Андрій Процайло

Мер сидить на смерті

У цьому художньому творі

всі події, місця, листи, послання,

дійові особи (люди і привиди) вигадані.

Реальність у книжці — випадкова.

1

Лев Безрукий утік з останньої лекції. Відпустив студентів, збрехав, що має таємну зустріч... із привидом. Тямовита молодь одразу зметикувала, що нагода побалакати з привидом випадає не кожен день, тому тихенько шмигнула за викладачем.

Але, на жаль, такої небуденної оказії не могла збагнути декан факультету етнографії Борислава Болеславівна Стійка. Вона перестріла Безрукого на виході з інституту, значуще глянула на годинник і очима запитала: «Що за неподобство?..»

— Моїй Ганнусі нині рочок. Розумієте?.. — з надією спробував пояснити Безрукий.

— Я розумію, однак у суботу, Леве Львовичу, з дев'ятої до одинадцятої нуль-нуль, — вистукувала Борислава Болеславівна, як стара, проте добре збережена друкарська машинка, — ви відпрацюєте лекцію...

— Але... — Безрукий хотів нагадати суворому деканові, що субота — вихідний день, студенти мають відвідати батьків, і так вихідних у них — як кіт наплакав, та Борислава Болеславівна не дозволила йому договорити.

— Про «але...» треба думати до «але...», — попередила вона.

І зникла за дверима, як привид. Аніскілечки не зіпсувавши настрою Левові. Бо, навчений гірким досвідом, він знав, що проблеми суботи треба вирішувати в суботу, а сьогодні — середа, 15 квітня 2015 року, найщасливіший день у його житті — день народження донечки Ганнусі!..

А Борислава Болеславівна дійсно стійка!.. Як і її прізвище... Вперто гартує дисципліну! Бо що їй залишається робити, коли вдома — лише противний котяра і стіни, обклеєні розкладами занять?.. Ніякого особистого життя! На жаль...

Лев ще встиг купити Ганнусі величезну ляльку, що цвіркотіла китайською. Проте він цим не переймався — ось-ось повернеться з Лондона з чергової конференції вундеркінд Борис Мудрагель і ляльку перекодує на українську... Без проблем...

Марі відчинила двері разом із смачнющим запахом свіжоспеченого сирника... Фантастика! Чудасія! Не життя, а казка! Блаженство неймовірне!.. Лев чмокнув дружину в щічку і помчав до Ганнусі, що тягнула до татка ручки, дріботіла від радості ніжками і гугукала щастям...

Всілися за стіл. Лев тільки відкоркував шампанське, як зателенькав мобільний Марі.

— Маріє Юріївно! — телефонувала чергова лікарка. — У нас надзвичайна ситуація! Примчав якийсь божевільний, назвався магом. Із всіма щось поробив, що не рухаються і мовчать. Я одна дієздатна. Каже, що привиди ратуші затіяли змову проти Львова — хочуть украсти в міста душу! Вимагає вас!.. Інакше всіх до бісової матері відправить! Я не хочу до... бісової матері!.. Що робити?..

— Я їду! — випалила у відповідь Марі. — Зараз же! Ждіть!.. — І винувато глянула на Лева.

— Без тебе знову ніяк... — буркнув розчарований Лев.

— На жаль... — У Марі в руках уже був ключ від машини.

2

Лев усадовив дитя на коліна, налив собі на денце шампанського.

— За тебе, доню! — виголосив тост. — Звикай. Маєш таких батьків, що нудьгувати тобі не доведеться. Загартовуйся змалку. — Та не встиг випити, як заспівав дверний дзвінок. — О, мамця щось забула!.. — зрадів він.

На порозі хитався поштар.

— Здоров'я бажаю панові Безрукому! — витріщився на господаря. — Я... тобто... вечорами не працюю... — забелькотів далі, — але... тобто... є нештатні ситуації... Лист рекомендований вам нині прийшов... тобто... Мучив мене дотепер... І я вирішив... — Листоноша замовк і намагався зосередитися.

— Тобто?.. — запитав Лев.

— Що «тобтаєте»? — здивувався поштар. — Я вирішив доставити вам кореспонденцію терміново... Чую, щось важливе...

— Давайте... — Чоловік починав злити Безрукого.

— Е, ні... — замахав руками листоноша. — «Давайте» не пройде!.. Треба розписатися у моїй відомості. Вона алібі!.. Знаєте, що таке алібі?..

— Здогадуюсь, — буркнув Лев. Розписався на хмільній галочці, намальованій поштарем. — Дякую, — додав. Прислухався. Йому здалося, що плаче Ганнуся.

— «Дякую» в горло не заллєш... — помахав вказівним пальцем перед носом у господаря чоловік. Від цих слів Лева пересмикнуло. Чув уже їх одного разу.

— Маю тільки шампанське...

— Шампанське така штука, — резюмував поштар, — що коли потроїти, то майже таке саме, як горілка.

Сусідка пані Стефа висунула з дверей спочатку голову, придивилась до дотепного листоноші і знервованого Лева і випхалась повністю.

— Ти запрошуєш у гості, Левчику? — звела з надією брови.

— Ні, — відмахнувся Безрукий. — Марі викликали на роботу. Я сам. Мала вередує. Без господині гостей не приймаю...

— Шкода... А такий день! Такий день... — розчарувалася сусідка.

Листоноша очікувально мовчав. Лев спідлоба глипнув на нього.

— Зачекайте, — звелів і зник у кімнаті. Повернувся з шампанським. — Прошу, — запропонував в обмін на листа.

Поштар прицілився до повної пляшки.

— Забагато, — зробив він фаховий висновок.

— А я для чого? — цвірінькнула пані Стефа. — Заходьте. Відмітимо день народження моєї Ганнусі. Внучечки, можна сказати. Бо я їй як бабуся рідна. — Пані Стефа заштовхала поштаря до себе в квартиру. Їй треба було поговорити. А вільних вух у час комп'ютерних технологій — катма...

Ганнуся почала плакати. Лев кинув листа на тумбу біля вішалки і заспішив до дитяти. Взяв на руки, став розважати — не допомагало. Носив по квартирі, пропонував усе, що хоче, — все одно сльози. Підстрибував, виліз на табурет, ледь абажура не зняв... Не допомогло. Ніяк... Згадав про нову іграшку, увімкнув ляльку. Ганнуся мовчки послухала китайські балачки ляльки — і знову зайшлася ревом. Та все тикала пальчиком у коридор. Там ледь не вислизнула з рук — так потягнулася до... листа. Лев, радий старатися, подав дитині конверт... Ганнуся всміхнулася, почала гугукати, розглядаючи нову «іграшку», принесену дотепним дядечком. Розглядала, ніби читала. І враз застигла в наївному ангельському спантеличенні. Бо побачила зовсім іншого, білого, як стеля, за якою їй частенько доводилося спостерігати з ліжечка, татка...

