає змінити минуле, що завдало болю... Немає значення, кому і скільки. Має значення звільнене від болю місце, яке можна заповнити любов'ю...

— Я згадаю, — Левів голос тремтів. Він стояв лицем до стіни. З очей котилися сльози. Безрукий їх ловив язиком, щоб часом не скрапнули на долівку. Сльози були солодкими, як мед. — Задля тебе, Марі, я зроблю все...

— Я знаю, — мовила хвиляста красуня. Сліз вона не приховувала. Бо була сильною.

Вечір припхав на Львів хмари, ніч їх по повній програмі розмитнила. Гроза почалася зненацька. Горошини дощу лупили по старих міських дахах, наче змагалися, хто з них першим просочиться всередину. Зима називається... Світ божеволіє — все переплуталось у його голові.

— Ти б пішов додому. Глянув, як там хата... — мовила Марі. Просто так. Бо насправді сьогодні якраз найбільше хотіла, щоб Лев був поруч...

— Хаті нічого не станеться, — відрубав Лев, читаючи «Український футбол». «Карпати» перемогли у контрольному матчі — Безрукий мав гарний настрій.

Марі закохано дивилася на чоловіка, якого зовсім не знала. Він увесь час був різним. І увесь час привабливим: і в перемогах, і в поразках, у мудрості й глупоті... «Життя молодець!.. — подумала. — Воно видає такі викрутаси, щоб ніхто не надумав відчути себе Богом... Нема чого... А як життя здійснило її мрію?.. Як геніальний майстер детективу!.. Хотіла жити разом з Левом — маєш... Уже скільки часу поруч. Правда, в лікарняній палаті...

Сон не брав. Обох. Світло вимкнули. Палатою літали тіні, що невідь-звідки просочувались через незашторене вікно.

— Випий снодійне, не мучся, — порадив Лев.

— Не буду...

— Чому?

— Не хочу. Мені сьогодні гарно мріється...

Лев встав, увімкнув світло.

— А можна я вип'ю? — запитав. — У моїй голові, як на каменоломні — грюкає, колеться і шипить...

Не звиклий до снодійного, Лев захропів уже через півгодини. Смачно плямкав губами і потішав Марі своїм дивацтвом навіть уві сні.

Коли жінка у мріях гуляла парком з маленькою потішною донечкою, почула Левове дивне бурмотіння. Прислухалася. Підсвітила собі мобільним, розірвала пачку з-під ліків, знайшла в тумбі ручку.

«порадувати сивих ескулапів дивом дивним...» — записала. І збагнула, що це лист!.. Кусник листа від ката!.. Лев згадав!..

Вона трусила ним, як лялькою. Не знати звідки взялися сили. Він молов щось, наче був п'яний у дим. Морфей не відпускав Безрукого зі своїх обіймів, видно, подобалося йому з ним балакати. Нарешті Марі набрала ціле горня холодної води і хлюпнула Левові в лице. Він ускочив на ноги, як солдат на сигнал тривоги.

— Що сталося? — закліпав очима.

— Я знаю, хто наступний! — випалила Марі.

— Хто?

— Лікар!

— Звідки знаєш?

— Ти сказав. Уві сні, — Марі витягла з-під свого матраца договір. Вручила його Левові. — Йди, — наполягала. Лікар якраз нині чергує.

— Уже? — здивувався Лев.

— Так! Все, що в житті відбувається, відбувається «вже»!

— Мені треба настроїтись.

— Діяти! Настроюватись будеш по ходу, — Марі виштовхала ошелешеного Лева за двері. Від неймовірного хвилювання в неї трусилися руки. «Я не могла помилитися» — повторювала, як заклинання. Але це не заспокоювало...

Ватяними ногами, але з впертістю танка Лев плентався до кабінету чергового лікаря. Зайшов без стуку. Лікар дрімав на дивані, виставивши ноги на стіл. Безрукий поторсав його за плече.

— Що сталося? — витріщився на Лева.

— Лікарю, у мене мало часу, тому зразу до головного, — випалив Безрукий.

— Будь ласка, — лікар як завжди був уважний. — Але головний — у відрядженні.

— Не зрозумів...

— Головний лікар у відрядженні. Ви з ним не можете зустрітись. Він далеко...

— Дотепно, — Лев не чекав спросоння такого «жарту» від лікаря, — але я саме хотів запитати... — він не знаходив слів, — якраз те, що, може, змінить... усе...

— Питайте... Вибачте...

— Ви вірите у вічність? — ескулап, виявляється, був готовий і до такого запитання.

— Стараюся, наскільки в мене виходить. Кожної зміни я спостерігаю декілька вічностей... Не дуже приємно, м'яко кажучи... І жахливо страшно... Бо люди не вірять, що у таких випадках вічність застигає навічно...

— А можете простити всі гріхи тим, хто перед вами завинив? Або завинить? Як гріхи предків, так і сучасників, так і нащадків?

Лікар розуміюче похитав головою.

— Для вас можу, — щирість Левова лікаря переконала.

— То простіть!

— Прощаю!

— А тепер кров'ю. Отут, — Лев розкинув перед ескулапом заляпаного аркуша з кров'яними відбитками пальців.

— Думаю, це важливо, — мовив лікар, взяв скальпель, уміло черкнув по пальцю і розтер краплинку крові на місці, де тикав неймовірно збуджений Безрукий. — Все? — запитав увічливо.

— Все! — зрадів Безрукий. — Якщо прощення важитиме більше, з мене могорич.

— Взагалі-то я не п'ю. Вже давно. Але їм. Багато. Так що з нетерпінням чекатиму.

— Домовились, — Безрукий на емоціях переплутав здорову руку з хворою і подав лікареві обрубка. Той ним похитав. Лев прискіпливо придивлявся до кров'яної печатки. Вона не зникала. Значить, вийшло! Ну, Марі, ну, молодець!!!

Лікар подумав, що голова Безрукого все-таки інколи дає збій. На наївні дивацтва він не звертав уваги. Але змусити його підписуватися кров'ю — це вже занадто. Швидше за все, до Безрукого доведеться викликати фахівців по приборкуванню божевільних. Уранці. На свіжу голову...

Лев різко зупинився в дверях. Повернувся, свердлив лікаря вогненними очима. Здавалося, вони міняли колір. Ескулап подумав, що Безрукий зараз на нього нападе. Лев сопів, як ковальський міх, і за декілька секунд чоло його вкрилося крапельками поту.

— Жінка в небезпеці! — крикнув, аж люстра затряслася. — Зупиніть її! Ви зможете, бо простили!.. Вже! — Лев вибіг з кабінету чергового. Його звідтам вигнав ще більший жах.

Лікар набрав жінку, що перевернула його життя з ніг на голову:

— Я тобі прощаю, — сказав. — Іти мені вибач.

Слухавка схлипнула:

— Як я тебе люблю!.. — прошепотіла. — Я не можу без тебе...

— Де ти? — запитав лікар.

— У кухні. На табуретці. Ти вчасно... Дякую...

У лікаря зупинилося серце.

— Не смій! — вигукнув він. — Не губи мене!

— Не буду. Тобі я болю не завдам. Ставлю чайник.

— Лечу!..

— Ага, і купи кусник тортика. Бо сьогодні у мене день народження.

— У мене, здається, теж!.. — лікар вибіг з кабінету. Як був. У халаті, капцях лікарняних, у шапочці. До дідька чергування! — Дякую тобі, Господи! — сказав. — І тобі, мудрий Леве...

Тягар, що висів на лікаревій душі останніми місяцями, зник, як дивний пацієнт.

В

Першою жертвою був ґвалтівник-волоцюга.

Голова злетіла з нього, як із кульбаби.

«Ти диви», — подумав війт.

«Тренуйся! — просичав лавник. — Матимеш гарну голову...»

42

Марі ніде не було...

Минуло три дні. Лев не знаходив собі місця. Коли повернувся тоді від лікаря в палату, то застав лишень акуратно застелене ліжко. І все. Вахтер на дверях нікого не бачив і не чув, божився, що нікого не впускав і не випускав.

Лев не хотів здіймати шуму — Марі як несподівано з'явилася у його житті, так несподівано й зникла. Значить, так було треба. Як вона наполегливо виштовхувала його з палати підписувати лікаря!.. Видно, саме тоді настав час їй зникнути...

Декілька разів на день Безрукий стояв під дверима її таємничої квартири і тиснув на дзвінок. Без результату. Сусіди теж наче виродилися, ніхто не виходив, не перепитував, що, до чого і як? Але скільки можна тут стовбичити?.. Не те що пані Стефа...

На роботі про Марі теж нічого не знали. На лікарняному, — була відповідь.

Більше ні про що Лев не дізнався. Дивина, та й годі! З'явилася людина невідь-звідки, не знати куди й зникла. Після розчарування Безрукого почали переслідувати підозри. А що коли Марі викрали?!. Одна з підозр прийшла вночі і міцно засіла в голові. Марі міг викрасти він! Борець за справедливість! Щоб ослабити й так прибитого Безрукого... Бо чого гріха таїти, без дивної хвилястої жінки Лев безпомічний. Він не тільки безрукий, але й безголовий, безсердечний і бездушний...

Сидіти, склавши руки, означало приректи себе на повільну смерть у муках. Треба було діяти! Щось робити, щоб не збожеволіти остаточно! Бо якщо Марі в небезпеці, він собі того не простить!.. Лев вирішив шукати свого опонента по вагах. Поки що нічия: «3:3». І залишилася одна душа. Яка принесе комусь із них перемогу. Або вони обоє згинуть. І швидше за все, Марі стала заручником останньої смертельної битви.

Після терору, який влаштував Левові рудий слідчий, і після того, що влаштували рудому, до правоохоронних органів звертатися було безглуздо...

Безрукий потай відвідав у божевільні відьму і рудого. Вони були під пильним наглядом. Зразу кинулося в очі, що «елітні» клієнти. Їх головами керували не вони, і вже наче не хтось, а щось... Проте страх в очах при появі Лева в них зблиснув. Значить, надія ще жевріла... «Хто він? — допитувався Безрукий. — Допоможіть мені, і я вас звідси витягну».

Відьма зі слідчим перезирнулися.

— Пішли, Диво, подалі від цього божевільного, а то...

— Так-так, Перуне, пішли...

Вони взялися за руки і, як закохані дітваки, попленталися без до побачення геть. Тільки у їм знайому країну. Де, судячи з їх поведінки, там було Перунові з Дивою — не зле...

Ще один Левів знайомий — гіпнотизер Наум Чортополох був у реанімації. До нього не впускали... Лишень Безрукому як родичу повідомили, що певні позитивні зрушення є. Діагноз «певні» — не розшифровували...

Про Левові походеньки цього ж вечора знав Хтось. Хтось був дуже задоволений, що Безрукий не дізнався нічого...

Ніч застала Львів зненацька. Була зла, як пантера. Бо серед левів їй було некомфортно.

Безрукий заслонив штори. Заліз в Інтернет і лазив по ньому, як неприкаяний. Голова була порожньою, з безсилля все з неї вивіялося, наче полова на вітру. Набрав у «Ґуґлі» «Перун». Потім «Дива». Вискакувала купа міфології, легенд... Чому так себе назвали слідчий та відьма? Як так сталося, адже зв'язок з міфічними персонажами і ними був очевидний?.. Перун — володар блискавок і грому, величний захисник і суворий, але справедливий суддя. Дива — красуня, яку Перун врятував від чудовиська. Згодом Дива стала Перуницею, дружиною Перуна тобто... Думав... Відкрив навмання Біблію у перекладі Огієнка. Натрапив на вірш з «Книги Суддів»: «...І бувало, як умирав той суддя, вони знову псувалися більше від своїх батьків, щоб іти за іншими богами, щоб їм служити та щоб їм вклонятися, і вони накидали чинів своїх та своєї неслухняної дороги...» У голові паморочилося. Нічого не розумів. Боявся, що знепритомніє. Як колись... Але, як колись, на допомогу йому не прийде його хвиляста красуня — її немає... Де ти Марі?.. Марічко, де ти?!.

Не отримавши відповіді на біль, машинально набрав у «Ґуґлі» «Львів 21 грудня 2012 року. Огляд преси». Кишіло кінцем світу, баченнями, видіннями, пересторогами і фантастичним Левовим спасінням. І... цієї ж ночі поблизу ратуші опівночі заробив інфаркт львівський суддя Лавник Ярема Сильвестрович. Дивом врятувався. Інформація була додана в мережу годину тому. Фантастика!.. Перун — суддя, Лавник — суддя. «Книга Суддів». Тільки опівночі 21 грудня можна було отримати нову душу. Все свідчило про те, що Безрукий знайшов борця за справедливість! Якщо життя — це щосекундна підказка, то це так!...

Але хто аж тепер оприлюднив інформацію про суддів інфаркт? Адже очевидно, що вона дуже надійно приховувалася? Хто?.. «Хто» було замасковане краще за Всевидяче Око, яке бачить усе, а його — ніхто...

Місяць хотів зазирнути у шпарину між шторами, але Лев йому не дозволив. Затягнув штори і поскріплював їх прищепками. Що й тінь не прослизнула. Перегортав старого телефонного записника. Не звертаючи увагу на глибоку ніч — дзвонив...

Різке перетворення, що відбулося з Безруким, налякало навіть дзеркало, яке звикло до різних Левів: вихованих, добрих, слабких, злих, рішучих і сильних. Дзеркало мало добру пам'ять, у ньому відкладалися такі образи, що нехай сховаються всі разом узяті новітні фотоапарати зі своїми пікселями. Але такого Лева дзеркало бачило вперше. Не без здивування створило нову папку і помістило зображення туди. Може, колись пригодиться, для детального аналізу. Життя — така штука, що нині ти в дзеркалі, а завтра у задзеркаллі...

Звір був хижий, непохитний, з розпатланою наелектризованою від сили гривою. Такі раптові перетворення часто бувають і з нормальними людьми, коли в їхніх головах з'являється віра і рішучість. Що тоді говорити про Безрукого, життя якого нормальним не назвеш із самого початку. Ще й епопея з переселенням душ...

Лев одягнув спортивний костюм і вибіг з хати. Про це поспішила по своєму «справедливому» каналу повідомити Яремі Сильвестровичу пані Стефа. Останнім часом у неї було багато тістечок для чаю з бергамотом...

43

Сутінки були гарними шпигунами, але страх не любили, коли шпигували за ними. Грім зі зблідлого неба звалився на замок судді, не встигнувши навіть зблиснути. Нічого не спрацювало — ні кам'яний мур, ні треновані охоронці, ні камери, ні сигналізації... Все капітулювало одночасно, бо немає такої сили, що може встояти перед правильним ритмом! Безрукий про це не лишень знав, але вмів ритм підкоряти... Тому зараз із гордо піднесеною головою стояв очі в очі з гідним супротивником — Яремою Сильвестровичем Лавником.

Битва енергій переможця не виявила. Стріли з очей не досягали успіху. Або відводилися вбік, або ламалися перед самою ціллю. Лавник умів гарно нападати, проте Лев уміло відводив удари. З металевих предметів у кабінеті сипалися іскри. Суддя не витримав битви енергій і пішов у напад з кулаками. Він наніс декілька болючих ударів по голові Безрукому, але той навіть не поворухнувся. Суддя відчув приплив фізичної сили. З подвоєною енергією пішов у напад. Лев лишень ухилявся та блокував удари. Був пасивний і малорухливий. Вичікувальний. Лавник заричав не згірш за чудовисько з фільмів жахів, кинувся на Лева — й ураз зі скрученою шиєю опинився на підлозі. Вивернутися йому вже не допоміг би ніхто. Шия хрустіла, як чіпси. Суддя ледве дихав.

— Де вона? — запитав Лев.

— Н-не з-знаю, — прохрипів Ярема. Його обличчя почервоніло, потім різко почало синіти. Суддею тіпали конвульсії. — Ч-ч-чес-с-с-но... — Лев трохи попустив шию Лавника. — Але з-здогадуюсь... Пр-пропоную тим-тимчасову с-співпрацю... Тим більше... якщо ти мене придушиш... ти не виграєш...

— Я виграю, якщо я знайду Марі... — прошипів Лев.

Ярема віддихався. Посміливішав.

— Я піднімусь, гаразд? — він здув пил зі своїх рукавів. «Чистота теж не ідеальна, як здавалося», — подумав.

Лев чекав. Пауза тут була потрібна, як ніколи. Він намагався вловити вібрації мозку Лавника. Що було з ним ледь не вперше.

— Не будь таким наївним, Безрукий, — почав суддя, розчаровано розводячи руками — Як я... — додав з відтінком довірливості. — Не брешу. Сам улип... Думаю, нас обкрутили обох... Як хлопчаків...

На вулиці і в коридорах здійнявся рейвах. Пролунало декілька пострілів.

— Давай заспокоїмо своїх і поговоримо по-людськи, — запропонував Лавник.

— Твої вже заспокоєні. Можемо розпочати. Нам більше не заважатимуть.

— Я переконаюся, можна? — силувано всміхнувся суддя. — Професіонали все-таки...

— Прошу...

Ярема Сильвестрович тикав усіма своїми можливими і неможливими, прихованими і явними, на клавіатурах і пультах, навіть вмонтованими у стінах, кнопками. Мовчок, наче світ скінчився. Врешті набрав когось по мобільному. Наказав:

— Поясни...

Прогримів гучний зв'язок:

— Об'єкт повністю під контролем. Люди, входи-виходи, зв'язок, транспорт, аварійне енергозабезпечення, система екстреного знешкодження...

— Ясно... — промимрив Лавник, запустив пультом у стіну й для чогось копнув стіл. — Третій промах за останній час. Щось частенько. Не мої зорі вийшли на зміну у небі... — розмірковував. — Друге — переоцінив свою безпеку. Третє — недооцінив тебе, Безрукий... Думав, ти безхребетний, а виявляється...

— Не переживай, ти не помилився, бо я сам так думав... Але давай повернемося до першого... Промаху...

— Я тебе хочу попередити, що за справедливість я буду боротися до останнього. Це місія не лишень моя. Це місія віків.

— Згоден.

— Тільки ми знаходимо жінок — наші дороги розходяться...

— Жінок?.. — перепитав Лев.

— Так. Це і є перший промах.

Ярема відімкнув сейф. Вийняв звідтам флешку.

— Зараз побачиш, — сказав і нервово вищирився на Безрукого: — Скажи, хай увімкнуть електрику!..

— Думаю, заряду акумулятора ноутбука вистачить, — спокійно мовив Лев. — Мало що з тої флешки може вискочити. Зараз така техніка, що хай сховаються святі зі своїми дивами...

Лавник, на диво, покірно ввімкнув ноутбук.

Лев побачив, як дуже красива жінка прокрадається до сейфа, який красується у всій величі перед ним, уводить коди, потім допомагає ключем, відмикає його, дістає безруку ляльку-мотанку, лезом розпорює їй живота, виймає нутрощі з клаптиків тканини й ниток, знаходить жмут волосся, спалює його тут же на керамічній таці, попіл розвіює за вітром на балконі. Повертається, акуратно запихає нутрощі в ляльку, зашиває, ховає у сейф і зникає...

— Лялька? З мого сховку? — запитав Лев.

— Так.

— Що зробила жінка?

— Ліквідувала з тобою зв'язок. За допомогою того жмута твого волосся, замовленого, звичайно, я читав твої думки... Так вирахував пацана і бабцю. Про відьму здогадався, фактично, сам. Якби не це — таксист був би мій давно... Не треба було б нічого видумувати. Тебе б уже смакували хробаки, а я б насолоджувався вічністю... З нею... Я її полюбив більше, ніж душу. Довіряв на тисячу. Навіть не дуже намагався влазити їй у голову... Хоча, варто визнати, вона й не впускала... Тепер можна тільки здогадуватися, чому...

— Ти хочеш сказати...

— Так. Я припускаю, що моя Зоряна і твоя Марі — компаньйони. І діяли заодно. І зробили свою справу «на відмінно». Залишилася одна душа. В нас нічия. Якщо ми до передбаченого договором часу не підпишемо душу, згинемо обоє... І... — Ярема зробив затяжну паузу, — не здивуюся, якщо вони знають, хто останній клієнт. Завдяки тобі... Правильніше, завдяки тій чортиці Марі, що розвела тебе, як лоха...

— Не може бути... — Лев виглядав дуже спантеличеним.

— Вони зникли в ту саму ніч... До речі, ця твоя лікарка мені до болю знайома... Переконаний... Але не можу пригадати, звідки... Надіюсь, із попередніх життів...

Сонце зазирнуло у вікно. Починався новий день. Ніс життя... Комусь щасливе, когось мав гартувати... Когось народити, когось забрати...

— Не вірю, — бурмотів під ніс Лев.

— Думаю, є хтось третій, ну, з таких самих «вибраних», як ми, кому потрібна поразка нас обох... — зробив висновок Ярема. — Все, Безрукий, більше я нічого не знаю і бачити тебе більше не хочу. Якщо зможу сам тебе добити — доб'ю... Заберу в тебе душу і вкину на ті кляті ваги собі на радість... Не зможу, зрозумію, що небезпека грозить мені в першу чергу — звернусь до тебе за допомогою... Не дурень же... Та й ти також... хороший. Визнаю... Шкода, що із запізненням... Може, не був би такий наївний і довірливий, уже б раював... Що роблять ті баби!..

— Віддай ляльку... — мовив Лев.

Лавник вийняв її з-під подушки. Який сенс тепер було ховати її у сейф.

Безрукий обернувся і пішов, притуляючи до серця безруку ляльку, змотану на радість чи біду, чи для чогось, що треба творцеві... Питання лишень: хто творець?..

— А знаєш, колего, — почув за собою Лев. — А я тепер навіть не упевнений, що... мені потрібна та... вічність...

Безрукий Лавникові не вірив. Бо відтепер не вірив нікому. Навіть собі. Навіть...

Обернувся. «Повернення ката стане твоїм вічним судом» — прочитав свіжий напис на дверях. Пахло кров'ю. За хвилину напис прочитав Лавник. Йому запахло смертю. Страх реанімаційним розрядом пробігся по тілу судді...

44

Їх було п'ятеро. Безрукий і четверо його найкращих учнів. Лев колись учив хлопців бойового гопака. Всі вони були з різних груп і мали якісь фізичні вади. Познайомилися цієї ночі, яка швидко зробила їх єдиною командою.

— Дякую, друзі, — Лев сидів на передньому сидінні УАЗика напівобертом, щоб усіх охопити увагою. — Я гордий за вас... Чесно кажучи, приємно до сліз. І навіть не тому, що ви допомогли мені. Дуже... А тому — що не відмовили. Це велика сила — піти туди, не знати куди...

Хлопці виглядали щасливими. У них був такий піднесений настрій, що будь на то Божа воля, — завоювали б півсвіту.

— Учителю, — мовив водій, низькорослий білявий чоловічок, що шкутильгав. — Ти з потенційних наркоманів, алкоголіків та жебраків, що не мали краплі віри в себе, зробив нас людьми. І ми чинили, як люди. Ми вже встигли перезнайомитись. У кожного є сім'я, діти, дах над головою, робота, достаток... Сила твого духу піднесла дух наш... Так що... ми на зв'язку. Вічному...

Хлопці пообнімалися, поплескали один одного по тренованих плечах і розбіглися по домівках. Лев плентався додому пішки. Не хотів, щоб підвозили. Мав час. Знав, що й так не засне. А йти вулицею все-таки краще, ніж протирати килим у кімнаті, де на тебе тиснуть стіни і спогади...

Сусідки не було. Лев декілька разів кашлянув, притупнув кросівками, що видавали м'який, розлізлий звук, дзеленчав ключами, наче дзвонами на Великдень. Пані Стефа не виходила.

Безрукий натиснув на її дзвінок. Не відпускав, поки не з'явилася перелякана голова сусідки.

— Ти, Левчику? — протирала очі, наче Безрукого не було вічність, і змінився він до невпізнання.

— Чому вас немає? — запитав спересердя Лев. — Ну, я маю на увазі — біля дверей... Тобто чому не виходите?..

— Ніч у світі. Я сплю... — здивувалася сусідка.

— А якщо чесно?..

Старою пересмикнуло, руки затрусилися, обличчя негарно скривилося: від жалю чи від огиди. Може, було те й те, зліплене в дуже непривабливу міміку.

— Я відчуваю перед тобою провину. Отут, — вона приклала долоню до грудей. — Величезну, що не витримую... Я більше не слідкую ні за ким. Мені вистачає мене самої. Не можу розібратися в собі. Допатрала нарешті перед смертю, за ким треба слідкувати.

Лев обняв стару.

— Припиніть. Ви переймаєтесь за той підпис кров'ю? Дурниця. Ви не винні. Я взагалі починаю переконуватися, що в цьому світі зовсім немає винних. Нікого. Бо всі виконують чужу волю. На свою не вистачає сил. І часу...

— Я все про тебе комусь доповідала. Невидимому господарю. Говорила вголос і знала, що мене чують. Отак. І щодня мала гостинці під дверима. Тішилася, як дурепа... А потім... — сусідка втерла сльозу. Дійсно, вона інша, бо заплаканою її бачили, напевно, ще в пелюшках... І то питання... — Коли я прибирала, на мене впав образ святого Йосифа. У ньому я побачила його... — тут пані Стефа розридалася.

— Кого? — не втримався Лев.

— Мого Йосипа... Мого коханого... Ми разом працювали, зустрічалися. Потім його направили на роботу в Казахстан. Він там лишився — не приїхав до мене. Зрадив. І я його прокляла...

— І що?

— Він благав простити його. Він був такий молодий і гарний, що мені здалося, що й мені двадцять. Уявляєш?

— І?..

— Я його простила... Відтоді той, що я тобі казала, вже не міг мною повелівати. Я перестала йому докладати. І слідкувати за тобою. Ти мені простиш?

— Звичайно, — Лев погладив по голові стареньку, як маленьку дівчинку, що хоче чимшвидше вирости, щоб не боятися бабая. — Хочете, я дізнаюся про нього?

— Ні, — відповіла пані Стефа. — Скоро він сам мені про все розповість, — вона рішуче втерла сльозу, сказала «вибач» і зачинила перед Безруким двері.

Лев рвучко розсунув штори — просив від вікон світла. Ніч надивилася стільки за зміну, що була втомлена до нестями, ледь перебирала ватяними ногами. Так-сяк розписалася в журналі й попленталася додому. Ранок ще позіхав, але вже злегка випускав на світ білий світло. Він розкручував карусель дня повільно, з насолодою, як справжній майстер. Живіть, люди! День — то є дар Божий, не згубіть його!..

Кави не було, чаю не було. Запарив собі декілька лаврових листків. Чом не спробувати?.. Грів руки об горнятко і думав про Марі. Душа не вірила, що Марі не та, за кого себе видавала. Розум переконував, що суддя все-таки має рацію. Безрукий прокручував у голові кожну подію, кожну розмову з хвилястою лікаркою, кожен її рух згадував — все було дивним, наче спеціально вплетеним у його життя... Неймовірно!..

— Ні! Ні! Ні!!! — зойкнув на весь світ Лев, але світ мовчав. Або не знав, що сказати, або було йому не велено відкривати таємниці у час, поки ще ключ гартується у вирі людських життів...

Стукіт у двері змусив Лева змовкнути. На порозі стояв Ярема Лавник.

— Можна увійти? — запитав. — Я ж не вриватимусь до твого дому із шайкою головорізів на твій манер, — зіронізував.

Суддя впевнено попрямував на кухню. Вийняв свіжо-змелену «Галку», кинув на стіл. Аромат кави змусив ранок розплющити повністю очі, аж до приємного здивування.

— Бачиш, який я уважний, — кисло усміхнувся Лавник. — Знав, що в тебе немає кави. Запарюй. І мені теж...

Вода в чайнику булькала, як ошпарена. Лишень вона надавала життя тиші, що настала, своїм завзятим бульканням.

— Щось задумав? — запитав Лев. — З якого боку мені чекати удару?

— Ти ж знаєш, що я б не сказав. То чого питаєш?.. Ні, не задумав, — кава була не смачною, а надзвичайною. — А ти, бачу, побиваєшся. Не можеш повірити?

— Не можу, — признався Безрукий.

— І я не можу. Але треба. Відомо тобі, Безрукий, що таке «треба»?.. Чи ти ціле життя жалів себе, що такий нещасний, бо не маєш руки? Так?.. То життя тебе гартувало... Щоб зробити чоловіком, а не шматтям... І лікарка — твій гарт. Так що заспокойся...

Лев спідлоба глянув на Ярему. Його слова зачепили Безрукого за сам біль.

Лавник вийняв з нагрудної кишені великого товстого конверта. Кинув на стіл. Конверт був незапечатаний. З нього повилітали фотографії і ксерокопії якихось заміток.

— Що це?

— Все про мою кохану, — відповів Лавник.

— Навіщо?

— Щоб ти знав про неї, Безрукий... Не задавай дурних запитань...

Лев прицілився до мозку Яреми. Влазив до нього повільно, але впевнено. Ярема знав, але не відбивався.

— Чому ти це робиш? — запитав, залишаючи у голові судді шпигуна.

— Тому що мені легше програти тобі, а не їй. Розумієш? — Лавник, судячи з усього, не брехав.

— Ні, — відповів Безрукий. — Бо я не тримаю зла на Марі. Я їй простив. Вона подарувала мені багато гарного життя.

— А я би Зоряну роздер. На шматки. Розривав би так красиво, як вона вміла подати себе. Дивовижно катував би. Смакував би кожним надкушеним м'язом, кожною кровинкою... Добре, бувай... — кинув на ходу й попрямував до коридору.

— Може... — Безрукий сам до пуття не відав, що мало означати його «може». Швидше за все, надію, що суддя помиляється щодо жінок...

— Може не поможе. Треба діяти. Йду, бо через тебе маю купу клопотів. Вигнав весь персонал до бісової матері. Набираю нових. Проводжу ретельний відбір тобто. Й охорону мушу ще провчити. Щоб пам'ятали, кому недослужили... Пощастило тільки одному — відпросився в село до батьків. А був із коханкою. Я перевірив. Буде вчителем нових телепнів... Чи, може, даси мені своїх? Деякі камери зафіксували, як вони моїх мочили... Поки ви не вирубали живлення. Та й ти, Безрукий, красень... Кращий був... Знаю, ти їх вивчив... Тільки не думав, що ти не тільки вчитель, а ще й боєць... То як?..

— Ти ж сам казав, що «може не поможе»...

— Іншої відповіді не чекав. Скупендра. А прикидаєшся щирим. Добряком. Давай, працюй. Зустрінемось на вагах. Бо якщо переможе вона, я тобі того не прощу. Ніколи. Задушу ось цими руками, чого б то мені не коштувало... Так мене обкрутити!.. Сучка рідкісна!..

45

Лев сів на килимок, обклався «матеріалами» з конверта Лавника. Довго вивчав. Фото жінки заворожували. Красуня до нестями. Горда, як левиця. Гнучка, як пантера. Розумна і підступна, як змія. Вся в соку, смачна, напевно, як полуничка... Недарма суддя клюнув на таку приманку... Але — очі її були злі, не те що в Марі, і Лев ніколи б не попався на її зваби. Очі його б відштовхнули — він у них бачив гієну... «Хіба гієна винна, що смертю й розпадом живитись мусить?» — виправдовувала диво-жінку Леся Українка... Безрукий не сперечався: він лишень констатував — ті очі його б не взяли... Хоча яка різниця, які очі в приманок: і він, і Лавник потрапили на гачок. На кожну рибину своя приманка, виявляється... Мудро...

Так на килимку і заснув. Проспав до обіду. Обстежив кухню. З їстівного були лишень давні макарони, що господиня варила старому котярі, якого Лев не переносив хронічно, і якого Ганна Петрівна перед смертю завбачливо подарувала колежанці зі сусідньої вулиці. Познайомилися на вигулі улюбленців, у парку, за повним горням пліток.

Одягнувся, витряс з енциклопедії трохи відкладених грошей, погнав у магазин. Досить того, що на душі поселилися полчища чортяк і вискубували з неї по іскринці життя, то ще й шлунок смоктав голодною п'явкою, вимагав поживи. З одного боку — добре, бо як хочеться їсти, значить, тіло рветься до життя. І треба йому допомогти. Бо голод задурманює й так зіжмаканий мозок. У жмут сіро-білої газети «Зомбі», укладеної за порадами дописувачів. З іншого боку ситість — розслаблює... Лев зловив себе на думці, що голова його забита не тим. Хочеш їсти — поїж. І все. Навіщо ці безглузді філософствування?..

Виявляється, треба було. Бо в магазині до Лева вчепилися дві молоденькі циганки, щоб... Не погадати, ні. Продати новітні, розроблені найкращими британськими вченими разом із провідними сибірськими знахарями, харчові добавки, які живлять не тільки тіло, але й душу... Вчепилися до нього, як реп'ях. Безрукий, може, й купив би щось, щоб відстали, та грошей у нього було замало на такі чудо-добавки до життя. Бокаста підстаркувата циганка, що спостерігала за всім цим з кутка супермаркету, де мала для себе зручне м'яке крісло, зметикувала, що молоді гають час, жестами показувала їм на лисуватого пана, пальці якого блищали дорогими прищами каблучок. Дівчата не помічали підказок. Вірили, що безпорадний безрукий чолов'яга, що невлад кліпав очима на їх почергове галайкання — здасться. І не обов'язково, щоб щось купляв. Нехай віддає те, що має, і йде з Богом... Досвідчена циганка встала, що для неї коштувало гори зусиль, підійшла до своїх, белькотнула щось, і ті за мить змійками звивались навколо лисуватого. А від Лева спритно відсахнулась, наче від привида... Вага спритності не позбавила.

— Геть! — верещала на цілий магазин, де половина продавщиць і купа відвідувачів Безрукого знали. — Голод підкаже, де душа. І кіт. Не їсти! — скомандувала на прощання і виштовхала Лева, наче якогось злодюжку, з супермаркету.