Лев упізнав почерк на конверті. Його він пам'ятатиме і на тому світі. Адже ці викрутаси змінили його життя повністю. Перевернули з ніг на голову. А потім поставили на місце. Вже зовсім іншого. І подарували йому теперішнє щастя. Але нині лякали до запаморочення. Лев усадовив Ганнусю разом з листом у дитяче кріселко. Ще й припнув для безпеки. Бо не міг гарантувати, що зараз не вирубається... із страху, що стискав його голову, серце і душу водночас... Бо...

Це був почерк привида безрукого ката...

Кинувся до холодильника. Як по спасіння. Випив приправленої льодом мінералки. Решту, що була в пляшці, вилив собі на кучері. Вода дивно стікала і булькала. Ганнуся розреготалася. Її веселість привела татка до тями.

— Татко як дітвак. Правда, Ганнусю?..

І дитя підтвердило, що правда. І простягнуло таткові листа.

Лев за звичкою понюхав конверт. Він пахнув небом. Свободою... Взяв ножиці. Лівою рукою, що не мала кисті, притиснув конверт до краю стола, правою акуратно відрізав краєчок. Вийняв складеного аркуша. Глянув на свої руки — не трусилися... «Все нормально...» — подумав і взявся читати.

«Привіт, Леве!

Я би не хотів, щоб ти отримав моє останнє земне послання. Але якщо ти читаєш цього листа — значить, грядуть проблеми. М'яко кажучи, щоб не лякати тебе...

Всі доступні мені видива вказують, що 15 квітня 2015 року над Львовом може нависнути смертельна небезпека — деякі привиди готують змову проти міста. Конкретного нічого не видно, все розпливчасто і розмито. Єдине бачу чітко: мер сидить на смерті... Все... Вибач, що потурбував. На жаль (а може, на благо), на тебе вся надія. А значить — і весь тягар. Сподіваюся, що моє попередження — маленька віддяка тобі за вільну душу... Не хочу бути злим віщуном... Просто бережи дружину і доньку... Я бачу, що вони в тебе вже є...

Через мить я злечу в небо. Тримайся... Вкотре дякую за звільнення!..

Ага, я переконав Хаоса дати шанс Владі і Справедливості. Вони не знищені. Привиди війта і лавника й надалі блукають ратушею... Може, зробив дурницю... Але по-іншому вчинити не міг. Я звільнився — нехай шанс буде й у них...

Вічно вдячна тобі душа Привида безрукого ката.

Прощавай, Леве!

Дасть Бог, зустрінемось на Небі».

Ганнуся смачно спала у своєму кріселку. Лев переніс її в ліжечко. Притулився головою до дитячого тільця і вбирав у себе її ангельське дихання і запахи. Знав, що заради дитини він зробить усе. Можливе, неможливе і... всяке.

Але що?! — нависло над абажуром, у якому раптом перегоріли всі лампочки...

З

Коли Марі повернулася додому, молодий вечір уже добряче обдивився Львів. Поблукав старим містом, відвідав декілька ресторанів і кав'ярень. Виліз на ратушу. Місто вечорові подобалося. Тут би оселитися на постійно, — подумав. — Але зась. Завтра він заступить на зміну деінде. Така робота. Бо Земля ще крутиться, слава Богу...

Лев сидів на кухні за столом, дивився на застиглу вечерю.

— Ти мене чекав, Леве Львовичу? — здивувалася Марі. На нього це не було схоже. Мав апетит, як у звіра. Дружина підозрювала, що накрив стола вдруге. Заглянула до Ганнусі і всілася навпроти такого турботливого чоловіка. — Ти не повіриш, хто сьогодні наробив шуму в лікарні... — запалювала вона інтригу. Але Безрукий погасив її в зародку.

— Повірю, — сказав він. — Нині я повірю у все...

Марі трохи засмутило, що чоловік проявив таку кволу зацікавленість до її інтриги. Хвильку помовчала. Потім підійшла до холодильника, довго в ньому порпалася.

— А де шампанське, Леве?.. — запитала вона.

— Віддав поштареві.

— Не жартуй. Що він тут робив увечері?

— Приніс листа.

— Від кого?..

— Від привида безрукого ката...

— Від кого, від кого?.. — Марі не зрозуміла жарту Лева. Думала, чоловік готує їй якийсь сюрприз на день народження Ганнусі. Що вмів, то вмів...

— Від привида безрукого ката, — повторив Лев. — Ось, — подав дружині акуратно складеного аркуша.

Марі взяла в руки папір і витріщилась на чоловіка, як на диво.

— Безрукий, ти видудлив цілу пляшку шампанського?! — кинула вона здогад. — Точно! Ти здитинів! Ти ж не вмієш пити. Ти що, не знаєш, що леви не п'ють?.. — дорікнула усмішкою. — Навіщо ти мені підсунув чистий папір?..

— Що?.. — Безрукий вихопив у Марі листа і почав уголос читати. Дружина спочатку стала серйозною, а на останньому рядку спохмурніла... Вона відмовлялася вірити, що спокій і затишок так раптово можуть закінчитися. Що знову доля посилає їм випробування, дивну можливість заробити наступну порцію щастя... Або відробити щастя теперішнє... І раптом Марі дуже злякалася. За Ганнусю...

— Мені дуже прикро, але я теж маю тобі дещо сказати... — мовила Марі, все ще сподіваючись, що сьогоднішні новини — просто збіг жартівливих обставин. Лев на те лише обняв її очима. Вона так захоплюється його люблячим поглядом. — У лікарню приходив маг Наум Чортополох! — випалила Марі. — Казав, що привиди ратуші затіяли змову проти Львова — хочуть украсти в міста душу!..

— І що мер сидить на смерті... — додав Безрукий.

— Так... — ледь чутно підтвердила Марі.

Уночі за Левом ганялися дракони. Замість вивергати вогонь вони випльовували із себе запечену кров, з якої плодилися змії...

4

Міський голова Львова Юрій Данилович Змієборець виходив з ратуші, наче вилітав на крилах. Нарешті! Не лише Україна, а півсвіту визнало, що Львів — найперспективніше місто Європи! А його особисто номінують на престижну премію «Найкращий мер світу»...

Усе складається чудово. Завдяки мудрій політиці місто має інвестиції, водночас львів'яни самі господарюють. Не поєднуване — поєдналося. Люди докладають великих зусиль, працюють, як закляті, бо Львів — їхній дім. Інвесторів влаштовують прозорі правила гри, сприяння місцевої влади. І зиски, звичайно. Чесно зароблені, вигідні всім...