Лев брів, куди несли ноги. Очуняв на лавці в парку. Обійняв голову, переварював слова безцеремонної циганки. Апетит зник, шлунок заспокоївся — а чортів на душі побільшало. Вони вели себе нахабно, розвели у душі бардак, засмітили її по саме горло.

Поряд пришвартувалася худенька жіночка і ридала, наче їй хто вмер.

— Що сталося? — не витримав Лев.

— Мурко пропав... Учора... — і завелася знову.

Безрукий упізнав господинину подругу.

— Кіт? — перепитав.

— Та що ви знаєте?!. — накинулась тигрицею на Лева худенька. — Та він як людина! Все знав, все розумів!.. Тільки говорити не вмів, бідненький.

— Знайдеться, — запевнив Безрукий.

— Думаєте?

— Знаю. Я колись працював дресирувальником котів, — збрехав Лев. — Коти можуть зникати навіть на місяць. Нагуляються і приходять. Не люблять, коли за ними підглядають, розумієте?..

— Але ж ще не весна?.. — не здавалася худенька — ніяк не хотіла відпускати від себе горя.

— А вам завжди припікало весною? — запитав глузливо Лев.

Жіночка сховала очі в сумочці.

— То є надія? — стрепенулася.

— Надія завжди є, — Левів оптимізм сподобався навіть йому. — Так що маєте ще двадцять дев'ять днів. А тоді можете плакати... — Безрукий піднявся з лавки. Йому чомусь здалося, що цей набридливий котяра пішов до нього. Згадав молодість — поверхом нижче жила його подружка Пушка.

— Заждіть, — попросила худенька. Безрукий обернувся. — Цей місяць має тридцять один день! — її погляд благав надії.

— Тоді тридцять. Тридцять довгих днів і ночей! Думаю, йому вистачить!..

— Якщо він вернеться, з мене кава, — усміхнулася жіночка.

— Ловлю вас на слові.

— А знаєте, де мене знайти?

— Тут, на лавці, — відколи він почав розмову з худенькою, перед очима постійно маячіла лялька. А вже в ході бесіди народилася божевільна думка. Хотілося вірити, що не з голоду.

Так спішив, що не міг вцілити у дверну щілину. Нервував, аж поки не второпав, що шпортається ключами робочого кабінету. Робота спалахнула в голові, як іскра, й потухла. Він на лікарняному. Робота — не вовк, почекає до весни — у лісі зараз холодно...

Убіг до хати, наче на пожежу. Не міг знайти ляльку. Вже, було, подумав, що підступний суддя підсунув чергову свиню, і його щупальця вдруге добралися до іграшкового безрукого чоловічка. Недарма Лавник так легко віддав ляльку, недарма приходив сюди, роздивлявся навколо голодними очима, як на голих жінок?.. Щось задумав, паскудник!.. Якщо так, доведеться знову збирати хлопців і провчити його по-дорослому. Щоб знав... І шукати Марі! Шукати, ким би вона не була і якою б вона не була... Щоб подивитися їй у вічі...

Ураз у голові стало порожньо й легко, а потім плавно закрутилися думки. Розганялися, наче дорогий автомобіль, ніжно, без ривків, передача за передачею... Почали з'являтися розмиті образи і зникали, як дорожні знаки при їзді. Потім — щось стрельнуло. Наче втрапило в ціль. Образ висів замерзлою бурулькою. Це був холодильник... Безрукий машинально рвонув ручку старого буркота, купленого ще, певно, за господининої молодості... На полиці лежала лялька. Самотнім холодним айсбергом дивилася з осудом на Безрукого. Очі чоловічка жахали життям. Саме ті очі потрібні Левові — старі ґудзики, що ожили...

Коли побачив ляльку, згадав, як носився з нею по кухні у пошуках щось з'їсти. Видно, машинально запхав, бідненьку, в холодильник. Щоб не зіпсувалась... Знайшов ножиці. Приготував лезо. Сів за стіл. Як то кат міг вибирати очі людям, коли він не може це зробити ляльці? — подумав. І задзвонив хатній телефон. Безрукий полегшено зітхнув. Екзекуція на деякий час відкладалася. Взяв трубку.

— Лев Львович? — почув.

— А тобі кого потрібно, вундеркінде з ботанічного саду?

— Дякую, що впізнали, — мовила слухавка.

— Відколи ти став таким ввічливим, генію? — жартував Лев. Поява Бориса, навіть у слухавці, підняла йому настрій. — Коротше, з поверненням на рідну землю і як справи?..

— У мене добре. Я що?.. Ну, самі розумієте... А ось за вас переживав... Думав постійно. Як ви... Так вас підвів... Двічі... Просто хотів почути ваш голос... Боюся знову нашкодити. Зараз нібито ніхто не влазить у мою голову так відверто... Але хто знає, чи це не моя ілюзія?.. Я настільки вивчив дане питання, що не впевнений, що я — я...

— Борисе, не гризи себе, все нормально... Єдине, що я не лишень хотів би тебе чути, але й бачити.

— Ви серйозно?

— Як ніколи.

— А зв'язок?

— Перерваний. Сподіваюся. Лялька у мене. Що ще?..

— А ви вдома?.. — випалив Борис.

— Слухай, вундеркінде, ти що — простудив окуляри? Ти куди дзвониш, га?..

— А... — засміявся Борис. По його «а» Лев зрозумів, що «ботанік» дозволяє собі ще з нього покепкувати. — Мчу!

— Мчи, бо відчуваю, що мені конче потрібна твоя допомога... Сам не зможу...

Через хвилину дверний дзвінок уже захлинався. «Кого це ще дідько несе?» — подумав звично.

Дідько приніс Бориса. Обнялися.

— Підпільник очкастий! — вигукнув Лев. — Що, телефонував з-під будинку?

Левові закиди Бориса не цікавили.

— А де старушенція? — дивувався вундеркінд. — Чом не у дверях?.. А чим це у вас так смачно пахне? — засипав запитаннями.

Останнє запитання так розсмішило Лева, що його регіт ледь не побудив мертвих в околицях Львова. Ну вундеркінд, ну хитрі окуляри!..

— Що я такого сказав? — збентежився хлопець.

— Тут їжею не пахло вже століттями... Так що розслабся і не виділяй травного соку... Борисе, ти не уявляєш, яку радість ти мені приніс?..

Геній нині мислив по-людськи, загальмовано.

— Яку? — нахмурив чоло.

— Себе!

Згодом почалася серйозна бесіда. Лев переповів Борисові останні події. Той, як студент, щось записував у свій електронний записник, який нині носить дуже модне іноземне ім'я.

— Я не вірю! — вигукнув, коли Лев закінчив. — Я не вірю, що Марі не та, за кого себе видавала!.. Її очі були справжніми! Розумієте?..

— Розумію, — відповів спокійно Лев. Свої емоції він уже пережив. — Не в образу сказано, але твої очі теж були справжніми! І це не завадило йому тобою керувати, так?..

Хлопець спантеличено мовчав.

— Значить, у нас є два завдання, — будував план цілі Борис. — Перше: знайти і підписати останнього клієнта. Друге: знайти Марі і переконатися, що вона — справжня.

— Правильно. Лишень маленьке уточнення. Прерогативу я надаю другому.

— З чого почнемо?

— Ти виколупаєш очі ляльці! — випалив Лев, і аж тепер Борис зрозумів, чому на столі біля переляканого безрукого чоловічка лежать ножиці, лезо і голка з ниткою...

46

Ярема раптово втратив усю силу — вона зникла разом із Зоряною. Лють переповнювала його настільки, що не міг ні спати, ні їсти, ні думати. Почував себе обдуреним і обікраденим. А найстрашніше — не розумів, що діється... Втратив контроль над подіями, і безсилля так зализало враз утомлене тіло, що уявляв себе мокрим, тільки народженим бичком, що трясеться на кволих ніжках, і мутними очима, повними приреченості, шукає захисту... Шукає корови, мами... А та, щаслива, лиже його безперестанку, і бичок заспокоюється... Як давно це було!.. Ярема в дитинстві не раз допомагав батькам «тягнути теля» — тепер сам був телям, якого витягнули зі звичного життя, де йому було затишно і безпечно, де був статус, достаток, повага, де мав силу, володіння якою робило його надлюдиною, бо повелівав він усіма, як хотів, коли хотів і скільки хотів... Все це коштувало крапельки крові на папері, титанічної, але чого гріха таїти, в насолоду праці і мало закінчитися вічністю...

Цікаво, чи вчитель звідтам бачить, що діється з його справою життя? Якщо так, то він злий, як дідько, і краще не попадатися йому під гарячу руку.

З бойні майже не вилазив. Чим більше пив крові — тим ставав агресивнішим. Нещасний водій, єдиний, що залишився після «великої чистки», спричиненої нападом Безрукого, вже тричі звільнявся, але тричі Лавник щедро підвищував зарплатню, і гроші заставляли водія ще трішки потерпіти... Заради дітей...

Суддя розумів, що зовні, фактично, все залишилося як і було. Він мав гроші, мав посаду, мав зв'язки. Живи і не гріши!.. Але нутро не давало — пустка так завивала, як пес перед смертю господаря... А ще він був переконаний, що сила просто так не зникає. Щоб зникла сила, на неї потрібна ще більша сила!..

Хто така Зоряна?.. Хто?!. Хто?!. Хто... — пульсувало в голові вдень і вночі без перепочинку. Це було не питання, це був нещадний кровопивця, захланний і байдужий до всього на світі, якого породила диво-жінка... Хіба не можна було зразу зрозуміти, що справжні жінки не можуть з першого погляду вабити аж до втрати голови?.. Хоча чим зрозумієш, коли голови вже немає — запхалася під спідницю й нічого звідтам не бачить... Телепень... Нехай тільки попадеться вона в Лавникові руки!

До відьми зі слідчим помаленьку почав вертатися глузд, гіпнотизер теж відчутно ожив, повернувся в Україну тупий очкарик. Бабка мовчить, як партизан, відмовилася від дарунків... Все рушиться...

Лавникові нічого більше не залишалося, як крок у крок слідкувати за Безруким. Може, той знайде клієнта або Зоряну, і в останню мить удасться вигризти в нього перемогу. А що... Всяке буває... Смішний неотесаний каліка виявився сильнішим за нього. Чому?! «Хто» і «чому» були найгидкішими словами в світі.

Вперше поїхав у село на могили батьків. Напився там до чортиків і виплакався на декілька життів наперед. Або віддавав борг за попередні. Позліталися люди, притягнули священика, щоб той вигнав з нещасного нечистого. Священик постояв, подивився, потупцював ногами і відмовився. Чому — не пояснював. Водій, не без допомоги декількох спритних бабусь, ледве дотягнув Ярему до машини. Лавник пручався і чіплявся за хрести — хотів залишитися на цвинтарі. «Це моє! — верещав. — Смерть — моя стихія!»

Двоє скоцюрблених стареньких стояли збоку і мокрими очима дивилися на здурілого чолов'ягу. Це були батьки Яреми. Вони були живими. Просто дуже, дуже давно померли для нього... І написали листа про це блудному синові від імені сусідів... Наївні, думали — примчить...

Під могильними плитами їх ще не було. Але син не заслужив це знати...

Г

Завтра мала бути вона. Марічка — відьма... Ні!..

Прийшло ціле місто. Подивитися, як летить голова любки... Дзуськи. Кат зник. Страту перенесли. Знайшли ката в підземеллі ратуші з відрубаною рукою. Блідого, наче привид.

47

— Я перепрошую, — мовив Борис, клацаючи ножицями, як цирульник перед пусканням крові, — а ви впевнені, що треба нищити ляльку?

— Ми її потім відновимо, — відповів Лев.

— А...

— Слухай, мудрагелю, не акай, а ріж. Я тебе покликав сюди не мудрувати, а допомогти...

— Взагалі-то...

— Взагалі-то роби те, що я кажу, мовчки. Ясно?..

— Я не можу...

— Чому?

— Мені здається, що лялька жива! — випалив Борис і кинув ножиці на стіл.

— Так би зразу і сказав, — Безрукий взяв його за підборіддя і їв очима. Від того погляду втекти було несила. — Треба, Борисе... Мені не можна самому себе осліпляти. Розумієш?.. Тут така штуковина цікава... Знаєш же — ляльки-мотанки ніколи не мали очей...

Вундеркінд розумів і не розумів. Таке інколи буває. Але взяв ножиці і з огидою повідтинав ляльці очі-ґудзики.

— Тепер візьми лезо і розріж глибше, — керував екзекуцією Лев.

Юнак, наче під гіпнозом, покірно виконував накази Безрукого. Врешті вийняв з очних ям дві паперові кульки. По одній з ока.

Лев зразу ж зметикував, що їх треба розгорнути. На одній кульці було написано «Богдан», на іншій «Козак». Безрукий дивився на ці два слова, написаних акуратним почерком покійної Ганни Петрівни, і йому як ніколи захотілося пригорнутися до матері, і щоб тато погладив по голові...

— Що ви на це скажете? — повернув до реальності Лева Борис. Якщо реальність ця взагалі існує...

— Скажу, що, коли безрукий чоловічок — я, то, ймовірно, Богдан Козак — теж я.

Більше дурних запитань вундеркінд не задавав. Він знав історію Лева, якого немовлям підкинули під пологовий будинок.

Борис розпотрошив ляльку повністю — шукав ще якоїсь інформації. І знайшов. На паперовій смужці від парфумів чорним жіночим олівцем великими буквами було написано одне слово: «НЕВДАХА». Лев понюхав смужку — вона пахнула Марі. Закололо у серці, запульсувало в скронях.

— Все одно треба щось робити, — підбадьорював сам себе Лев, хоча звертався до Бориса.

— Так, — підтвердив юнак, — для того ми й живемо.

— Тому я спробую знайти Богдана Козака... Ну... ти розумієш, про що я?..

— Звичайно, — удавав розумника вундеркінд, хоча, чесно кажучи, цього разу мало що розумів... Я піду, — попросився.

— Дякую, — мовив Лев й усівся за стіл.

Коли Борис виходив, побачив, з якою ніжністю Лев зашивав ляльку. «Неймовірно, — подумав хлопець, — я наче Аліса в Задзеркаллі. Невже справді життя — це суцільні ілюзії?.. Принаймні на це схоже...»

Юнак голосно потупав ногами під дверима. Зупинився, придивився — пані Стефа не з'явилася. Він почекав трохи, гмукнув здивовано під ніс і побіг, перестрибуючи через сходинку. У нього виникла розкішна ідея. Ні, зразу дві ідеї. Але для цього потрібен комп'ютер, Інтернет і ще дещо, що негайно треба поцупити з татового ноутбука. Поки ноутбук удома, а тато на рибалці. Такий дивний збіг обставин буває раз у три роки, бо тато й ноутбук — нерозлучні брати-близнюки. Час настав!.. Ага, і щоб мама раптово не вернулася з хокею, на якому не знати коли встигла схибнутися, бо нині грають львівські «Леви». Вона, коли не була у відрядженні, їздила на тренування хокеїстів. А останні матчі вже сиділа на лаві запасних. Біля тренера. Той їй щось говорив, а вона намагалася втовкмачити це в голову спортсменам. Їй було до лампочки, яким. Бо немає хокеїстів таких національностей, мови яких мати не знала б. Не буде дивини, якщо матір візьмуть помічником тренера, бо з появою її на лавці з'явився результат. Отака у нього мама! Цікава у всьому. Якби не одне «але...». Після матчу мати, як правило, згадувала про своїх очкариків і надумувала готувати вечерю. Чомусь саме після матчу. Надивлялася, як виснажуються чужі чоловіки, то починала згадувати про своїх. Худіших, повільніших, але ж зі шлунками!.. Це прирівнювалося до виверження вулкану, газової, хімічної та біологічної атак і закінчувалося струменем проливного душу. Борисові доводилося пильнувати, щоб мати не спалила кухню і не залила сусідів. Адже ганяти за шайбою їй виходило устократ краще, ніж куховарити. Чудернацька сім'я: тато не може без рибалки, мама без хокею, син без кросвордів — й усі разом не можуть без таємниць, яких самі собі придумують, науково обґрунтовують, щоб потім розгадувати. Борисові пощастило найбільше, доля йому підкинула Лева Безрукого, тому таємниць йому вистачало на декілька життів...

Поки вундеркінда гнало додому передчуття незвіданого, Лев провалився у дитинство і мріяв, як п'ятирічний хлопчисько. Чи то лялька вплинула, чи просто найшло, але так було йому добре, такі райдужні картинки мелькали в уяві, що в мріях з минулого забувся, заснув, і проспав, як дитя, майже добу, поки не розбудили його водночас грюкіт у двері, мобільний, хатній та дверний дзвінки.

На порозі стояв Борис.

— Ти чого повернувся? — запитав Лев.

— Я вже думав, що ви дуба врізали, чесно кажучи. Товчу двері півгодини, як дятел, а ваша сусідка мучить телефон...

— Щось забув? — белькотів спросоння Лев.

Вундеркінд принюхався.

— Ви пили? — запитав.

— Ні, приліг на хвилинку.

Борис голосно розсміявся. Він, до речі, так голосно і щиро навчився сміятися в Безрукого. Такий сміх приносив неймовірне задоволення. Він наче сам себе заряджав і витав у повітрі, відлунюючи радістю.