А який туризм!.. Світ просто вражений Львовом! Люди не розуміють, що їх сюди тягне... Здавалося б, древньої краси по всіх усюдах безліч. А хочеться побувати саме тут. І нехай дивуються... Лише багаторічний мер Львова Юрій Змієборець знає, в чому секрет. Однак нікому не каже, бо таємниці придумані Богом для вибраних... А от собі самому дорогою додому в такий визначний день подумки зізнається: це все тому, що Львів має душу!..

Вдома про нинішні успіхи вже знали. Дружина приготувала святкову вечерю, разом з дітьми пораділи... Лягав спати міський голова Львова щасливий...

А прокинувся спантеличений і знесилений...

Наче спав, але водночас боровся з божевільними привидами. Жили вони, на диво, в улюбленій картині Змієборця, яка висіла тутечки, в спальні. Досі вона була надійним вартовим господаревого спокою. Подарував картину Змієборцеві невідомий добродій у той пам'ятний день, коли мер складав присягу на вірність громаді. На звороті полотна шпичастим почерком було виведено: «Пильнуй мою душу». Для Юрія Даниловича цей напис був одночасно громом з ясного неба, Божим благословенням і оберегом... З того часу, перебуваючи в самому серці Львова — міській ратуші, — Змієборець був певен, що Львів має душу. Знав — і все! Звідки це переконання з'явилося, мер не переймався, бо довіряв своїй інтуїції більше, ніж розуму...

З вікон намальованої ратуші вискочили привиди, і картина захиталась. На стіні у спальні з'явилася тріщина, схожа на велетенського павука... Привиди не приховували, що прийшли по душу мера... Підлещувались, обіцяли земні блага, багатства казкові. А коли не проходило — починали залякувати. Пророкували вічне пекло і гарячу смолу, топлену у славному місті Львові... Щоб знав наївний мер, хто його катує... Свої!.. За яких так стійко стоїть...

Змієборець затявся — душі не віддав. Знесилені впертістю Змієборця привиди позалітали назад у картину і зникли. Древня ратуша провалилася у прірву вічності — у рамці зяяла чорнота... Така насичена, аж світилася. Була ніби живою. Стогнала від пекельного болю, корчилася, а коли вже не змогла терпіти, з картини посипалися іскри... Страшнючі, як колись із чорно-білого телевізора, якого малий Юрко сам вирішив відремонтувати і ледь не спалив хати... Мер хотів було кинутися гасити пожежу, але побачив себе приклеєним до високого дерев'яного крісла... Навіть голова не рухалася — потилицю присмоктала липка спинка... Мер збагнув, що він мимоволі став свідком якоїсь жахливої таємниці, після якої...

— Смерть, — підтвердила картина солодким голосом, від якого Змієборцю стало млосно. А через мить на екрані з'явилася власниця голосу. Її мер не міг не впізнати. Перед ним була власного персоною, трусилася від реготу... смерть.

— Документальний фільм, — скрипнула щелепами старушенція. — Прем'єра для останнього мера, — труснула кістками і зникла...

І побачив Змієборець середньовічний Львів, безбарвний, худий, висохлий на тараньку... І дракона, чорного, як смола, схожого на вовкулаку! Дракон нахилився над річкою і пив, пив, пив... Жадібно, ніби востаннє. А коли річка перетворилася на глибочезний рів, чудовисько знайшло джерело, затоптало його своїми лапищами, насунуло купу мулу і всілося верхи, наче закоркувало своїм волохатим задом кратер вулкана... І застигло, перетворилося у кам'яну скульптуру... Тоді над ровом почало рости місто. Віки минали, як секунди, і небавом Змієборець побачив сучасний Львів... Красивий і величний!.. У ньому щасливі люди — милуються містом, а під ними... змія, що крадькома підземеллям повзла до дракона. На ній верхи сиділа смерть і скалила зуби... Змія заповзла в пащеку дракона, і стався вибух! Річка вивергнула чудовиська і затопила місто... Смерть плескала у свої кістляві долоні й реготала від передчуття моря трупів...

Мер відчув, як вода наповнює легені, як серце стишує ритм, як мозок затуманює, і... прокинувся.

Був мокрий, наче хлющ, і зовсім знесилений.

— Ти кричав уві сні! — повідомила дружина.

— Ще б пак... — Змієборець коротко переповів їй сон.

Тривога не відпускала. Такі раптові перепади настрою, звичайно ж, не додають оптимізму. Дружина пояснила стан чоловіка синдромом досягнення успіху. Так буває, розсудила вона, коли роками товчешся заради мети, вичавлюєш із себе всі соки, а коли мрія в кишені — розслаблюєшся... І знову застій, апатія... Допоки не придумаєш собі нових проблем, які терміново треба вирішити...

Мудра дружина у мера. А що дивуватися?.. Чоловіки без мудрих дружин — ніякі. Якими б звивинами їх не винагородив Бог і яку б шовкову стежку їм не стелила доля...

Дорогою до мерії Юрій Данилович трохи заспокоївся. Вибудовував собі в голові план роботи на день. А був він насичений... Може, дійсно, взяти відпустку і трохи відпочити? — запитав себе словами дружини. Й одразу відповів: не час. Ще трошки... Ще два вкрай важливі іноземні проекти — і вже тоді...

Перед мером хтось уважний завбачливо відчинив важкі вхідні двері міської ратуші. З них, наче на мітлі, вилетіла жіночка із скуйовдженим чорним волоссям, у довгій квітчастій сукні.

— Ти сидиш на смерті!.. — кинула вона в очі Юрію Даниловичу і розчинилася на площі Ринок. Наче її й не було...

— Божевільна! Не звертайте уваги!.. — лепетав хтось збоку. Але мерові оте її «Ти сидиш на смерті!..» запало не лише в голову, але й у душу... А душа ох як уміє помучити, коли щось не по її...

5

— Юрію Даниловичу, вибачте, прошу... — хвилюючись, затиналася секретарка Віра. — Знаю, що у вас через п'ятнадцять хвилин важлива зустріч, але один пан... Напористий, як... — не договорила. Ледь не сказала шефові «як жеребець» і почервоніла...

— Хто? — спокійно запитав мер. Він знав, що просто так Віра не турбуватиме.

— Доцент кафедри етнографії Безрукий Лев Львович.

— З яким питанням?..

— Не хоче говорити, бо інакше, каже, його заберуть у божевільню...

Мер декілька секунд дивився в безвість, наче вона мала підказати йому, чи варто перед однією з найважливіших зустрічей у його житті витрачати час на настирливого відвідувача.

— То що?..

— Хай заходить. На п'ять хвилин. Якщо я не зможу, сама будеш його спроваджувати.

— Добре...

Безрукий з'явився у кабінеті мера розгублений і блідий, як полотно. Наполегливість, з якою штурмував секретарку, зникла, випарувалась... Бо тепер треба було пояснити впливовій публічній людині, яка звикла оперувати фактами, що він не схиблений на своїх етнографічних зацікавленнях учений...

Змієборець вийшов з-за столу. Посередині кабінету чоловіки зустрілися, привіталися за руку.