— Ясно. Вирубалися. На хвилинку. Психіка не витримала навантаження. І тіло з голоду схиріло. Добу ви проспали, шановний Леве Львовичу, а не хвилинку! Добу! Так що впускайте до хати, буде зараз вундеркінд таємниці розкривати! — заговорив віршами Борис. — І буде вас годувати! — Він виклав з пакета батон, кефір, голландський сир, масло, каву і чай.

— Я не можу їсти, — сказав Лев. — Мені ще багато чого не відкрилося.

— Їжте, — заохочував Борис. — Ваші двері — я. І вони вже прочинилися... Але їжте повільно, не жадібно, щоб не вдавитися...

Безрукий не довго ламався, наліг на харчі, аж за вухами лящало.

— Чому не взяв трохи ковбаси? — запитав, погладжуючи живота.

— Ви готові слухати? — хлопець навчився не зважати на Левові теревені, коли вчував у них глузливі нотки.

— На всі сто, — відповів Лев. Його жартівливий настрій зник, як дим у кухонній витяжці, він запарив кави, смакував кожною краплиною, задоволено посопував...

— Так от: озброївшись Інтернетом та деякими секретними базами даних, поцупленими в однієї близької мені особи...

— Мами!.. — не втримався Лев.

— Ні, не мами. І не перебивайте, будь ласка, бо моя серйозність не награна... — і продовжував: — Яка теж не знати в кого їх поцупила, я дізнався таке. Перше. Богданів Козаків дуже багато. Список з адресами у мене роздрукований. Якісь конкретні відомості виявити на даний час не вдалось.

— Офіційно він небіжчик... — нагадав Безрукий.

— У тому-то й справа. Будемо це враховувати при пошуках. Мертвих у реєстрі не маю. Тільки живих. Можливо, народжених. З'ясую... Друге: Зоряна Войтович — подружка судді. Родом з Буковини. Батьки досі вчителюють в одному із сіл. Живуть разом з сином та невісткою. До батьків навідується регулярно — раз у три місяці. Після закінчення школи вступила в Львівський ветеринарний інститут. Не закінчила. Не через неуспішність — хвостів не було. Причина невідома. В гуртожитку не жила. Знімала квартиру. Сама. Без господині. Неодружена досі. Сусіди жодного разу не бачили, щоб до неї заходили чоловіки. Жінки бували теж зрідка. Швидше за все — співробітниці. Некомунікабельна. Непривітна. За словами тих же сусідів, не віталася ніколи ні з ким, на привітання не відповідала. Працювала офіціанткою в ресторанах. У жодному довго не затримувалася. 20 грудня 2012 року полетіла у Варшаву. Як турист. Опівночі 21 грудня прямо з аеропорту була госпіталізована. Причина — втрата свідомості. Поки довезли до лікарні — очуняла. Після надання медичної допомоги відправлена до Львова автобусом — лікарі не дозволили летіти...

— Цікаво, — чухав потилицю Лев. — Кажеш, опівночі 21 грудня?.. Схоже, суддя має рацію. З'явився третій гравець. У Зоряну Войтович вселилася третя неприкаяна душа...

— Я не доказав. Після приїзду почався злет кар'єри Зоряни. Її призначають директором добре відомого нам відпочинкового комплексу. Саме в її готелі ми тоді підписали слідчого... Зоряна докорінно змінилася. Сусіди в шоку ще досі. Вони не вірять, що отруйна змія так швидко і безболісно може перетворитися на привітну голубку...

— Коли ти встиг усе це дізнатися?..

— Доба, Леве Львовичу! Це дуже багато часу. Просто треба в це повірити. А вміння спілкуватися з бабцями у мене закладено в генах...

— Не хвалися. Будь скромним. Ти ще не все переварив, хлопче. Думаєш, запхати в голову декілька енциклопедій — це мудрість?

— Ні, це знання. Слухайте далі. Марі Шмідт. — Лев умить замовк і насторожився. — Громадянка Німеччини. Вдова. Чоловік помер три роки тому. На вісімдесят п'ятому році життя. Схоже, Марі — єдина спадкоємиця. Правда, статки невеликі. Дім у передмісті та авто. Трохи молодше за небіжчика. Дівоче прізвище — Ганна Шевченко. Більше нічого невідомо. В Україну приїхала два роки тому. Віза робоча. Час від часу відвідує Німеччину. Востаннє перетнула кордон 21 грудня 2012 року...

— Не може бути! — Безрукий знову запанікував. Адже він постійно подумки виправдовував Марі, а факти його добивали.

— Прилетіла літаком, на який мала квиток Зоряна. Місце поруч. Уявляєте? Родичів в Україні я не знайшов... — закінчив Борис.

Кволе сонце сховалося за хмари. Бо Лев спохмурнів. Сонце любило Безрукого, адже він вмів поважати найбільшу його велич — схід. Коли темрява розпливається, як масна пляма в океані, місяць пухне від безпомічності і стає пузатим зі злості навіть в часи найбільшої горбатості, тіні втікають, наче ошпарені — гордо випливає на світ сонце і перетворює світ у світло. Тому світ і світло такі схожі слова, бо без світла світ перетвориться в одну безпомічну чорну цятку, яка з'їсть сама себе і зникне — щоб не затуляти Богові небокрай. Лев завжди зустрічав сонце з розпростертими руками, тішився ним безмежно, поклонявся, як батьку й матері одночасно, бо знав, що воно не тільки краса і тепло, сонце — і є саме життя...

Безрукий сумно дивився у вікно.

— Я не можу пригадати останнього рядка листа привида, Борисе... — пожалівся раптом Лев.

— Це не дивно, — розраджував вундеркінд. — У вас кожен рядок був, як спалах... Бо народжувався в муках. Після якогось емоційного сплеску, зауважте...

— Ще пару сплесків, і вони мене самого виплеснуть, — буркнув Безрукий.

— Пару — не треба. Достатнього одного, — відрубав очкарик.

Ти диви, яким він може бути противним, вундеркінд з ботанічного саду!..

Борисові повчання Левові не сподобалися. Він чекав, щоб той його почав заспокоювати, підтримувати, казати, що все не буде так, що він не один, півсвіту нещасних, що мусить йти до кінця, бо такий його хрест, місія така його важлива, бо прощення — це сила. Бо сам Господь велів прощати. Значить, треба знайти в собі сили наперекір усьому і боротися, бо «дорогу осилить той, хто йде»...

Лев зник у ванній. Борис почув шум води. Видно, Безрукий вирішив змити з себе поганий настрій. Хлопець увімкнув телевізор. Звідтам попереджали, що на світ чекають катаклізми. Зразу ж вимкнув. Знав, що непомітно його можуть так «зомбонути», що піде вслід за Безруким змивати зі себе наговір. Почув голосне нявкання під дверима. Котяра так завивав, наче втрапив у мишоловку. Чи застряг десь здуру.

Не встиг відчинити двері — кіт шмигнув повз нього і сховався в хаті під масивним старим ліжком. Борис «псикав», стукав, мітлою ганяв попід ліжком, а котяру виманити не зміг. Урешті змирився, хай сидить. Буде мудрий — подружиться з Безруким, разом не скучатимуть.

Лев вийшов з ванної і закляк. Шморгнув носом.

— Звідки несе котярою? — запитав, кривлячись.

Кіт не дав Борисові збрехати — нявкнув з-під ліжка.

— Я не хотів. Він сам... — виправдовувався юнак. — Не встиг виглянути, як...

— Добре, що двері встиг відкрити, — буркнув Безрукий. — Давай мітлу, — ліг на підлогу і почав вимітати з-під ліжка не кота, а тисячолітню пилюку. Вундеркінд завбачливо приніс з кухні лопатку і смітничок, затулив носа, скривився. Його міміку краєм запилюженого ока вздрів Лев. — Ти чого, дитя комп'ютерної революції?.. Ніби в тебе інакше? Я собі уявляю, який порядок може бути в сім'ї трьох «ботаніків»?.. Принеси вологу шмату!..

Борис не ображався — він любив Левові дотепи. З його колючих, на перший погляд, слів несло такою любов'ю, що куди там солодкавим вихвалянням з чиїхось вуст! Вундеркінд помітив, що він біля Лева мимохіть навчився відчувати. Менше прислухався до свого егоїзму, пропускав його повз вуха, бо навіщо у житті щось, що не приносить тобі задоволення?..

Сопучи, як ковальський міх, Безрукий повимітав з-під ліжка все, крім кота. Злився, тупотів ногами, бив рукою зверху по покривалі, що куріло пилом, як восени бадилля на городі.

— Треба відсунути, — сказав.

Юнак розсміявся, аж шибки задзвеніли, і котяра з переляку завив.

— Ти чого, Борисе? Я вже не жартую... Не переношу запаху котів, розумієш?

— Просто я собі уявив, що легше було б прибрати там зараз, навстоячки... — і заробив від Лева стусана.

Ліжко наче було приклеєне до свого місця. Не хотіло здаватись, тримало свої позиції героїчно, до останнього скрипу. Проте перед грубою силою не встояло. Не змогло...

Кіт не ворушився. Лежав клубком під стіною і мудрими очима дивився на двох чоловіків, що через нього, такого малого та беззахисного, затіяли цілу хатню революцію.

— Вижени його! — наказав Безрукий.

— Чого я? — обурився Борис.

— Бо ти його впустив.

— А чого він прийшов?

— Спитайся! — запропонував Лев і згадав слова циганки в магазині. І те, як обіцяв господининій подрузі, що повернеться її улюбленець, і... Побачив, що та частина паркету, на якій лежав кіт, не так щільно спресована часом, наче... — Не виганяй кота геть, — раптом попросив Безрукий. — Просто відсунь його.

Котяра ніяк не хотів посунутись. Гарчав на Бориса, як розлючений лев. Лишень коли до нього підійшов Безрукий з викруткою в руках, покірно відповз і сів поруч. Не зводячи очей з колишнього співмешканця, Лев легко підважив викруткою одну паркетину, другу і побачив... замотану у фольгу пластину...

Борис ахнув. Таємниця поведінки кота була розгадана. «Який класний світ! Чому люди його бояться?» — дивувався. Його руки тремтіли від передчуття ще одної нерозгаданої вертикалі чи горизонталі у неймовірно захопливому кросворді життя... Безрукий сидів на підлозі зі знахідкою на колінах, переводив дух і гладив кота. Той муркотів так, наче потрапив у котячий рай, а пестив його котячий бог.

— Дякую, — сказав Лев котові. — Не знаю, добро тут для мене чи біда, але те, що ти повівся, як вірний друг, заслуговує поваги. Пишаюся тобою, Мурку... Ти сміливець!.. Якщо хочеш — можеш залишитися... Скажеш...

— Може, спершу вип'ємо чаю? — запропонував Борис.

— Гаразд, — відповів Лев. Він відчував, що в пакеті є ключ до багато дечого, що зв'язує таємничі ланки подій у ланцюжок його долі. Яка буде защіпка у ланцюжка? І чи суджено йому носити прикрасу? Відповідь не за горами — відповідь у кожному поштовху серця...

Чай з нетерплячки попік Левові язика, піднебіння і шлунок, що бурчав, як перед важливим іспитом. Борис запропонував чаювання, щоб трохи втихомирити Левові емоції — а вийшло навпаки. Нерви напружились, як струни. Пульс вискакував зі скронь. Ноги тіпались, мов у пропасниці Безрукий кинув недопите горня у мийку і побіг у кімнату. Знахідка заклично лежала на паркеті. Її пильнував кіт. Як мишу. Притиснувши лапою.

Стрілка на старому стінному годиннику затіпалась, як при грудній жабі. Варто було поспішити, щоб годинник не дістав інфаркту. Лев акуратно звільнив пластину від фольги. На нього радянським гербом дивилося... свідоцтво про народження. Перш ніж розгорнути, глипнув на Бориса. Той стенув плечима — мовляв, як уже є... Не закладати ж його знову паркетом не прочитавши...

Розгорнув. Припав до книжечки, як до струмка в спеку. Хотів охопити все зразу. Каліграфічний почерк розпливався. Але очі ловили головне: Козак Богдан Іванович, 30 січня 1980 року, — побачив. Батько — Козак Іван Богданович, мати — Козак Галина Михайлівна. Реєстрацію здійснено Мокротинською сільською радою Нестерівського району Львівської області.

— Я завтра туди поїду, — сказав Лев.

— Я з вами, — ожив Борис. — Якщо не заперечуєте, звичайно, — додав, приглядаючись до Левового спантеличення.

— Заперечую, — відрубав Безрукий. — Дозволь мені у своїй долі поколупатися самому... Будь ласка...

— Звичайно, — поспішив погодитися вундеркінд. — Авжеж... Я ляпнув не подумавши... Телепень з ботанічного саду...

Лев усміхнувся. По-батьківськи обняв його.

— Добрий ти хлопець, Борисе... — мовив. — Лишень не розумію: навіщо Бог тебе вирвав з лабетів науки?

— Думаєте?.. — запитав вундеркінд.

— Знаю, — Безрукий примружив ліве око. — Бо ти вже тиждень не розгадував кросвордів і не ґвалтував голову енциклопедіями... А читав жіночі романи... Лишень для того, щоб зустрітися зі мною... Правда?..

Борис удав, що образився:

— Та пішли ви... — махнув рукою. — Ви ж небезпечний чоловік!..

— Дитино, — серйозним тоном намагався говорити Безрукий. — Якби я був переконаний, що ти кажеш правду, я б тебе розцілував...

— Ліпше не треба, — огризнувся Борис, сказав «до побачення» і пішов додому задоволений, як слон... Бо він мав найкращого у світі друга. На тисячу відсотків! Без бе...

48

Витріпавши книжки, Лев сам здивувався, що в них стільки грошей. Товстезні енциклопедії, довідники, атласи були його своєрідним банком. Мав зайву копійчину — туди й вкладав. Правда, єдиним дивідендом від таких капіталовкладень мало бути те, що гроші, ймовірно, наберуться в обіймах книжок мудрості й підкажуть потім, як їх краще витратити... У душі відчував горіння. Вогонь не обпікав — легко потріскував, лоскотав, манив родинним теплом. Нині він уперше торкнеться стежок, якими ходили батьки. Викликав таксі. Згодом відкликав. Поїде автобусом — щоб відчути дух односельчан... Принаймні на це він сподівався...

Автобус заїхав у Жовкву. Лев багато читав про це мальовниче містечко, але ніколи не думав, що воно таке легке і затишне. Старе як світ, засноване, здається, у чотирнадцятому столітті, якщо не раніше, мало досвід, переоцінити який неможливо. Міста теж уміють жити, мають свої долі і свій час, відведений Богом, щоб виконати призначення. Судячи з усього, Жовква — довгожителька. Свого часу місто було резиденцією короля Речі Посполитої Яна III Собеського. І недарма український гетьман Іван Мазепа зустрічався з російським царем Петром Першим саме тут. Видно, прийнявши сміливе і важке рішення, яке у будь-якому разі змінювало долю його народу, гетьман хотів почувати себе, як удома. Як у рідній хаті, захищеній духом предків, їх магічними оберегами... Треба обов'язково побродити старим містом — воно неймовірне. Принаймні вчора звечора, коли переглядав Інтернет, Лева полонили викладені там фото. За Союзу Жовква була Нестеровом. З 1951-го до 1992 року. Названа на честь російського льотчика, який героїчно загинув під час Першої світової у жовківському небі, вперше застосувавши таран. Подобалося перейменовувати історичні назви радянській владі. Як і всім владам без винятку, до речі. Бо чимшвидше людей відірвати від минулого, тим легше нав'язати їм майбутнє... Чуже...

Мокротин був за горою. Автобус ледве повз по засніженій дорозі. Фиркав, як кінь після цілоденного орання, ладен був укусити безсовісного господаря за знущальне похльоскування батогом. На вершині автобус перевів подих, полегшено зітхнула коробка передач, і машина почала спускатися, що було ще небезпечніше, ніж повзти вгору.

Тільки вийшли на зупинці, як жилава бабуся, що цілу дорогу їла Лева величезними очима, запитала:

— До кого?

— До Козаків, — відповів невпевнено Лев.

— Що, вперше? — запитала нахабно, без найменшого натяку на вихованість.

— А що, видно? — вирвалося у Безрукого майже так само.

— Чути, — відповіла кмітлива бабуся. — Бо у нас півсела Козаків.

— Я дослідник. Маю тільки ось це, — Безрукий вийняв книжечку.

— Свідоцтво про народження? — кивнула бабуся. — Іди в сільраду. Близько. Туди, — стрельнула вказівним пальцем, — Прапор висить. Бачиш?..

— Дякую, — відповів Лев. Тепер уже ввічливо.

— Я питаю, чи прапор бачиш? — сопіла бабуся, підважуючи собі на плечі рюкзака. Лев хотів допомогти, але вона гаркнула, щоб не чіпав.

— Бачу.

— То йди. Щасливо. Досліджуй...

У сільській раді було людно — сварилися за землю. Їх втихомирював чоловік зі спрацьованими порепаними долонями. Його не слухали.