— Слухаю вас уважно. — Мер глипнув на годинника. Сісти не запрошував. Тим самим ще раз культурно натякнув, що часу в нього обмаль.

Безрукий обійшовся без передмов. З ходу переповів мерові про останнього листа з ратуші. Від привида безрукого ката. І про візит до психіатричної лікарні мага Наума Чортополоха. При словах «мер сидить на смерті» Юрія Даниловича пересмикнуло.

— Ви думаєте, я здурів? — запитав Лев.

— Ні, — відповів мер. Доцент полегшено видихнув. — Я думаю, ми здуріли обоє... А тому — нам потрібно сьогодні ввечері зустрітися і скласти план нашого одужання...

Доцентові кафедри етнографії Безрукому Левові Львовичу здалося, що міський голова з нього глузує.

— Якщо ви, Юрію Даниловичу, мені не вірите, то зустріч не має сенсу...

— Проблема в тому, — мер виглядав стурбованим, — що я вірю собі... А тому... О дев'ятій вечора я вас жду. Тут. На каву...

Лев вийшов від мера ніякий. Не міг збагнути, чому Змієборець не здивувався, що з ратуші якісь привиди пишуть листи схибленим ученим. Був стриманий і наче зацікавлений. І якщо мер вважає його божевільним, для чого ця вечірня зустріч?.. Може, на Левових легендах хоче зробити рекламу ратуші і залучити ще більший потік туристів?..

Безрукий жалів, що пішов до мера. Тим більше, доказів у нього катма. Лист від ката, який для міського голови є звичайним чистим аркушем. Бо катові листи відкриваються лише Безрукому. Чомусь... Але водночас не вірити катові він не мав права. Адже на власній шкурі пережив наслідки його попередніх одкровень...

Зателефонував Марі, сказав, що повернеться пізно. Увечері має зустрітися з міським головою. Спитав, як Ганнуся...

— Будь обережний, Леве, — попросила Марі.

— Чому?..

— Бо я боюся... — призналася дружина. — Мені здається, що не тільки мер сидить на смерті... А я теж...

— Усе буде добре, — пообіцяв Лев. І збрехав. Бо у «все буде добре» не вірив у ньому жоден атом. Ні той, що відповідає за Землю, ані той, що слугує небесам...

Щоб якось згаяти час, пішов на роботу. Вирішив посидіти на кафедрі, а заодно продемонструвати Бориславі Болеславівні, який він сумлінний працівник. За останній тиждень декан уже двічі йому робила зауваження. Ще витурить з роботи до бісової матері... А він, крім порпатися в душі свого народу, більше нічого не вміє... Хіба що бетон місити на будові. І то однією рукою...

6

Головний привид Львова Домовина повертався додому злий, як демон. Після дводенних суперечок Собор привидів європейських міст постановив: забрати у Львова душу. Тимчасово... Але Домовина знав, що забрати — значить, украсти. А тимчасово — це назавжди. Не сьогоднішній, надивився світу за стільки років поневірянь землею... А це означало, що місто згине! Бездушшя перетворить його на прах, зітре з лиця землі. Як цього уникнути? Одному Богові відомо, і то ще не факт. Шеф привидів теж не ликом шитий! Знається на слабкостях світу не згірше за Бога...

Любив Домовина Львів! Так зріднився з ним, що далі нікуди. Але правду теж приховати не міг. Душа міста не дотримала принципу паритету — тримати у собі порівну світла і мороку. П'ятдесят на п'ятдесят. Це були основні умови для душ при їх вселенні в тіла міст... Наскільки Домовина був поінформований...

Не винив головний привид душу Львова. Бачив, що вона старалася з усіх сил дотримувати угоди. Противилася, як могла... Але люди у Львові здуріли!.. Своїм дивацтвом насильно переситили душу світлом... Та й туристи добряче допомогли, чого гріха таїти... Вже дійшло до дев'яноста на десять! А це означало, що скоро не лише зникне вся темінь Львова, а світло, як пошесть, поширюватиметься й на інші міста. Не дивно, що сусіди захвилювалися. Привиди околишніх міст зініціювали зібрання, поставили питання руба... Умирати не хотів ніхто... Як Бог дав жити привидом, то треба жити... І боротися за життя до скону...

Домовина приземлився на Лису Гору. Сів на лаву і став мізкувати. Перебирав на пальцях варіанти. Вибирати, фактично, було ні з чого: поганий, гірший, поганючий... І навіщо йому ця халепа у час, коли так-сяк притерся до життя на цій грішній землі, виборов більш-менш комфортне місце в підземеллях ратуші?.. Щоб спокійно обмізкувати, як позбутися тягаря гріхів і вирватися в омріяне небо...

Але Домовина добре розумів, що противитися волі Собору — це значить нидіти десь у вічному засланні в муках... Усе одно знайдуть іншого виконавця. Це — поганючий варіант. Гірший — провалити місію і згоріти від світла. Без надії на небо... Поганий — впрягтися і вкрасти-таки душу в міста... А там буде видно... Життя покаже... Щомиті щось та й міняється — не треба заглядати далеко у віки...

На поганому варіанті головний привид Львова і зупинився.

Він підвівся, набрав повні легені вітру і полетів у ратушу. У свій кабінет. Щоб працювати...

Зайшов. Мер Юрій Змієборець сидів за столом. Переглядав якісь папери.

— Якого дідька ти тут робиш? — обурився Домовина. — Маєш тіло, дружину, дітей — іди додому і насолоджуйся життям!..

Боже, які ці люди телепні!.. Не вміють смакувати життя... Оце попробував би Змієборець невидимим тинятися ратушею і надіятися на чудо... Що коли-небудь звільниться і злетить...

Домовина і Змієборець мали один кабінет на двох. Мер, звичайно, привида не бачив і не чув. Не знати навіть, чи відчував. Зате привид усе бачив і все знав. Та от мало що міг вдіяти... Отаке-то життя. Змієборець, на відміну від попередніх мерів, Домовині не заважав. Удень привид терпів його легко. А ось з настанням сутінків це давалося йому непросто. І зараз, коли Домовина мав прийняти вкрай важливі рішення, присутність мера його неймовірно дратувала...

— Іди додому!.. Йди геть!.. — навіював привид мерові. Але той не зважав. Сидів у кріслі, як прилиплий до каструлі вареник...

І що мав робити головний привид?.. Змієборець тут більшою мірою господар — бо має тіло...

Домовина вирішив заспокоїтися і займатися своїми справами... Вийняв пляшечку парфумів, оббризкав весь кабінет. Щоб духом мера не смерділо.

Нестерпний Змієборець повідчиняв вікна. Хоч надворі стояла застуджена весна. Вітряна, слизька і розхристана... Точнісінько як настрій у головного привида Домовини...