— Доброго дня, — привітався Лев, і настала гробова тиша. Балакучих селян наче заклинило. Незнайомець уніс в захаращений кабінет голови мир. — Мені треба голову.

— Багатьом зараз треба голови! Щоб не думали тим місцем, на якім сидять!.. — випалив вусатий дядило і заіржав, як кінь. Люд його підтримав несміливим пирсканням.

— Я, — зробив уперед чоловік з порепаними долонями.

Люди тихенько почали виходити з кабінету — самі, ніхто їх про це не просив.

— Присядьте, — запропонував сільський голова. — Слухаю вас.

— Я дослідник. До мене випадково потрапив ось цей документ. Що ви можете сказати?

Голова опустив очі.

— Це документ небіжчика, — сказав. — Син з дружиною і немовлям Маруньки Козачихи загинули в автокатастрофі. Давно. Малому було півроку. Стара й досі жива. Каже — не вмре, бо має таємницю...

— Можу її побачити? — запитав Лев.

— Я підвезу, — голова махнув через вікно у бік древньої «Ниви».

— Дякую, — заперечив Безрукий. — Я хочу пройтись. Тим більше, у вас люди...

— Так, — голова знову збагрянів. — Землі не поділять. Навалом — бери, скільки хочеш. Поля лісом заростають. Ні, саме одного куска вчепились...

— Чому?

— Легенди ходять, що він щасливий. Має охоронця земля. Привид бродить там ночами. Кучерявий, із сокирою... До речі, і Козаків твоїх, — голова кивнув на свідоцтво, — згадували нині люди. Казали, що Іван із сім'єю розбився саме в той день, коли відмовився від свого кусня тої землі... Отак...

— І що ви будете робити? — Безрукий через вікно вивчав хвилювання натовпу.

— Слухати. І мовчати. Я ж не можу догодити всім... Перешумлять. Якийсь час буде спокій. Так дотягну до пенсії. Не дам нікому — не хочу на старість збирати прокльони і сварити між собою людей. Людям легше, коли ніхто не має... Так чомусь є... Я стільки надивився за життя, що коли бачу, як хто пре до сільради, зразу можу по ходьбі передбачити, з якого питання. Деколи доводиться ховатись... Під сходами. Як дітвак... А що?..

— Не сперечаюсь, — мовив Лев.

— Підете прямо по дорозі. Перший поворот праворуч. До кінця вулиці. Побачите хату у вербах. На воротях сперту Маринку. Вона чекає... Зрештою, вам мали пояснити. Дзвонили ж... — Лев спідлоба глянув на сільського голову, але змовчав — сила роду манила, як світло метелика...

Ніколи не думав Безрукий, що то так трепетно — іти стежками батьків. Він був переконаний на всі проценти, що є в світі, що ця дорога пам'ятає ступні його мамочки й татка, бабусі й дідуся, всіх предків, яким судилося залишити тут свій слід і піти в небо...

Здавалося, вже тут був. Навіть яму обривисту на узбіччі передбачив. Верби нестрижені навколо обійстя показали ще здалеку свої закошлані голови.

Маленька згорблена бабуся, сперта на дві палиці, дивилася удалину і доживала життя у чеканні. Її голова мала віру, яка й тримала її на світі білому і не дозволила збожеволіти.

У Лева тремтів голос. Привітання вийшло глухим, порожнім, наче з того світу.

Бабуся зблідла, усміхнулась, заметушилась і застигла на брамі, переводячи подих. Палиці попадали на землю. Лев поспішив їх підняти. Сказав:

— Я Лев Безрукий. Дослідник. Етнограф. Вам допомогти?

— Ні. Я сильна, — сказала бабуся. — Просто мені привидівся син...

— А... я взагалі-то... до вас, — промимрив Лев. — До мене випадково потрапило свідоцтво... — він перебирав у руках книжечку, не знаючи, що з нею робити.

— Ходімо до хати. Я візьму окуляри. Мені снився дуже гарний сон... — не дала договорити Маринка і, перебираючи почергово палицями та неслухняними дерев'яними ногами, почовгала до східців. — Коли була молода, — розказувала передихуючи, — сама просила свого Богдана зробити високі сходи. Гарно так. Уранці, до сходу сонця, на підвищенні. Навіть посварились із ним через ті сходи. А тепер... Він відпочиває, а я мучуся... Кожна така вилазка — знущання з болячок...

У коридорі було холодно. Бабуся почовгала далі.

— Я палю в одній кімнаті. Бережу дрова, — пояснила.

Пічка була змайстрована так, що на ній можна було і грітися, і варити їсти. Бабуся підкинула два поліна, поставила чайник. Відкрила тумбу під затягненим павутинням телевізором, знайшла окуляри.

— Я павутиння не знімаю, бо павуків бити не можна, — пояснила. — Бо павуки приносять добрі новини... Що ви там маєте, казали?..

Лев подав Маринці свідоцтво про народження. Вона взяла його, піднесла до очей. Понюхала, погладила. Руки затрусилися, голос затремтів.

— Пахне моїм онучком. То Богданчикове свідоцтво. Ми разом з сином ходили в сільраду його реєструвати. Я тоді вчителювала. Школа поруч. Забігла порадіти, — бабуся втерла сльозу. Де ви його взяли?

— Як би вам сказати... — почав Лев.

— Як є...

— Знайшов у квартирі, яка дісталася мені у спадок від покійної господині...

— Ви мені свідоцтво залишите?

— Так, — відповів Лев.

— Що іще?

— Де могили ваших?..

— Тут. А де я могла їх поховати?.. — Маринка зітхнула. — Вони мене кличуть... А я не можу дійти... Діжду літа — доповзу...

— Я вам допоможу. Хочете? Вже, — запропонував Лев.

— Хочу. Хай Господь тобі дасть здоров'я. Гарний сон — недарма. Знак. Як ти казав, тебе звати, синку?

— Лев.

— Благослови тебе Боже, Леве!

Вони човгали довго, попід руки. Маринка не перепочивала дорогою — не хотіла. Йшла вперто, наче востаннє своїми ногами. Могили були доглянуті. Три вкупочці. Тато, мама, посередині дитя. На дорослих могилах були фотографії, на дитячій лишень увічнений напис короткого життя. Бабуся молилася, плакала, гладила холодні хрести. Розмовляла подумки з рідними, розповідала, як без них зле... Просила впізнати її, коли прийде до неба, бо старі всі якісь однакові на вигляд... Не пропустіть, — благала, — бо вона без окулярів — ніяк...

Лев теж плакав. Він дивився на мамину чорно-білу світлину і не міг повірити, що колись притулявся до її грудей... Як то мало бути приємно, — уявляв. Біль стискав серце. Воно то кололо, то клекотало, як лелека на стерні, то бамкало, як дзвін по небіжчику. Здавалося, не витримає емоцій, трісне, як мильна бульбашка, востаннє прогнавши кров по тілу.

З могили тата на нього дивився він. Стояв перед світлиною батька, наче перед дзеркалом... Тепер уже зникли останні сумніви, що по-злодійському підкрадалися у голову, яка вічно шукає собі пригод: він — Богдан Козак. І Лев Безрукий одночасно. Дві душі. Два імені. І лише одне тіло, й то не ціле.

— Я маю фотографію дитини. Але її не дала. Бо немає малого тут. Тільки кусок ручки. Машина влетіла в ліс. Знайшли через два дні. Коли я наробила ґвалту. Маленького потягнув звір, напевно... Нема Богданчика навіть тут, — заскиглила старенька.

— Є, бабусю, — мовив тремтливим голосом Лев. — Я — Богдан, — він потягнув рукав угору і показав свою скалічену руку. Маринка йойкнула і застигла у шокові. Очі втратили життя. Сльози, що котилися горохом, застигли на півдорозі...

Лев пригорнув до себе стареньку. Вона трусилася в його обіймах, а з нею цілий світ. Не було ніяких катаклізмів на землі, ніхто не потерпів. Щастя не несе розрухи — воно дарує землі капку вічності... Додому Лев заніс бабусю на руках. На очах цілого села, яке вже знало, хто він. Привид, що гуляв на неподіленій землі, розповів...

Чай був з гілочок верби. Паруючий, терпкий, найсмачніший у світі. У тому чаю жила історія його роду. Маринка гладила Лева по голові, перебирала неслухняні кучері. Він прищулився, наче пестливий цуцик, і млів від щастя.

Бабуся мала трохи фотографій. Лев довго вживався у кожну з них, ловив тодішні емоції, відтворював минуле. Мама була красунею. Він — викапаний батько. Щирими дитячими очима дивилося немовля, простягаючи до світу дві здорові ручки. Маринка розм'якла, розслабилась, впертість, яка тримала її на воротях в очікуванні родини, зникла... Воля до життя трохи вирішила перепочити, зате в очах поселилося щастя. «Щаслива людина красива в будь-якому віці», — подумав Лев. Заглянув у старе дзеркало у дерев'яній масивній рамі. Мусив визнати, що вперше сам собі сподобався. Чи тому, що щасливий, чи тому, що знайшов рідну кровинку, чи тому, що знайшов сам себе? Відповідь не мала часу на роздуми. Сказала: і тому, і тому, і тому. Левові це підійшло.

Вечір приніс сутінки і нагадування, що незабаром — останній автобус на Львів. Маринка збирала онукові до міста сумку: трохи картоплі, декілька цибулин, морквин та бурячків. Банку огірків.

Господь знову кинув оком на маленьку цяточку, що звалася Україною. Стільки світу, а останнім часом тягнуло туди. Побачив Маринку. Дістав таке піднесення, що захотілося творити, творити і творити! Бо старенька була саме таким щастям, яке він колись дав людям, і яке вони втратили через пошук свого щастя, здеформованого шлунком, розкішшю і хіттю.

— Я скоро приїду. Ще будете гладити мене по голові? — запитав Лев.

— Буду, малий, буду, — тішилася Маринка. — І не забудь, що в мене дрова закінчуються. І кролів пару є на забій...

— Нема питань, — усміхнувся Лев. — Бувайте! І пам'ятайте, що в нас іще купа справ.

Вийшли за ворота. Раптом старенька заклякла на місці.

— Зачекай, — сказала. І пошкандибала до хати. З однією палицею, до речі. Винесла щось у зжовклій від часу газеті. — Я згадала. Іван перед від'їздом тоді... В день аварії... Дав мені це і сказав обов'язково передати тобі. Коли настане час. Більше нічого не пояснював. Сів у машину і поїхав по смерть. Мама твоя, дитинка моя рідна, сиротинка кругла, дуже довго тоді мене обнімала. Вони відчували... Іван дивакуватий був, усе пропадав у Жовківському замку. Щось там слухав, досліджував...

Лев не міг чекати. На газеті олівцем написано «Богданові». Він розмотав пакунок. Тримав у руках фотографію старої будівлі. Приглядався. Бачив він її точно. Але де? Пам'ять не могла зловити зв'язку. Лев, наче звір, почав принюхуватись до світлини. Урешті зловив запах знайомих парфумів. А нюх у нього був бездоганний. Перед очима з'явилася Зоряна — красива подруга судді. І відпочинково-розважальний комплекс. Так, він бачив цю будівлю, коли слідкував за слідчим — сумнівів не було. Лев машинально глянув на зворотний бік фотографії. Побачив: «30.01.2013». Кров застигла в жилах. Ну й закатала доля детектив! Хіба не можна дати людині пожити спокійно?

«Ні-ні, не треба», — відмахнувся зразу ж подумки, обняв бабусю і помчав назустріч... Кому і чому — не знав... Та й добре...

49

Село мало час подумати — життя тут не спішило, поволі крутило свого годинника. Звичайного, механічного. Крутило вручну, качало мускули — не вірило електроніці, відганяло її за гору Гарай, що захищала Мокротин від метушні. Лев зупинився, погляд застиг на пагорбові, звідки сумними хрестами вниз дивилася вічність. Там, на кладовищі, серед сотень доль, спочиває і частина його долі, переплетеної з маминою і татовою... «Хай вам там буде добре, — сказав уголос Лев. — І простіть мені, рідні, що думав про вас зле... Просто хотів, щоб мене теж відлупцював батько до фіолетових синців за подерті черевики на футболі... І щоб мама мокрим рушником заїхала по шиї за підліткове бурчання... Не знав, що ви невинні... Простіть...»

Автобус трясся на зупинці. Не дадуть старому змерзлу спокійно піти на пенсію і відпочити на якомусь звалищі металобрухту. Водій ходив навколо нього, розмовляв, як з живим, і ніжно копав кирпатим носком черевика полисілі колеса, наче гладив по голові. Лев минув зупинку і почвалав утрамбованою сніговою дорогою до Жовкви. Надумав іти пішака, поручкатись з вітрами, що ганяли хвилястими горбистими закутками, і відвідати Жовківський замок. Дивна сила почала тягти його туди, щойно в руках опинилася фотографія, яку передала йому бабуся Маринка. Схоже, душа його теперішня добре наблукалася тутешніми лабіринтами, готуючись до миті істини, що є небом. І мить ця істинна втікає від душі, наче давно загибла зірка у нічному небі, що водить за ніс наївних мрійників мертвим світлом...

Вечір впав на місто, наче плахта соломи з горища. Замок уже був зачинений для відвідувачів. Сторож сказав:

— Ні. Не може бути й мови. Порядок є порядок.

Лев вийняв гаманець.

— На секунду, — попросив, похрускуючи новенькою купюрою.

— Ну, хіба на хвилину, — згодився сторож. — Але я з вами не піду. Там останнім часом привид блукає. І вітер виє, як пес на небіжчика...

— Я не боюсь, — сказав Лев.

— Чому? — долоню сторожа приємно лоскотала купюра. Він уже націлився на нічний магазин.

— Бо то мій привид, — пояснив Безрукий. — Ну, я, розумієте? Я вам навіть скажу, коли він з'явився. 21 грудня 2012 року. Правильно?..

— Пр... Т-так... — сторож почав жалкувати, що купився на гроші.

Затрусилися шибки, завив вітер, щез сторож, і Лев увійшов до середини. Присвітив собі мобільним, став, прислухався. Нічого не міг уловити містичного — вітер був звичайним дворнягою.

Принюхався. Втягував носом повітря, аж луна йшла замком. І пішов. Запах привів його до стіни, на якій спалахнула рука привида. Лише кисть. Він дотулився до того місця — і стіна подалася. Замерехтів перед очима звивистий значок, що нагадував параграф (§). Та ні, швидше, змію!.. І все — темінь, приємне замакітрення, непам'ять.

Світло побачив уже надворі. Перед ним похитувався сторож і... розмахував руками Ярема Лавник. Перше, що сприйняв мозок Лева, було:

— Безрукий, ти мені збрид, як гірка редька. — Суддя втер піт, що укрив його чоло крапельками, як ото на склянці під час реклами пива.

— Як ви мене знайшли? — запитав Лев.

— Ти наче не ідіот, Безрукий, — сплюнув суддя. На снігу з'явився неприємний прищ. — Хоча на ідіота схожий. Повного. Може, через це я тебе попервах і недооцінив. Тому мав проблеми. Так що пояснюю востаннє, — і щоб ми до цього більше не поверталися — я за тобою слідкую постійно. З часу, коли ти навіть ще не звалився на таксі. Ясно?.. Постійно слідкую за тобою! Второпав?..

— А що зараз не так, що ти звалився на мене, як грім з ясного неба?

— По-перше, ти зник з-під мого контролю. Через неї!.. Бач, не догледіла. Живіт закрутило. А жерти треба менше, тоді не буде чим... — суддя не договорив. Лев побачив жилаву бабусю з автобуса, що радила йому зайти у сільраду. Лавник теж на неї витріщився. — Скинь оте з себе, не виводь мене, прошу! — гаркнув. Бабуся рвучко потягла за хустку. Разом з нею стягнула з себе порепане зморшками обличчя і перетворилася на треновану симпатичну жіночку. — Я думав — тебе викрали, — признався суддя. — І занепокоївся про себе. Бо — як не крути, а ти, хоч і ворог мій душевний, але з огляду на появу третьої сили — тимчасово мій спільник...

— Це мені відомо. Ти вже про це розпинався, — Лев розмовляв з Лавником то на «ви», то на «ти», як виходило. Вирішив більше не контролювати себе. Тут треба стежити, аби тебе не взяли під повний контроль, як мишку комп'ютера. І крутили тобою, як завгодно і де... — Пильнувати мене можуть твої люди. Кажи — чого припер сам?

— Бачиш, Безрукий, все-таки ти вмієш бути діловим партнером. Ходи в машину.

Нові Лавникові охоронці муром огородили джип. Напевно, Жовківський замок у часи свого розквіту не мав такої потужної оборонної системи. Навіть трохи з клепками.

Ярема вийняв з кишені конверт. Подав Левові.

— Сьогодні вийняв з поштової скриньки. На дачі, — конверт був без адреси.

— Поштарі таких не носять, — ляпнув Лев.

— Ясно, Безрукий. Ти мислиш просто геніально. Як Шерлок Холмс.

Лев намацав у конверті фотопапір. Більше нічого. Обережно вийняв. На одному аркуші було видрукувано фотографії двох жінок. Строгих, наче для паспорта. Першою була незнайомка із до болю рідним поглядом. Другою — Марі. Лев довго вивчав фото. Ярема йому не заважав. Тільки фіксував кожну емоцію.

— Це одна й та сама особа, якщо ти ще не зрозумів, — пояснив Лавник.

— Не може бути... — промимрив Лев.

— Безрукий, ти коли бачиш цю бабу, стаєш пластиліном, з якого можна ліпити, кого хочеш. Відкинь почуття — і побачиш. Ти ж тепер маєш силу більшу, ніж я... Ну, щоб упізнати її на цих фото, мені не треба було сили, бо...

— Бо... — Лев приходив до тями.

— Гаразд. Не будемо бавитися в котика-мишки, бо часу в нас обмаль. Розкажу тобі правду. Хоча реакції твоєї трохи остерігаюсь... Добре, нехай, як буде, — Лавник обвів поглядом охорону. — Нам колись довелося продати Марію Коваль у Африку. Розумієш, навіщо?.. Попробувати зваб древньої професії і набратися розуму. — Безрукий зацідив Лавникові в пику. З носа пирснула кров, обляпавши дорогий салон. Лева вмить скрутили. Яремі втерла носа мускулиста «бабка» з автобуса. Намагалася робити це ніжно, але чоловіча грубість явно переважала в рухах. Однозначно, їй легше було когось стукнути, аніж приголубити. — Я все-таки продовжу, — розвів руками Ярема, шморгаючи носом і пробуючи рукою, чи не тече. — Нам — це організації, у яку я вступив. Щоб бути сильним... Так от: вона випадково підслухала розмову, що аварію, у якій загинули твої батьки, і в якій мав загинути ти, підстроїла організація... Зразу попереджаю, щоб ти не надумав бушувати — я тут ні при чому. Я прийшов уже по факту. Просто я все знав, бо став вибраним. Послідовником вчителя. Так що я не вбивав. Прикривав — так. Але не вбивав. Ти знаєш: в дурдом запроторити — запросто, а відправити на той світ — ні... Я навіть її, Марію, продав у рабство тому, що не хотів убивати. Не міг. А треба було, як бачу... Не знаю, як вона викрутилася без документів з тої халепи, але згодом опинилася в Європі. Вигадала собі біографію, прізвище, зробила пластичну операцію і одружилася зі старим паралізованим дідуганом на прізвище Шмідт. Дивний збіг обставин, прикинь... Шмідт — в перекладі українською означає «коваль». Цікаво, правда? Я взнавав — це справжнє прізвище старого маразматика. Як я раніше не догнав, що Марі Шмідт — Марія Коваль?.. Це Зоряна. Як вона затьмарила мої мізки — ти не уявляєш... Хоча вона справді шикарна жінка, не те що твоя, штучна, перероблена Марі...

— Що ти з мене хочеш? — засичав Лев.

— Я не можу зрозуміти, як вони злигалися. І навіщо підкинули мені це фото. Щоб вивести з рівноваги, як думаєш?

— Ну тебе фото з рівноваги не вивело... Скоріш мене, — приречено мовив Лев.

— Якщо я зовні спокійний — це не означає, що у мене тут... — суддя тицьнув собі в груди, — порядок...

Лев ще раз взяв у руку фото. Перемацав кожен міліметр. Обнюхав з обох боків.

— Так, це одна й та сама особа, — сказав. — Але...

— Я з тобою відвертий, Безрукий. Так, ми зараз розійдемось, і я й далі за тобою шпигуватиму. І буду воювати з тобою до кінця...

— Але фото підкинули не вони. Я не відчуваю на ньому їхньої енергії і не чую їхніх запахів. Ні однієї, ні другої... Якщо чесно, фото пахне тобою... Вперемішку з іншим запахом, що теж пахне тобою. Тобто смердить, — зробив висновок Лев.

— Ти хочеш сказати, що я сам собі підкинув цю дурню? Що я хитрую?..

— Усе, що я хотів сказати, — я сказав, — Лев набрав повні легені повітря, а випускав його через очі. Повільними видихами, паралізуючи термінаторів, що тримали його скрученим, наче в гамівній сорочці. Ті застигли на задньому сидінні, як пам'ятники. Спокійно, без перешкод вийшов з машини.

— А ти думав, що ти у безпеці, — кинув Лавникові на ходу. І пішов шукати п'яного сторожа, щоб замкнув замок. Бачив, що вдома у нього хвора дружина, і роботи втрачати йому не можна...

Добрів до автостанції. Сів у автобус. Заплющив очі. Думав про Марі. Згадав, що, за інформацією, яку знайшов Борис, заміж у Німеччині вона виходила, як Ганна Шевченко. Повна плутанина. Не міг Марі розгадати. Ніяк. Її два тіла робили її розпливчастою і недосяжною. І тіла вплинули на її душу. Вона наче складалася з двох різних частин, що світилися по-іншому і мали іншу долю...

Автобуса перегнав джип судді. Підрізав. Водій автобуса ледь зреагував.

У салон зайшов сам Лавник.

— Ходи, підвезу з комфортом. Чого будеш тут трястися... — мовив примирливо.

— Не хочу, — відрубав Лев.

— Тоді хоч оживи їх, — тицьнув на паралізованих охоронців.

Безрукий глянув на годинник:

— Через дев'ять хвилин почнуть рухатися, — сказав. — Але думати — аж через годину...

— Дякую, — мовив суддя і вийшов.

«За що він дякував?» — подумки запитав Лев.

«Я знаю, за що...» — подумки всміхнувся Ярема.

Коли автобус виїжджав з міста, Лев на великому щиті побачив герб Жовкви. На ньому був зображений Святий Іван, що в правій руці тримає золоту чашу, а в лівій — чорну змію. Змія була наче скопійована зі стіни замку...

Ґ

Лавник був злий, як чорт.

— Нема проблем. Ката можна позичити. Так буває. Закон цього не забороняє, — запропонував війт.

— Ні! — ревів лавник. — Тільки він знесе їй голову! Це мій принцип!..

— Добре, — погодився війт. — Я зроблю все можливе...

— І неможливе...

Війт скреготнув зубами, але змовчав...

50

Лев приїхав до Львова пізно ввечері. Додому не спішив. Вирішив піти до міської ратуші — з неї все почалося, може, пробудить йому пам'ять. Кров з носа треба було згадувати листа ката, бо інакше гаплик не тільки йому, а й душі. І вервеці доль, що присвятили себе її спасінню... Не можна здаватися, допоки є хоча б маленький шанс на перемогу. А шанси переслідували його зусібіч — треба було тільки вміти їх прочитати та використати. Якомога швидше Безрукий вирішив розвідати дещо, що стосується дивного відпочинкового комплексу...

Ратуша Безрукого не прийняла. Гнала геть здичавілими вітрами та трьома уважними міліціонерами, що ввічливо запитали: «Чого ти тут лазиш?» Лев хотів було їх запитати, чи вони знають, чому міліціонери ходять по троє. Почув колись у тролейбусі. Але передумав. Побоявся, що коли не зрозуміють жарту, можуть запроторити його у слідчий ізолятор, а часу в нього обмаль. Бо відповідь була така, що могла пробудити у стражів порядку образу і показати, хто є хто насправді, і чим треба думати, щоб усілякі бевзі не мололи дурниць у той час, коли вони несуть службу... А ходять міліціонери по троє, бо один вміє писати, другий читати, а третьому дуже подобається така високоосвічена компанія. Жарт, звичайно, давній, як абетка, тому бажано його не соромитися сучасним мундирам, а то ще, не дай Боже, виникне думка, що це правда...

Пройшовся пішки до Підвальної, сів на трамвай-четвірку і в задумі поїхав додому. Сусідка в дверях не чекала. За дверима теж. Дотримувалася слова, хоча коштувало це їй точно більше, ніж за рідну маму. Зайшов. Нашорошив вуха. Рука застигла на вмикачі. В хаті хтось був. Намацав у кутку трубу пилососа. Приготувався до атаки. Перед стрибком різко ввімкнув світло. Кіт в останню мить ледве вивернувся з-під труби і сховався під ліжком.

Безрукий важко видихнув. Забув, що має в хаті котяру. Почав кликати Мурка, той не вилазив — не вірив, що Лев не здичав. Насилу вмовив кота покинути сховок, пообіцявши, що й пальцем його не зачепить. І попросив пробачення за нерозсудливий напад. Погладив кота, нагодував трьома сирими яйцями. Зателефонував Борисові.

— Є діло, — сказав.

— Нарешті! — втішився Борис. — А то мене вже почали терзати сумніви, чи ви, бува, не вийшли з гри.

— Ти диви, теж мені гравець! — обурився Лев. — Я тут постійно ходжу по лезу, щомиті можу копита відкинути, а він бавиться!.. На кону моя душа, а він розвагу знайшов, очкарик перевчений. Мозок провітри спершу, а потім уже городи всяку дурню!.. І не тішся. Думаєш, я не бачу, як ти там свої зуби скалиш?..

— Якби ви перестали сабанити, я б уже століття тому вибіг з хати.

— Біжи, — усміхнувся Лев у трубку. І вирішив підключитися до світлини, яку привіз із села. Але фотографії ніде не було. Загубив? Або...

Яке там «або...»! Її точно в нього поцупив Лавник!

Вундеркінд, як завжди, був веселий. Він дійсно не жив, а бавився. Його начебто не цікавив результат. Усю насолоду Борис ловив у процесі.

— Леве Львовичу, — почав він з порога, передаючи Безрукому прозорого кулька з чаєм, кавою та шоколадом, — якби не ви, моє життя проходило б мимо, я був би черствий, як сухар, — його рівні білі зуби затьмарювали лампочку-економку, яку прикрутила ще покійна господиня. — Я тут прихопив дещо, бо у вас завжди немає...

— Не будь таким розумним, очкарику з ботанічного саду, бо я тебе можу зараз одним легким дотиком відправити у світ божевільних галюцинацій. Тоді знатимеш...

— Мовчу та дишу, — Борис уже наливав воду у чайник. Він постійно щось мусив сьорбати та жувати.

— Де в тобі вміщається вся ця рідина? — здивувався Лев. — Тільки того, що я бачив, ти вже видудлив тонну...

— Просто в мене є один цікавий краник, — Борис перекривляв Безрукого, — яким я можу її таємно випускати, — і заробив легенько по потилиці, трохи розливши чаю собі на коліна.

Лев переповів юнакові події дня. Намагався не пропустити нічого, бо хлопець умів підмічати важливі деталі, які на перший погляд виглядали порожніми і німими...

— Я так розумію, що ми зараз під пильним наглядом судді...

— Швидше за все, — мовив Лев. — Він порозставляв своїх мускулястих велетнів, певно, на кожному кутку.

— Ви звернули увагу — я сказав «під пильним оком», — хлопець узяв стільця, поставив біля шафи і з лабетів павутиння вирвав мініатюрну камеру. Враз закипів телефон. Лев узяв трубку.

— Безрукий, не чуди! — почув розлючений голос судді. — Я за тобою слідкую, щоб допомогти!.. Сам ти не впораєшся!.. Твоя довбешка працює зі збоями, розумієш?.. Ти не є досконалим апаратом! Зрозумій, телепню, ти якийсь не такий... — Лавник не міг підібрати слів, — ти якийсь комбінований... Таке враження, що ти змінений частково... Тому такі перебої, напевно... Постав камеру на місце! — наказав.

— Дзуськи, — відповів спокійно Лев. Його злякало те, що мовлене щойно суддею не раз у жахах перемелював він, як запилючену полову, яку — мели не мели, а зерна не дістанеш, хоч умри... Безрукий помічав за собою, що моментами він ладен був гори перевернути, море переплисти, небо перелетіти, — така сила вирувала в ньому, а часом стискала обценьками душу зневіра ще й своїми закарлюченими щупальцями намагалася її вирвати з корінням, пустити неприкаяну з торбою по світу, щоб знала, де поселятися... Щоб, маючи досвід віків, визнала нарешті, що Безрукий — велетенська покалічена помилка, і втікати від нього потрібно, поки не пізно, допоки ще є шанс...

Схоже, шансу втекти від Лева у душі вже не було...

Юний вундеркінд виглядав зарядженим, як бик перед коридою. Чекав тореадора.

— Діяти! — вигукнув. — Не думати, а діяти... Бо ваш дружок візьме в заручники цілий будинок, — додав. Лев розумів Борисову репліку. Лавник ніколи не зробить того, що може припекти йому зад. Публічні маневри не для нього. Він діятиме тишком-нишком, має ж бо таку мережу шпигунів, про яку місцева влада може лишень мріяти...

— Я забув його запитати про фото, — схаменувся Лев. — Зрештою, толку з того було б, сам знаєш... — всезнаючий вундеркінд якраз такої простої речі не врубував. — Як із козла молока, — пояснив Безрукий.

Раптом занявкав котяра. Він вискочив на стіл і почав дряпати лапами світлу прямокутну пляму на стіні.

— Що там висіло? — запитав вундеркінд. У кожній події йому ввижався знак.

— Календар. Ще, певно, вирваний, з «Радянської жінки». Журнал колись був такий модний, — пояснив дитяті капіталізму.

— Ви казали, на фотографії, що вам віддала бабуся, ззаду стояла дата?..

— Схоже на дату. Недбалим почерком можна було розібрати: тридцять, нуль один, тринадцять.

— А сьогодні яке число?

— Двадцять дев'яте січня... А це значить...

— Що ми повинні гнати до замку, як опечені! Тим паче... — Борис сяяв. — Все сходиться! У вас же завтра день народження! Справжній!..

Дійсно, згідно із знайденим свідоцтвом, Богдан Козак народився тридцятого січня тисяча дев'ятсот вісімдесятого року...

Вундеркіндом крутило, наче дзиґою. Він вигукнув:

— Здається, і це ще не все! — і погнав на кухню. Зірвав разом із цвяшком відривного календаря садовода, де ще на нього дивилося «21 грудня 2012 року».

— Що ще тобі відкрилося? — запитав Лев. Він просив Бога дати йому пам'яті, щоб згадати листа ката.

— Сьогодні все закінчиться! — випалив Борис. — Як? — це вже питання. Дивіться... — він тикнув перед Левові очі календаря. — Ви звалилися на дах таксі опівночі двадцять першого. Саме тоді відбулася заміна душі. Ви маєте здійснити свою місію. З новою душею. Як ви думаєте, скільки вам може бути відведено на це часу?..

— Не знаю, — стенув плечима Лев. — Ніде не сказано.

— Сказано!.. По-перше, нормальна душа не може більше сорока днів перебувати на землі, так?.. Порахуйте, коли минає сорок днів з часу, коли відбулася заміна душ?..

Лев вихопив з рук Бориса календар. Рахував аркушик за аркушем, обслинюючи з нетерплячки пальці.

— Нині, — сказав. — І в договорі термін...

— Отож бо... Далі. Фото. Думаєте, це випадковість? Що ваш батько написав саме нинішню дату три десятки років тому?.. Дзуськи! Взагалі нічого випадкового не буває. Прослідкуйте всі події, що відбувалися з вами. Оцініть! Нічого випадкового не було. Одне якимсь чином пов'язане з другим. І цей ланцюжок привів нас до старого монастиря, де зараз цінителі старовини зробили собі відпочинковий комплекс. І ще — пам'ятайте про Жовківський замок. Думаю, в ньому ключ...

Борисове піднесення передалося Левові. А чого боятися? Що буде, те буде!.. Діяти треба, як каже юне геніальне створіння. Зараз молодь мудра, не те що колись. Лев витягнув з-під подушки ляльку-мотанку й запхав собі в кишеню. Довго вовтузився з черевиками. Взяв легенькі, спортивні, в яких зручно бігати...

— Погнали! — скомандував.

— Зачекайте хвильку, — Борис скривився у хитрій посмішці. — Світ такий, що ним треба бавитися... Навіть у смертельній небезпеці. Ні, у смертельній небезпеці — обов'язково...

Д

Він знав, на що йде. Знесилений, знезкровлений, безрукий, з одними очима, які пожирав біль...

Марічка вже була кругленькою...

Сокира блищала. Він великим пальцем попробував лезо. Порізався...

Війт злякався. Лавник утішився. Народ хотів справедливості. Гудів, як вигнані з вулика на дощ бджоли.

— Це твій син, коханий, — мовила Марічка. — Ми тебе там будемо чекати... — вона була гарна і свята, як Діва Марія.

Марічка стала навколішки. Поклала голову на плаху. Їй трохи заважав живіт.

Кат замахнувся і... стяв собі голову. Сокира просвистіла, вигинаючись, наче змія. Війт полегшено видихнув. Лавник отетерів. Такі рішучі очі львівською бруківкою ніколи не котилися. Марічка припала над головою, цілуючи ці очі. Бона не плакала. Натовп плакав.