7

Лев стояв на площі Ринок перед ратушею і пильнував велику стрілку старезного міського годинника. Коли вона перескочила на одинадцяту — увійшов у будівлю. Охоронець його не займав, бо звик до вештання туристів, які прагнули потрапити на оглядовий майданчик на ратуші, щоб подивитися на нічне місто.

Приймальня мера була порожньою. На стіні пульсував годинник — далеко не такий, як на будівлі. Сучасний. Без життя. На батарейках.

— Заходьте, Леве Львовичу, — заговорила приймальня голосом мера. З якогось прихованого динаміка, здогадався Безрукий.

Кабінет міського голови ввечері здавався зовсім іншим. Похмурим і чужим.

— Я тут... — мовив Лев. Наче прагнув, щоб Юрій Данилович звернув на нього увагу. Бо погляд мера був десь далеко, за тридев'ять земель.

— Це добре, пане Леве... Дуже добре... А ось я такої впевненості щодо себе не маю...

Довгих декілька хвилин чоловіки дивилися один на одного, ніби шукали якогось іншого зв'язку, крім очей... Не знайшли. Тоді мер почав:

— Я вам розповім дещо... Це, в основному, дивні збіги, що переслідують мене останній тиждень... Гм... І ще дещо. — Сумніви вискочили на його обличчі, натягнули канат і почали перетягувати: хто — кого? — Але все по порядку... Тоді ви зрозумієте, чому я казав вам, що здурів... І пересвідчитеся, що я з вас не кепкував... — Мер запросив гостя сісти. Як і обіцяв, почав готувати каву. Її запах трохи перебивав холодну моторошність, що витала в кабінеті.

— Так... — Безрукому наче заклинило язика. Мізки буксували, як старий комп'ютер.

Мер чекав, що вчений ще докине кілька слів. А коли збагнув, що чекання марне, заговорив сам. Був схвильований і цього не приховував.

Юрій Змієборець детально розповів сон, в якому у нього намагалися викрасти душу і ледь не втопили... Розказав про розпатлану жінку, що попередила його «про сидіння на смерті». Згадав про вранішній візит Лева, після якого він полегшено зітхнув, бо виплутуватися з чортівні вдвох набагато веселіше.

— Якщо нереальні події повторюються не лише у моїй голові, а ще й у головах інших, — це вже не божевілля, правда?

Безрукий, загартований злиднями у дитячому будинку, знав, як змусити мізки працювати. Він пообіцяв їм на вечір шоколад з горіхами. Від того в роті з'явилася слина і завівся язик. Дар мови було успішно реанімовано.

— Не факт, — відповів він тепер уже упевнено.

— Тобто?.. — Міського голову така відповідь не влаштовувала.

— Це може означати, що божевілля прагне стати реальністю...

— І що, цьому можна запобігти?

— Так. — Безрукий зробив тривалу паузу. — Прийняти нову реальність.

— А це значить, що я сиджу на смерті і що привиди хочуть украсти у Львова душу?

— Атож.

— Тоді я нічого не розумію...

— Все ви розумієте, Юрію Даниловичу, — втішив мера Лев. — Просто ваш теперішній земний досвід не дозволяє цього прийняти.

— А як бути?

— Не знаю... Переконаний лише в одному, що «бути» — треба ще заслужити... Сидіти склавши руки — не поможе... Можна, правда, ще молитися, щоб те, що зараз із нами відбувається, виявилося наївними масовими галюцинаціями. Повірте, я маю досвід спілкування з привидами. Я ж Безрукий... У прямому і переносному значенні. — Лев показав свою покалічену, обрубану руку.

Мер підскочив на кріслі, як на гойдалці. Перебрав папери на столі. Потім попорпався в тумбі.

— Ось, знайшов нарешті! — І він простягнув папір Левові: — Почитайте...

Лев повертів аркуш у руках, сказав здивовано:

— Тут же нічого не написано. Що я маю читати?..

Змієборець нервово вихопив папір із рук нахабного вченого.

Пробіг по ньому очима.

— Ви з мене глузуєте? — запитав з притиском.

— Мені зараз, проти ночі, не до глузувань. Просто я здогадуюсь...

— Які здогади? — скипів мер. — Тут чорним по білому написано. Слухайте... — Змієборець почав читати: — «Дякую. Ваші знання допомогли мені злетіти. З повагою, Привид безрукого ката. P.S. Передайте вітання Левові Безрукому».

— Я не договорив, Юрію Даниловичу... Винятковість катових листів полягає в тому, що їх може прочитати лише адресат. У даному випадку — ви. Звідки я знаю? Бо я теж маю такого листа... І моя дружина каже, що я з неї глузую... Прошу... — Лев подав мерові останнє послання ката.

— Нема нічого... — промимрив Змієборець, розглядаючи аркуша. Раптом він його понюхав. Скривився. — Пахне, як у моєму кабінеті проти ночі. Звідки беруться ці затхлі запахи?

— Не знаю... Краще я вам прочитаю... — Безрукий забрав у Змієборця аркуша, впевнено, як щойно мер, прочитав свого листа. На відміну від міського голови, Левові лист пахнув свіжим небом.

— Що робити? — запитав по паузі Змієборець.

— Це вже питання, яке не любить сидіти склавши руки. І вкрай важливе. Саме воно щось та й може вирішити... Так от... — Лев вирішив від мера нічого не таїти. Розповів, як він був причетний до звільнення з ратуші привида безрукого ката... Аби голова міста не тішив себе ілюзіями, що до нього в гості завітала казка.

Юрій Данилович Змієборець довго боровся із змієм, який поселився у його голові... І не переборов... Змій переконав його, що він реальний. Попри суцільну дивину...

Кабінетом прошмигнув холод. Такі відчуття з часу падіння з вікна Безрукого вже не бентежили. Проте мер змінився.

— Хочете правду?.. — раптом запропонував Змієборець.

— Я її знаю... — Безрукий, як снайпер, націлився в очі збентеженого мера. — У миті, коли вас попускає передчуття, — карбував він, — ви переконані, що гаєте час на божевілля... І ви хочете мене прогнати... Це нормально. У мене таке було... Але, знову ж таки, наступної миті вас щось не пускає...

— Атож... — приречено погодився міський голова.

— Це все привиди. Вони з нами повсякчас. Просто... не даються чути... А зараз... Хіба ви не розумієте, що ми не самі? — запитав Безрукий.

Юрій Змієборець намагався вловити ритм дійсності. Зробивши декілька довгих вдихів-видихів, він запитав:

— Як повернутися до нормального життя?

— Не маю жодного поняття, — зізнався Лев. — Життя підказує поступово. Ось мене, приміром, зараз цікавить, на чому ви сидите?

Юрій Данилович зіскочив з крісла. Подивився на свіжу вм'ятину від своїх сідниць. Відсунув крісло, глянув на підлогу, під стіл. Знову взявся за крісло. Обстежив від ніжок і до спинки. Звичайне, трохи протерте, зручне крісло... Ні більше ні менше.