51

Зі старовинного під'їзду на вулиці Івана Франка у Львові вийшло дві пані. Вони не були мешканками будинку. Старша — висока і дебела, з увічливим макіяжем, який додавав швидше кумедності, ніж краси. Молодша мала гарну фігуру, ходу манекенниці, з-під шапки звисали цікаві кучері. Чоло пружне, без натяку на зморшки, очі великі і глибокі, вуста незрозумілі, бо не змовкали ні на секунду, зуби здорові і білі, наче крейда... Але довгий ніс псував усе. Несли панянки дебелі сумки з релігійною літературою і чіплялися до кожного перехожого, щоб подарувати книжечку, а заодно поговорити про життя — тлінне і вічне. Чоловік, що було вийшов з машини, припаркованої на тротуарі неподалік, спересердя смачно сплюнув на непорочний сніг і знову ввіпхався у салон — у нього не було настрою спілкуватися з панянками. Тим паче він знав їхні реп'яхові звички — чіплятися без дозволу і не відчіплятися самим...

Панянки зникли за рогом. Були задоволені, як слони. Зайшли в черговий під'їзд, там і розчинились. Щезли з лиця землі, випарувались. Залишивши по собі лишень одіж, як змії залишають стару, зітерту об стежки життя шкіру.

— Ви бачили, Леве Львовичу, як суддя від нас втікав у машину? Ледве пузом не зігнув стояка!.. — сміявся Борис, виймаючи з торби свій одяг. — Негоже претендентові на вічність уникати розмов про Бога, чи не так?..

— Не злослов, а тішся, вундеркінде, — порадив Лев. — Бо твою, — хтозна, а мою пику він упізнав би точно.

Через хвилину двоє чоловіків усілися в знайоме таксі і помчали назустріч долі.

Доля у той нас прикладала мокрого рушника до лоба, бо в голові так бухкало, що здавалось, вона ось-ось розірветься, і віками зібрана картотека доль розчиниться в інформаційному просторі ненаситної галактики. Такої безпорадності Доля ще не переживала ніколи. Декілька доль так заплутались у далекому українському Львові, що не було видно ні кінця, ні краю. Звідки взялися, куди мають слідувати — нуль, повна безодня. А час підпирав. Треба було приймати рішення, щоб і показник був, і щоб перед Богом не червоніти. Знову вп'ялася в монітор, спрямувала всі камери на Львів, запустила які тільки є модерні програми... Доль там судомило. Вони нагадували їй щойно зняті з горища новорічні гірлянди, наспіх стягнені з ялинки, зіжмакані і вкинуті в коробку чекати чергового сяяння. Через лаяння...

«Спокійно, — підбадьорювала себе Доля, — треба всього-на-всього знайти початок, хоча б один, і помаленьку все піде; головне — не метушитися, не панікувати...»

Зателенькав прямий телефон з Верховної Канцелярії. «Гаплик», — подумала Доля і приклала, наче пістолета, тремтячу трубку до скроні. Почула мелодійний голос секретарки:

— Шеф казав не коригувати Львів. Самі заварили, самі хай і їдять, — Доля заплющила очі, її вмить залишили сили, нервова напруга спала — і все, зосередженості наче не було. — Шеф чомусь такий заінтригований, — додала секретарка, — поводить себе, як дитя, що переглядає новий мультик...

— Дякую, — Доля ще раз переконалася, що від долі не втечеш, бо знала все ж таки, що проблем у неї не буде, що вирішиться все само собою, але чомусь переживала... Поводила себе так, як у критичні моменти життя люди — боялася надуманого страхітливого майбутнього...

Земля спокійно крутилася навколо своєї осі, чесно виконувала свою роботу, ні на мить не сумніваючись. Бо одного маленького сумніву достатньо було б для кінця світу, і ніякі пророки цього не засікли б. Коли б не жили і скільки б дару не мали — не дано людям знати те, про що не відає навіть Бог... Напевно...

— Кожна мить творить наступну — і це класно! — випалив раптом на радощах Борис і заробив захопливий погляд Лева.

— Мені б твого оптимізму, — сказав, — я б гори перевернув.

— Не прибідняйтесь, Леве Львовичу. Ви їдете перевертати віки, а згадуєте гори, які для вічності — пилинки... А мені б вашу силу, я б...

— Не ґвалтуйте голову дурними фантазіями, — втрутився в розмову таксист Юра, — бо у кожного сила — своя...

Ніхто з ним не сперечався. Далі їхали у мовчанці.

Є таке гарне слово — епіцентр. Словник пише, що це «місце на поверхні землі, яке знаходиться безпосередньо над або під вогнищем якихось руйнівних сил». Так-от: навіть павуки втікали з відпочинкового комплексу «Мрія», так той епіцентр давав про себе знати, наплодивши навколо атомів вибуху.

З'їхали з дороги. Вимкнули фари. Машину замаскували в лісі, добре пообдиравши об рогаті стовбури дерев. На диво, таксист не сабанив.

— Тато просив вам допомогти. Казав, після «прощення» йому так легко, що літати хочеться...

— Я радий, — відповів механічно Безрукий. Його голова була зайнята іншим. До нього почала доходити вся важливість ситуації.

Комплекс жив своїм життям. Припарковані машини. Крики, вигуки, радість, сміх. Закохані пари, відпочивальники, що пісяють під ліхтарями. Все звично, буденно, так, як має бути...

Будівля з бабусиної світлини чітко запала в пам'ять Лева. Наче була сфотографована вдруге. Двічі прогулявшись навколо комплексу ходою захмелілого відпочивальника, Безрукий безпомилково вирахував потрібні йому двері. На них великими буквами було написано: «ВХОДУ НЕМАЄ». Безрукий краєм вуха вловив шум автомобіля. Пірнув у ялівцевий живопліт. У темряву біля дверей вклинилося чорне авто з вимкненими фарами і ніжним тремтінням мотора. З машини безшумно вийшли п'ять чорних тіней. Одна з тіней розстебнула блискавку на грудях і вийняла з прихованої кишені масивного ключа. Замок заіржавів і наробив такого ґвалту у нічній тиші, наче грім з ясного неба розбудив стару каменоломню. Двері важко подалися ззовні, розриваючи важке павутиння. Четверо шмигнули у щілину і потягнули за собою двері. Ключ залишився у замку.

Авто дуло собі в ніс там, де зупинилось — двигун ганяв паливо по судинах чемно і вправно. Лев приготувався до стрибка. Але в самому зародку стрибок перервала тінь, що не знати звідки з'явилася перед Безруким і вп'ялася у груди. Лев зреагував миттєво. Через секунду збоку стогнало скручене створіння. Це був Борис. Він кривився, як середа на п'ятницю.

— Ти що?.. — засичав на нього Безрукий з піднятою для удару рукою, ніби хотів добити зіжмаканого очкарика, щоб не ліз поперед батька в пекло.

Вундеркінд міг лише стрельнути очима у бік будівлі. Було темно, погляд цей Лев уловив швидше інтуїцією, ніж зором. З авто вийшов ще один велетень, чорний з ніг до голови, перекрутив двічі ключа, смикнув за ручку, щоб переконатися, що двері намертво замкнені, укинув ключа у таку ж нагрудну кишеню, сів у авто. Рухи його були чіткими, як у танцівника. Авто не розвертаючись попливло вперед, ховаючись за рогом будівлі.

— Я думав — усі вийшли. П'ятеро, — виправдовувався Лев, витягуючи вундеркінда з нетрів живоплоту, у який його за долю секунди послав, у подряпинах та колючках. — Дякую, а то він би мене ззаду на місці й упокоїв...

— Індик теж думав, — буркнув геній з ботанічного саду. — На вашому місці, не гаючи часу, я б його догнав і забрав ключа... — порадив. — Якщо ще не пізно.

Безрукий аж скреготнув зубами. І живоплотом, наче черв'як у своєму земляному тунелі, звиваючись гадюкою, помчав за авто. Борис задоволено всміхнувся: повелівати такими силами, як Безрукий, — теж сила. Величезна...

Лев постукав у затемнене водійське вікно авто, що вже чемно стояло на загальній стоянці. Безрезультатно. Намагався зазирнути всередину через лобове — теж порожнеча. Нуль. У Левові прокинувся голодний хижак, а він нутром чув, що жертва близько. Всередині цієї металево-скляної посудини. Безрукий прицілився і одним ударом садонув кулаком у салон. Там пальці самі знайшли горло і втихомирили чорну голову з переляканими очима. На шість годин. Потім подумали і докрутили ще шість. Дванадцять — достатньо. Безрукий відкрив авто зсередини. Намацав на грудях у сплюха ключа. Тихо зачинив автомобіля, не захлопуючи дверці, а притиснувши їх, наче насаджуючи на клей. Дорогою наткнувся на Бориса і ледь не приспав вундеркінда теж — хлопець встиг ошелешено пискнути, чим себе й видав, і заробив тільки батьківського стусана по кістлявій спині. Масивний ключ увійшов у замок, як у масло. Всередині запрацювали його мініатюрні механізми, обмацали заглибини ключа, притулилися до нього, наче до батька рідного, замуркотіли з радості — замок клацнув, двері подалися на Лева. Безрукий вийняв ключа, боком, висуваючи вперед руку, як роблять це люди з пістолетами у фільмах, пірнув за двері. Темінь була така, хоч в око стрель. Він принюхався. Зрозумів, що площа приміщення дуже мала і духу нічийого тут немає. За мить запахло Борисом.

— Підсвітити? — пошепки запитав вундеркінд.

— Угу, — сполохав пустку Лев.

Борис увімкнув ліхтарика, вмонтованого саме для таких випадків у мобільний телефон, хаотично розстрілюючи світлом заспаних павуків. Лев вихопив у нього ліхтарик і почав прискіпливо вивчати кам'яні стіни. Мобільний тримав у зубах, а здоровою рукою допомагав собі у пошуку дотиком. Нарешті намацав вирізьблену звивисту холоднечу. Присвітив. Є! Гадюка дивилася на нього з каменя, наче жива. Здавалося, вона сичить і плює отрутою. Борис з радості стиснув кулаки і видав дурнувате «єс!». Безрукий закрив йому рукою рота, обернув і підштовхнув до дверей. Огледів і обмацав їх зверху донизу — двері зсередини були такі ж суцільні, як стіни. Без жодної заглибини! Лев висунув голову на вулицю, декілька секунд придивлявся. Потім вистрибнув, висмикуючи за собою Бориса. Живопліт навіть не встиг здивуватися, як у ньому завмерло двоє диваків.

— Ви мені ледь руку не відірвали! — схлипнув юнак.

— Цить! — засичав Лев. Він спостерігав за дверима. Вони, наче їх притягувало магнітом, повільно зачинялися. Нарешті полегшено видихнули, клацнув замок. І знову мертва тиша.

— Я хочу з вами! — здогадався про все Борис.

— Як? — визвірився на нього Лев. — Ти що, не бачиш, що виходу немає? Тільки вхід. Недарма вони залишили тут свого чоловіка з ключем. Чекатимеш мене тут.

— Як мені знати, коли відчинити?

— Я подзвоню.

— Зсередини телефон не тягне. Що-що, а це я встиг помітити.

— Я постукаю...

— Думаєте?.. — завагався вундеркінд.

— Ні, — відповів Лев. — Не думаю. Якось буде... Час від часу відчиняй, я чекатиму всередині під дверима. Відчинив — і зразу навтьоки. Зрозумів?.. Чи ти маєш кращий варіант?..

— Бо вийти можете і не ви, так?..

— Не мудруй, брате... — Лев вручив ключа Борисові. — Давай, Буратіно, відчиняй.

Хлопець сяяв від «брате». Спритно підстрибнув до дверей, відчинив. У холодній темряві розчинився Лев. А через мить зі живоплотом зріднився Борис. Хлопець подякував гілкам, що не подряпали, і погладив листочки, які навіть зимою не втрачали зелені життя. Він знав, що все живе любить ласку і потребує вдячності. До вундеркінда останнім часом дійшло, що світ — єдине ціле. І науковці з їх численними теоріями — теж...

«Для чого людям бути такими дивними?» — подумав Місяць і зателефонував кому треба...

52

Темінь була такою насиченою, що різала очі. Лев ніколи не міг подумати, що чорнота світить! Отакого!.. Він на мить розгубився, ніяк не міг зорієнтуватися, де двері — Безрукому здавалося, що він у кубі, завис у невагомості, як астронавти на космічній станції. Ніяких стін, жодного орієнтиру. Подумав про змію, вирізьблену у стіні — і вона з'явилася. Мерехтливими цятками переливалася на камені, як зорі в безхмарне літо. Не вистачало хіба квакання жаб. Лев мав схожі переживання недавно у Жовківському замку. Правда, тоді було марево, а тепер яв. Хоча хто може знати, що справжнє, а що ні?.. Ілюзія так укорінилася у життя людей, що відрізнити її від справжності дано вибраним. Так чи інакше, яке життя не буяло б зараз у Левові, однозначно треба було йти вперед, рухатися, боротися, бо інакше не буде ніякого життя. Діяти! — завжди повчав юний вундеркінд і мав рацію. Лев провів вказівним пальцем по вигинах холодної зміюки, і частина стіни зі скрипом почала відділятися, відкриваючи круті сходи вниз у тьмяному світлі смолоскипів, язики яких намагалися лизнути Лева. Його ступня торкнулася чергової таємниці. Ноги обережно намацували сходинки, сходжені більше часом, ніж людьми. «Дякую, Господи!» — уголос вирвалось у Лева, проте певності, що всечуючий Бог його почув, не було.

Йшов вічність. Ще трохи — й добереться до Америки, вирине з якогось підвалу на другій половині півкулі. Запах щокроку ставав насиченішим, живим, а не затхлим і застояним. Наче піднімався до світу, а не заглиблювався у його нетрі. Нарешті сходинки закінчились. Лев опинився перед трьома високими стінами у півтора метра завширшки. На кожній звивалися змії.

А тепер? — подумав Лев, і змії заграли кольорами, переливаючись одна в одну, як фігурки в ігрових автоматах. Припрошували випробувати долю... Безрукий ніколи не був азартним гравцем. І зараз не було спокуси кидатися на зміюк, клацати ними навмання. Він уявив себе у Жовківському замку, на якусь мить перенісся у тодішній стан задурманеності, і ноги самі підійшли до стіни ліворуч. Нехай так. Все одно, в які б двері не вводило життя, в кінцевому результаті прийдеш туди, де доля на табличці «фініш» написала твоє ім'я... І не переплутати смертному лабіринтів долі, хоч умри... Якщо ти не завис між світами, і якщо ти не... Безрукий...

Змія сама підставила спину під долоню Лева, жадібно всмоктала його дотик — і відчинила стіну у світ, де страх обнімався зі звабою, мука з насолодою, краса топилася у потворності... Де не було ніякої грані, одна плинність... Безрукий одразу збагнув, що у такий світ випадково не потрапляють...

— Тебе тут чекають, — почув владний жіночий голос, що переливався так само, як усе довкола, й емоції викликав такі ж суперечливі.

Голос був знайомий, він літав поміж смолоскипами, ховався за стрункими колонами, химерними скульптурами, під холодними лавами. Нарешті всівся на круглому кам'яному столі. Безрукий чомусь був переконаний, що це жертовник. І саме на цьому столі йому нині доведеться тріпотіти в муках, щоб доля терміново знайшла якийсь вихід, бо глухий кут, у який Безрукий уперся, не можна було ні об'їхати, ні перестрибнути. Ні розтрощити. Об нього можна тільки розбити собі довбешку і поховати у вічності все, надбане донині. Тоді навіщо всі старання?..

— Марноти немає. Все у ціні, — той же голос вийшов з головної стіни. Належав він диво-жінці, створеній хіба що для того, щоб їй поклонятися. Стільки всього нараз було закладено у ній творцем, що без її дозволу ніякий чоловік з нею нічого не зміг би зробити. Ні любити, ні ненавидіти... Бо добратися зась до того, що постійно тече, переливається, змінюється... Видно, щоб Лев прийшов до тями, диво-жінка натиснула у собі кнопку «стоп».

— Зоряна? — запитав Лев спантеличено.

— Вона, — відповіла усміхаючись. Не несла жодної загрози. Лише довіру та красу. Тепер Лев добре розумів суддю, який захоплювався цією жінкою навіть у своїй безмежній ненависті. — Ти знаєш, чого я привела тебе сюди, Леве? — запитала граючись, наче знала Безрукого вічність.

— Я гадав, я сам сюди забрів, — відповів Лев.

— «Гадав» — ключове слово у твоїй репліці, — пояснила Зоряна. — Я привела тебе сюди, щоб здійснити обмін... Не буду тягти час, бо для тебе він незабаром матиме вагу. Одне слово, я маю те, вірніше, того, хто для тебе найдорожчий у світі...

— Марі?!. — вирвалося у Лева.

— Точно, — Зоряна не зводила своїх диво-очей з Лева. — Але для цього мені потрібно позбавити твою душу вічності...

— Тобто?..

— Ти відмовляєшся від своєї місії «прощення». І все. Просто...

Ураган зчинився всередині у Безрукому. Він збурив у ньому кожну клітинку — почалася така бійня, що нехай усі армагеддони світу сховаються...

— Вона тебе кохає, — підкидала тягарців на шальку ваг Зоряна. — Вибирай: вічність у поневіряннях або смертність — у любові. Тим більше що тебе твій бос простить. Ти ж віриш у прощення, так?.. Тоді щиро покаєшся — і все...

— А...

— Секунду, — не дала договорити Левові Зоряна. — Хочеш побачити Марі — ось!..