Безрукий не зводив очей з міського голови.

— Що? — запитав мер у цих очей. — Крісло як крісло... Де та смерть?..

— Якщо ви не проти, я поділюся з вами деякими здогадами. Бо маю досвід, як розгадувати зашифровані послання з іншого світу.

— Яке там «проти»? — обурився мер. — Ви зараз тут для того, щоб я щось зрештою зрозумів! І міг контролювати ситуацію... Або схибнувся остаточно... — докинув приречено.

— Але спочатку декілька навідних запитань. Ви щось знаєте про душу Львова?

— Знаю! Лише те, що вона є...

— Звідки?

— Відчуваю...

— Цього мало... — Безрукий міркував, з чого почати. — Отже, ми маємо застереження від привида ката, від мага, від дивної жінки про те, що ви сидите на смерті... Сон, де вас тероризує смерть і де дракон випиває річку... Схоже, Полтву, на якій стоїть Львів... Слова мага Наума Чортополоха, що привиди хочуть вкрасти душу Львова. Все?

— Ні... — Юрій Данилович боровся сам із собою. Швидше, із здоровим глуздом, який наказував йому мовчати.

— Якщо ви будете від мене приховувати деталі — у нас нічого не вийде. Самотужки у справі з привидами перемогти неможливо. Самостійно можна лише збожеволіти...

— Два роки тому у Львові побував один з чаклунів, який брав участь у «Битві екстрасенсів». Чули про таку передачу?

— Чув... І що?

— Так от. Він досліджував енергетику Львова. Побував у старих церквах, музеях, будинках, вилазив на Високий Замок, тиждень товкся тут, у ратуші...

— І що? — Безрукий забув, що перед ним сам мер! «Щокав» до нього, як до якогось пацана.

— Він повідомив, що Львів поглинає темряву... Що темні сили пищать тут на кожному кроці, скуті світлом... І що гряде велика змова темряви проти Львова — місто хочуть умертвити!.. — Мер зблід. — Утопити!.. — додав він. — Так, чаклун сказав «утопити»... — промимрив ледь чутно. — Як уві сні...

— Ну, сон — це не документ, — мовив Безрукий. — Давайте про змову. Коли вона має відбутися? Казав щось про це ваш чаклун?

— Казав, — відповів мер. — 15 квітня 2015 року... Тобто вчора...

Безрукий скуйовдив свої кучері.

— Про це саме попереджає і привид безрукого ката. Ще один доказ...

— І ще екстрасенс підтвердив, що мером міста в цей час я є неспроста. Адже моє ім'я та прізвище — як у легендарного Юрія Змієборця, покровителя Львова... І це не простий збіг...

— Так... — заохотив мера продовжувати Лев.

— Чаклун також спрогнозував, що цього дня я осідлаю дракона... І якщо він мені відкриється, я врятую місто...

— Якого дня?

— 15 квітня 2015 року... А про який день ми говоримо?.. — Мера розізлило, що доцент поводиться з ним, як слідчий з підозрюваним.

Безрукий збагнув, що натрапив на ниточку таємничого клубка, який приховує секрет сидіння мера на смерті. Треба обережно розплутувати цього мотка, щоб не обірвати нитки. Аби, не доведи Боже, не випустити її з рук...

— А де ви були 15 квітня 2015 року?

— Тут, у кабінеті. В сесійному залі... Багато де був — я ж не прив'язаний до крісла! Ще водив іноземців на оглядовий майданчик ратуші... Ага, і в історичний музей забігав... Опівдні, перед обідом... З групою інвесторів... Їх цікавили деякі експонати... Робили фото... — Обличчя мера змертвіло, стало восковим. — У тому числі вони роздивлялися...

— Крісло дракона! — вигукнув Лев.

— Атож... дракона... — Застиглий мер заплющив очі. У голові зібрався такий вінегрет, інгредієнтів якого в реальному житті не було і в помині.

Незвичайні історичні експонати — це вже була стихія Безрукого. Він почав:

— Дивне крісло, атож! Повернута очима догори голова дракона слугує замість передніх ніжок крісла. Крила дракона — замість задніх. Вигнутий хребет — сидіння, а спинкою є хвіст. Якщо крісло перекинути догори дриґом, то дракон наче хоче злетіти... Крила його підняті... Я читав про одного екстрасенса, що втік від того крісла. Гнав, наче від дідька... Казав, що від нього йде смертельна енергетика... Екстрасенс був переконаний, що саме на цьому кріслі і відбувалися криваві обряди... Отак-то... Тому це крісло ще називають троном Сатани. Людей біля нього бере млосний страх... А вночі, кажуть, з крісла з'являється привид... — розповідав Безрукий.

— Я сидів на ньому... — ледь чутно мовив мер. — Мурашки тоді бігали по спині. А встати я не міг. Не мав сил. Допоміг інвестор. Ухопив за руку, мовив жартома: «Вставай, мере, чого розсівся, як на троні!..» Я його ладен був за це розцілувати... — Змієборець виглядав, як свіжопобілена стіна. — Що тепер?.. — запитав спантеличено.

— До речі, а ви в курсі, що першим приміщенням музею була міська ратуша? — Мер кивнув, мовляв, так. — Отож-бо... Не виключено, що крісло дракона з привидами ратуші добре знайоме... В цьому кріслі мусить бути якась зачіпка... Стовідсотково. Треба мчати в музей. Поки не пізно.

— Як? Проти ночі?

— Проти ночі саме й час. Привиди оживають... Так що... Телефонуйте, домовляйтеся... Тим паче, музей тут, на місці. Лише площу перейти...

— Це божевілля!..

— А що нині не божевілля?.. Де ви бачите нормальність, Юрію Даниловичу?.. Такий час... Просто не всі до божевілля доростають... Шлунок не пускає... Ви погоджуєтеся, що дбати лише про шлунок — це не істинне призначення життя?..

— Так. Але...

— «Але» у цю мить має єдине продовження: але ми мусимо негайно дослідити крісло. І не будьте наївним — не думайте, що в цю гру вплутані тільки ми. Кілька цікавих екземплярів рвуться виконати свою роботу. І далеко не факт, що не поп'ють нашої крові...

Директор історичного музею Пошуковець Степан Васильович переднічного дзвінка мера злякався.

— Слухаю, — мовив насторожено. — Щось сталося?

— Ні. Все нормально. Просто у мене зараз у кабінеті є один схиблений вчений-етнограф, і він хоче подивитися на крісло дракона. Те, що ви мені з друзями показували...

— Знаю. А чи не міг би ваш учений зачекати до ранку? — запитав директор з надією.

— Не може... — відповів мер.

— Юрію Даниловичу, тут така делікатна справа з тим кріслом... Навіть не знаю, як вам це пояснити... Ну так, щоб ви не подумали, що я...

— Якраз усе в «делікатній справі». Нам треба подивитися крісло вночі...

— Добре. Тоді я вас чекатиму на площі... із сторожем...

— Домовились...

Через десять хвилин, коли мер з ученим досьорбали холодну каву, директор історичного музею постукав у кабінет мера.

— Я хотів би зробити ще одну спробу відмовити вас іти до того крісла...

— Давайте... — запропонував мер.

— Благаю, не йдіть... Немає чого з темними світами жартувати. — І директор звернувся до Лева: — Ви ж учений, етнограф, ви ж маєте знати, що навіть крісло має душу. Двері оті скриплячі теж мають душу. Львів має душу!..

— Саме душа Львова мене найбільше цікавить! — ошелешив директора Безрукий. — Ходімо!

Мер мовчки стенув плечима. Наче це був не владний мер, а якийсь послужний ходячий пристрій до божевільного вченого, схожого на дикого лева, що прагне крові.

Привид Домовина не був би головним привидом Львова, якби уважно не фіксував усього, що відбувалося в кабінеті мера (його теж, до речі). І був би останнім лопухом, якби не полетів слідом за мером і доцентом, з якими, судячи з усього, йому трішки доведеться поморочитися... Не все так легко, як здається... А що поробиш?.. Життя...

А ще Домовина належно оцінив мізки цих двох сміливців. Молодці!.. Швидко допетрали... Бо саме з крісла дракона Верховний привид радив йому починати пошуки душі Львова... Нині опівночі...

8

Головний привид Львова кружляв біля мера і доцента й тішився, як ненормальний. Відривався на всі сто. Що вони, смертні, можуть побачити своїми сліпими очима? Як фіранки тріпочуть од вітру? Хіба що... Те, що багато до чого додумалися, за це їх варто похвалити. Бо люди так деградували у пошуках комфорту для тіла, що перестали вірити у правду. Для них справжня правда — божевілля, химери, фантазії... У кращому випадку — казки... Тому наймудріші — діти. Або «схиблені». Так люди називають тих, хто вміє бачити не лише ковбасу...

Домовина стільки часу провів поруч Змієборця, бачив його як ззовні, так і зсередини, але що той такий мудрий — навіть не передбачав... Певно, мер у нього навчився. Все-таки постійне перебування в оточенні іншої енергії марно не минуло...

Доцента Безрукого привид уже знав не з чуток. Екземпляр такий, що ого-го!.. Витягнув із земного пекла привида безрукого ката... Пощастило катові... Домовина йому заздрив. Бо сам хотів би покинути ці кляті руїни і знестися в небо! Може, коли вкраде душу в міста і надійно замкне, то вдасться. Принаймні такі можливості Хаосом передбачені. Побачимо... А Безрукого після звільнення ката Домовина зненавидів не на жарт... Більше за пекельний промінь сонця!

І ось тепер, коли Морок з хвилини на хвилину запанує на землі, двоє земних людців ідуть в історичний музей, до священного трону дракона, щоб побачити дива?.. Хто вам ці дива відкриє, людоньки?.. Ви думаєте, що Бог вам дав очі, щоб бачити?.. Дзуськи! Очі маєте для того, щоб бути сліпими! Вони не відкривають, вони закривають від вас світ! Бо що можна вгледіти через дві цяточки, що безперервно бігають по ліліпутській орбіті, ще й, як хмарами, затьмарюються кліпанням? Що?

Домовина бачив, як крісло оживає... Як з'являється його дух, наповнюючи дикою енергією тіло дракона. Як запалюються очі чудовиська і горять запеклою кров'ю. Дракон вигинається, наче хоче проковтнути свого хвоста... І враз випрямляється у своїй страхітливій величі! Б'є себе в груди і рикає на весь світ. Дракон знає, чому сьогодні ожив. Шукає кривавими очима Домовину. Крилами наказує привидові підійти... І хоча Домовина за свої віковічні поневіряння надивився всього, йому стає страшно...

Годинник на ратуші почав вибивати північ. З першим його бамканням дракона затрусило. Він умить зробився одним смоляним згустком, з якого виринула смерть. Вона нахабно щирилася привиду і махала косою. А дракон знову почав ставати кріслом. Годинник бив далі, наче вгачував гвіздки в домовину. Смерть всілася на крісло. Посовалася своїм кістлявим задом, ніби намагалася вмоститися зручніше. А коли годинник на ратуші востаннє бамкнув і затих, щезла. Як спалах, Домовина побачив на місці, де щойно совалася смерть, текст. Його очі миттю його зафіксували. Володів головний привид Львова такою картою пам'яті, що людям навіть не снилося. І навряд чи коли присниться. Бо вони, заземлені, навіть не володіють сном. А саме він і є справжнім життям.

Головний привид задоволено прицмокнув — перший крок зроблено. Потім ще один маленький крок, іще... І буде ціла стежка. А вже нею він добереться і до душі Львова. Був у цьому переконаний на всі сто...

Тепер можна потішитися з мера і вченого. Вони стояли посеред музею розчаровані, дивилися на мертве крісло дракона і мовчали. Мчали, щоб побачити сенсацію, а вгледіли мертву тишу... Може, їхні душі і бачили дракона, але вони не мали куди передати інформацію. Бо людські голови давно позабивані всіляким мотлохом і до нового зачинені. Вони перемелювали те, що їм оптом завантажили ще змалечку, коли перестали вірити в дива... Що поробиш, нещасні ці люди... Вони не можуть збагнути, що їхня черепна коробочка маленька, як макове зерня. Що тих мізків — жменька, і то вони зморщені, щоб триматися купки, аби людина хоч трошки могла мислити. Інакше пропаде... Щоб до тієї черепної коробочки потрапило щось нове — треба вивільнити місце... А люди не бажають вивільнити місце. Вони скупі. Вони не ладні позбутися мотлоху. Сподіваються, що колись та й знадобиться. Тримають на чорний день. Тому їхній мозок — це смітник, який не чистять. Сміття там лише пресують. До самої смерті. Єдину чистку роблять тільки хробаки. Коли чистка вже нікому не потрібна...

Щоб хоч трохи мера і доцента розрадити, Домовина дмухнув на двері. Вони застогнали. Але ув'язнені в тілах люди подумали, що це протяг...

«Чим їх здивуєш, коли вони щодо див закриті?» — розчарувався Домовина і помчав працювати. Часу багато — він вічний. Але щоб устигнути багато, треба все робити вчасно. Привид не відкладав справ у довгий ящик — він же не людина. Хоча як би хотів нею стати знову! Народитися пухнастим малям, прожити гідне життя — і злетіти в небо! Блаженство!.. Але, як то кажуть, кесареві — кесареве, а привидам своє робить...