Смолоскипи згасли, наче їх умить накрила ніч. А коли знову запалахкотіли, роздмухані невідь-звідки взятим протягом, на жертовнику була... Марі. У великій, звуженій угорі підвісній клітці. Як пташка, вкинута на потіху хазяїну, який не має уявлення, що таке свобода, і який тишком-нишком проклятий бути колись теж в'язнем... Марі була у довгій білій сорочці, чиста, наче новий сніг. Стояла, тримаючись за ковані перегородки, схудла, змарніла, але найрідніша у цілому світі. Її думки блукали десь далеко, високо, тільки не тут...

Лев забув про все. Які обов'язки, місії, призначення, кати, привиди, прощення, вічності можуть бути, коли не можеш обняти ту єдину, заради якої став людиною?.. Заради якої хочеться дарувати світові любов?..

— Марі! — кинувся Лев до коханої, її очі заблимали і, заряджені його любов'ю, ожили, в них спалахнуло життя, тіло стрепенулося, вдарило такою силою, що металевими перегородками клітки забігали блискавки, здавалося, ось-ось дві справжні любові возз'єднаються і наведуть у галактиці лад, але...

Пролунав страшний підземний вибух. Стіни підстрибнули, стеля заторохтіла своїми древніми кістками, тисячолітній пил замуровував ніздрі, залатував очі. Схоже на те, що нарешті стався довгоочікуваний і вистражданий... кінець світу...

Ні тобі стогонів, ні прокльонів, ні криків про допомогу. Ні молінь і благань прощення... Тиша... Могильна тиша, страшна, ніби пекло... Яку сполохав запилюжений Ярема Сильвестрович, що за допомогою своїх дебелих охоронців виліз з підземелля і потужним ліхтарем освітив те, що залишилося після кінця світу. Ліхтар знайшов тремтячу Марі у кутку клітки, розпластаного на долівці Лева, присипаного уламками каміння, притиснуту до стіни горду Зоряну... Суддя сам запалив смолоскипи, поки двоє охоронців навели пістолети на Зоряну і не зводили з неї очей. Видно, мали такий наказ...

— Що, не чекали? — задоволено розтер розведену слиною пилюку на долонях суддя, як майстер перед важливою роботою. — А я не спав, не дрімав, ідіотом не був, дурника тільки вдавав, — приповідав Лавник. — Навіть Зоряна Преподобна і Марі Перевтілена — дві великі комбінаторки — не знали, не відали, що у цій страхітливій кам'яниці є підземний перехід, що веде... до самої ратуші. Отак... А я вирахував. Як?.. Розкажу вам на страшному суді. Але... оскільки час невпинно наближається до магічної дати вічності, я хочу спочатку вирішити деякі свої справи. Ваше сприяння — ваше майбутнє. Ви не телепні. Так що...

Лев нікого не бачив і нічого не чув. Його метою була Марі. Він звівся і хитаючись поплентався до неї. Але через мить упав, як підкошений, ухопившись за ногу. Один з охоронців опустив руку з пістолетом — постріл був безшумний, а то б звук довалив те, що залишилося від вибуху.

— Вибач, Безрукий, я наказав своїм стріляти без попередження. Ви ж такі всі непевні, непередбачувані. Я не можу безкінечно ризикувати. Розумієш?.. — суддя випромінював упевненість. Так що...

— Відпусти Марі, Яремо!..

— Але ж ти, Безрукий, і телепень! Ти що, ще не врубав, що твоя Марі — твій ворог? Що вона заодно із Зоряною, що вони — третя сила, що бореться за вічність?.. Змирися нарешті, що ця штучна хвойда — насправді Марія Коваль, що перепробувала півсвіту, захомутала діда-смертника і зробила собі пластичну операцію!..

— Негідник... — нарешті кволо озвалася Марі. — Як ти смієш?..

Шмідт не встигла дізнатися у Лавника, що він сміє, бо активізувалась Зоряна і двома фантастичними рухами вирубила дебелих охоронців. Ті попадали обличчями вниз, як манекени. Проте не спав Ярема Сильвестрович. Він зі спритністю каратиста вихопив з кишені енергопістолет і вистрілив у Зоряну. Цівка енергії вилетіла з дула, конвульсіями затріпотіло тіло Зоряни і прилипло до стіни. Жінка з болю попрокушувала собі губи, проте навіть не пискнула.

— Зорянко, без фокусів! — помахав пальцем Ярема Сильвестрович. — Мені не хочеться завдавати тобі болю, бо ти подарувала мені море насолоди, через яку я мусив відтягнути вічність до останніх митей. Так що... мовчи та диш... І не сіпайся... І губки будуть не скусані, такі смачні і ненаситні... А ти, — Лавник звернувся до Лева, — зараз же віддаси мені договір. І через мить разом зі своєю переробленою красунею забираєшся на всі чотири сторони. Тим більше, що я знаю, хто наступний!..

— Не спіши, Яремо! — прогримів голос з усіх усюдів, заповнюючи порожнечу жахом.

Цей голос Лавник упізнав би серед мільярдів, бо підкорявся його вібраціям покірно, як віск вогневі. Від тих вібрацій скапувала його сила у безвість, глибоку і вічну, наче пекло...

Смолоскипи знову на мить пригасли, а потім спалахнули такими кривавими язиками, що заяріли стіни. На кам'яній брилі, що наче з неба звалилася, палахкотіло вирізьблене змієподібними буквами гасло «Слава Владі». На камені стояв чоловік у строгому класичному костюмі. На голові мав маску. Таку суддя вже бачив — у цьому ж таки приміщенні. Але голос...

Зоряна ожила разом з появою громового голосу. Дивні вібрації, що сковували суддю, диво-жінку відновлювали.

— Ти вчасно, любий, — сказала, облизуючи губи. — Я в захопленні від розв'язки.

Зоряна перевірила пластом лежачих охоронців судді — ті не подавали ознак життя. Стрельнула очами на Марі, яка була, наче під наркозом, — спокійна, далека від проблем. Здавалося, все, що відбувається тут, її зовсім не цікавить. Оглянула Левову ногу.

— До весілля заживе, — зробила висновок. — Болить? — поцікавилась.

Лев мовчав. Думав. Так усе зібралося в одній посудині і перемішалося, що голова не встигала переварювати дивні збіги, химерні накладки, божевільні дійсності...

Ярема був скульптурою, поки його плеча не торкнулася Зоряна. Від того доторку йому стало тільки гірше, бо жах уповні поселився в ньому, навіть почав уже заводити свої порядки.

Увага очей маски була прикута саме до судді. Лавник уперше в житті хотів помилитися. Дуже сильно помилитися, щоб із нього насміхався цілий всесвіт. Голос чоловіка в масці повернув його в ті часи, коли він був багатим рабом. З грошима, зв'язками, але з ланцем на горлі і на прив'язі... Якби зараз можна було повернути все назад, він би волів залишитися в селі з батьками: орати, садити і спостерігати, як народжується у землі життя... Яка тупа юність! Думає, наївна, що життя вічне... А воно варте чогось лишень тоді, коли на душі спокій...

Скута минулим і теперішнім спертим повітрям Яремина душа розривалася з туги. Він ще не розучився її читати — на цей раз вона натякала, що Ярема влип безповоротно...

Незнайомець з громовим голосом рвучко стягнув з голови маску.

— Учитель? — здивувався Ярема щиро, хоча знав уже, що так. Що не помилився.

— Яремо, не вдавай дурника, бо так буде несправедливо, — Серафим Іванович правицею поправив своє чорне, як смола, волосся. Він зовсім не постарів. Навпаки, Яремі здалося, що навіть посвіжішав. — Знаєш, чому?

— Чому? — покірно запитав Ярема. Владність судді з нього випарувалася моментально, наче рукою зняло. Якщо людина колись уже була рабом, достатньо однієї насінини рабства посіяти емоціям — і рабство повернеться, як земля повертається навколо своєї осі. Наче було вічно.

— Бо ти ціле життя своє був дурником. Справжнісіньким, круглим... Я мушу тобі відкрити пекельну правду, бо ти заслужив знати. Ти сам зробив вибір — тепер розплачуйся...

— Не зрозумів, — промимрив Ярема. І збрехав мимовільно, знову сподіваючись на спасенну помилку.

Чекання довгим не було. Вчитель його розіп'яв:

— Ти не вибраний, Яремо. Ти — громовідвід!.. А я — не «справедливість»...

— Ви — влада... — приречено промимрив суддя.

— Правильно... І Зоряна — мій посланець. Просто ти допоміг мені заманити сюди грізного Безрукого Лева, з яким без тебе нам би не справитися... Він тільки на перший погляд наївний і незграбний... Отакий безпомічний, як зараз. Прибитий по голові каменюкою... Насправді, купа душ пожертвували долями, щоб обвішати його оберегами... Отже...

— Я смертний... — допоміг учителеві тямущий учень. Певно, востаннє.

— Так. І ти міг би навіть ще трохи пожити, але... Не зможеш. Ти своє віджив. Але не відмучив... Ти сам розумієш...

— Падлюко! — просичав Ярема і кинувся на вчителя з кулаками, проте так і застиг у позі помсти.

— Я тобі розкажу все. Бо щоб ти збожеволів, треба довести тебе до кондиції, — продовжував учитель. — Вона — теж приманка, — учитель махнув рукою на Марі, якої начебто зовсім не стосувалося те, що тут діється. — Думаєш, багато знайдеться дідуганів, які викупляють з рабства покинутих і забутих жінок без паспортів, беруть їх за дружин, роблять документи, залишають спадщину? Жених — теж наш, підставний. Отак...

— Що, Марі не знала, що я був замішаний в історію з аварією Козаків?

— Про тебе не знала... Хіба ходила до відьми, — хихикнув учитель.

— Чуєш, Безрукий! — кинувся Ярема до Лева. — Він убив твоїх батьків! Чуєш? Аварія — його рук справа! Знищ його!

Зуби у Лева скреготіли, жовна бігали, як клапани двигуна... Проте дихання було чітким і рівним. Він робив усе, щоб не втратити голову. Щоб емоції не взяли над ним владу і вогнем своїм не спопелили ворогів, його і... призначення.

— Ти казав, учителю, що він сильний! Бачиш, який він силач! Манекен! Безрукий, ти — не Лев, ти — стерво! — сікався до Лева Ярема. Зоряна підійшла і притулилася до плеча вчителя. Це був черговий маневр, щоб добити Лавника. — А хто тоді справжній «борець за справедливість»? — запитав розчавлений суддя.

— Наум Чортополох! — удав здивування учитель. Ніби Ярема мав про це знати вже давно. — Але ти його придушив у зародку. Використав і викинув. Хіба забув?..

— Рідкісне ти падло, вчителю! — вигукнув Ярема.

— Ну-ну, не треба! — все-таки завдяки мені ти трохи пожив! Та й вибір зробив ти сам. Хіба ні?

Ярема прикусив собі нижню губу. З неї хлинула кров фіолетова зі злості.

— Хто ж тоді останній клієнт?.. Невже я?.. Я тобі не підпишу!.. Не підпишу! Ні! — верещав Ярема до вчителя.

— Яремо, заткни пельку! І не спіши поперед батька в пекло. На все свій час. Спершу мені треба витрусити з Безрукого договір. Щоби внести деякі суттєві поправки. Бо до вічності залишилося всього-на-всього...

— П'ять хвилин, — підказала Зоряна і підійшла до підстреленого Безрукого. — Самі віддасте, чи будемо вас мацати, Леве Львовичу? — запитала грайливо. Диво-жінка не дозволяла собі тикати. Мала симпатію до чоловіка, який заради кохання жертвує вічністю. Добровільно. Хоча й вибором його доля нині не балувала. Вибір без вибору — як не крути...

— Сам, — відповів Лев. — В обмін на Марі. Як домовлялися. — Лев з останніх сил підвівся і зафутболив черевиком у клітку, в якій дивилося у безвість його кохання. Наче це не він, який піддався на божевільну пропозицію привида ката, не його нові друзі, що почали з'являтися на життєвій стежці, як гриби після дощу, не доля, що перемішала всіх в одній каструлі, як вінегрет, помітивши кров'ю, — не вони винні у всьому, до чого докотилося життя Безрукого, а безмовна наївна клітка, призначення якої явно не було ув'язнювати чудесну хвилясту жінку-загадку, яка зараз жила собі на радість ген-ген у сні, наче спляча красуня...

Раптом Марі дивом ожила і, наче пантера, кинулася за черевиком. На льоту піймала його, роздерла, вийняла зіжмаканого аркуша. Прокусила собі пальця і...

Для купки людей, що опинилися в підземеллях старого замку, настав незапланований кінець світу. На цей раз, здається, справжній...

Морок укрив підземелля, напутнє слово якому мовив Лев Безрукий:

— Марі, Марічко, я хочу... — чеканив він, — «...подарувати тобі рай, що загартовується до останнього удару великої майстрині, що своїм серцем без зупину виковує тобі вічність».

У підземелля не витримали нерви. Пульс так забив, що луна хитала стіни. Це завівся годинник вічності. Вистукував нову дату, наче кував меч для болю. З дванадцятим ударом все зникло. Смертні стали незрячими. Настали жнива...

З'явився Хаос з вагами. Нестримні вітри гасали підземеллями, торуючи шлях своїм привидам. За вироком прилетіли душі.

— Прощення нині головне, — оголосив зважування Хаос. Він не сказав: «Прощення перемогло», бо знав, що перемог не існує. Як і поразок. Одна плинність. І в ній — усе... Хаос набрав повні груди повітря, підбадьорив себе, як оратор перед владною аудиторією, видихнув: — Прости, Справедливосте! І ти прости, Владо!.. — прорік і застиг в очікуванні. Вулкан відчував, що ось-ось має вивергнути... І дочекався. Коли хотів було піти, на нього накинулись Справедливість із Владою й заради справедливості та порядку затоптали. Як нічого й не було — легко...

Прощення пірнуло в Небо. Дивилося на них з Вічності. Воно не могло збагнути, чому колеги такі жорстокі... І Прощення попросило прощення у Бога:

— Прости, Господи, мене за велику помилку: мені не треба було покидати Землю. Виправ помилку, Боже!..

— Люди виправлять, — сказав Бог. — Мають вільну волю...

Е

Коли Марічка втретє поклала голову на плаху, плакало все місто. Хмари висіли над Львовом, як рясні кошлаті брови страшного Вія. Запрошений кат впевнено підняв сокиру і прицілився. Змахнув. Сокира вп'ялася в деревину. Голова Марічки навіть не здригнулась.

— Прости, — простогнав кат і повалився на львівську бруківку, яка того дня не знала крові. Бо в ката влучила блискавка.

Війт оголосив помилування.

— Слава! — лунав натовп. Війт упивався владою. Він ще не знав, що люди славлять не його, а Бога. І що його душа, разом з душею ката та судді, ще довго блукатиме ратушею, щоб отримати шанс, який у кожного — свій... Бо в кожного своя правда...

53

Марічка спала. Його кохана хвиляста жінка дихала легко, як дитя, й уві сні всміхалася. Лев ніжно торкнувся її вуст, щоб не розігнати радості, і подякував Богові за долю. Бо нарешті збагнув, що нарікати не можна. Ніколи, що б не сталося, бо...

«Бо...» було таємниче, як саме зародження життя. Відоме лише Йому, Господу...

У голові мелькали образи: таксист, лікар, вундеркінд, слідчий, сусідка, відьма, суддя, гіпнотизер, кіт, диво-жінка, вчитель, дідуган закордонний... Усі вони — його доля, бо?..

Батьки з фотографії, що пішли зі світу молодими, бо?..

Господиня квартири, яка випадково знайшла поранене дитя, врятувала на свій страх і ризик, ціле життя пропрацювала бібліотекарем в дитячому будинку, щоб за хлопцем пильнувати, на самотню старість взяла до себе, оберігала, як могла і вміла, так і не довірившись йому, бо?..

Хвиляста безневинна жінка, яка стала заручником злочину, яку через непокірність змусили снувати світом, змінювати зовнішність, і яка повернулася додому, де на неї чатувала небезпека, бо?..

Бабуся, віра якої допомогла їй діждатися внука, бо?..

Стільки доль залучено для того, щоб він міг насолоджуватися сном Марічки. Як складно і жорстоко! Збагнути і пояснити неможливо. Так є. І на цьому варто поставити крапку. Жирну, як вічність...

І почати все з абзаца... З великої літери, слово за словом... До безкінечності...

Дві закохані душі знову знайшли собі тіла. Що поруч...

На журнальному столику лежав лист. З ратуші. Він пахнув небом. Зміст листа Лев знав напам'ять.

«Дякую, — писало в ньому знайомим акуратним почерком. — Я повернув тобі твою душу, як ти просив. Повністю. Що можу порадити?.. Насолоджуйся вічністю, яка — вже. Бо... ти собі не уявляєш, яке то блаженство — бути вільним!..

З величезною повагою

Прощена Душа Ката.

Ага, і не забудь віддати кота — ти ж обіцяв...»

4 грудня 2012 року — 28 червня 2013 року

Content

Андрій Процайло
Привид безрукого ката

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53