А ще головний привид Львова Домовина дивувався, чому смерть була такою переляканою у мить, коли, наче спалах, з'явився текст. Невже вона теж не знала, що там написано, а вгледівши, відчула для себе загрозу? Скільки привид знав смерть, він жодного разу не бачив у її очах страху... З ким, з ким, а зі смертю Домовині ох як не хотілося воювати! Зрештою, ворогів знищують, щойно вони з'являються, а смерть поки що — друг...

Домовина ввійшов у кабінет. Усівся за стіл. Увімкнув комп'ютер. Мер, скоріше за все, нині вже не повернеться. Можна спокійно, без смороду попрацювати.

Відкрив повний перелік привидів Львова. Серед них для виконання місії треба було вибрати трьох. Найбільш підходящих. Щоб і своїми мізками шурупали, і чужими могли повелівати. Щоб не губилися, потрапивши в складну ситуацію, адже не секрет, що доведеться працювати і в гарячих точках, які люди називають «святі місця». І щоб, чого доброго, не думали зрадити, бо свобода, хоч і тимчасова, все ж таки свобода... Манить своїм польотом, як гріх...

Добре, що світовий банк привидів виділив для цієї місії достатньо енергії. Бо в банку привидів Львова енергії як кіт наплакав. Вистачає хіба для того, щоб Домовині злітати на Собор. Такі часи... Криза... А з тої енергії, яку виділив світовий банк, можна організувати повноцінне вселення трьох привидів у людські тіла. Затратна справа, але що поробиш?.. Більше, фактично, не потрібно. А двох все-таки замало. Всяке буває — краще підстрахуватися. Головний привид Брюсселя, правда, скупердяй рідкісний, хотів зекономити, наполягав на виділенні енергії для вселення двох привидів, але Домовина переконав Собор, що ризик у такій надважливій операції треба звести до мінімуму...

Закукурікали треті півні. Домовина не спішив. Довго зупинявся над іменем із списку і наче перевтілювався в іншого привида. Намагався його відчути повністю, передбачити поведінку і користь, яку той може принести під час виконання завдання.

Коли ніч почала збирати манатки, щоб іти геть з міста, головний привид Львова зробив свій вибір. Він набрав на комп'ютері:

1. Домовина.

2. Чернець.

3. Чорна дама.

Щодо себе — сумнівів не було. Він мусить піти, щоб керувати місією. Головному привидові відсиджуватися в ратуші, ховатися за чужими спинами не личить.

Чернець — привид з підземелля Єзуїтського собору. Колись продав душу дияволові. Кмітливий. Метикуватий. Досвідчений. Сильний. Гарячих точок уникає, але коли треба — мчить у гущу небезпеки без вагань.

Чорна дама — молодий привид з кав'ярні, що розміщена в підземеллі, на розі вулиць Руської та Федорова. Вибір для Домовини важкий. Але її характеристики точно знадобляться. Бо крім кмітливості, метикуватості, досвіду та сили потрібна ще зваба... Хоча кмітливості і метикуватості їй теж не бракує... Чорна дама була красунею хоч куди. Всім женихам відмовляла. А попалася на каві. Якийсь лоботряс звабив її ще не знаним тоді чудодійним напоєм. Чорна дама була такою вдячною, що, крім тіла, здуру віддала женихові ще й душу. Тепер блукає підземеллям. Можна лише здогадуватися, хто був тим женихом... Але Чорна дама напою не розлюбила. Від неї лине такий аромат кави, що просто дурманить...

Ранок однією ногою ступив на поріг ратуші. Зараз знову примчиться мер. У нього як не безсоння, то ще щось. Себе мучить і людям спокою не має.

Головний привид Львова вимкнув комп'ютер. Сьогодні опівночі він зустрінеться з кандидатами, побалакає... Якщо буде взаємна згода, скерує кандидатури на затвердження в головний офіс. Дали енергію, тож хочуть бути в курсі її використання. І немає на те ради...

Домовина підійшов до столу мера. Зібрав у кулак енергію, взяв ручку. У записнику Змієборця зробив першу нотатку нового дня. «Смерть Львову!» — написав. І безсило опустився на крісло. Що не кажи, а користування матеріальними речами забирало в Домовини цілі підземелля сил... Та нехай... Зате у мертвому місті пануватимуть лише вони, привиди!..

9

— І що?.. — запитав мер доцента.

Безрукий безпорадно тер своїм обрубком долоню. Дивився на ратушу, що нагадувала йому дракона. На збентеженого директора музею, якого крісло дракона лякало вже давно. На змерзлого сторожа, якому зіпсували зміну. Що мав відповісти?..

— Вибачте, — сказав винувато, очікуючи докорів.

— Не треба, — мер на прощання затримав Левову руку. — Ви ж добре знаєте, що перед нашими незрячими очима відбувалася змова проти Львова.

— Так... — Безрукого часто підводили очі, його інколи підводили вуха. Але ніколи — ніс. Нюх він мав натренований. Запах привида витав у музеї. Впереміш зі смертю...

— Чекаю подальших інструкцій. — Юрій Данилович натякнув Безрукому, що хотів би бути в курсі справи, якщо привиди ще дадуть про себе знати, бо яким би він реалістом не був, як би не боровся за технічний прогрес, але сидіти на смерті не хотів... Неприємно, навіть коли ти смерті не бачиш... А позаяк усі великі люди — забобонні, то завтра під час чергової сесії він стоятиме... За трибуною. Щоб проаналізувати виконання бюджету. Бо казна — така штука, що любить контроль...

Безрукий відмовився від пропозиції мера підкинути його додому на службовому авто.

— Дякую. Я пройдусь...

— Уже пізно...

— Вдома буде ще гірше. Дорогою спробую навести хоч якийсь порядок у голові. Хоч пилюку протру...

Ніч знала Безрукого, як облупленого. Стільки крові, скільки він їй зіпсував своїми безглуздими блуканнями, не випивають навіть ненаситні упирі... Ніч давно мала завдання не спускати з божевільного доцента ока. Що він за такий екземпляр, що шеф наказав за ним постійно наглядати?.. Нічого підозрілого нічка за Левом Львовичем не помічала. Звичайнісінький сновида, що топче лише бруківку та асфальт. На висоту не рветься, по дротах не ходить. Одного разу вибрався вночі на ратушу, але без витребеньок, по-людськи, східцями... Навела на нього об'єктив, так крізь дрімоту й пильнувала...

Марі не спала. Сиділа на кухні, гріла долоні об чергову філіжанку кави.

— Ну як? — запитала чоловіка.

— Мер не думає, що я здурів.

— А конкретніше?.. — Марі встала і притулилася до Лева. Він погладив її пишне хвилясте волосся (через яке ще з першої зустрічі в лікарні й назвав «хвилястою жінкою»), обняв і так сховав її цілу від світу. Скільки тої хвилястої Марі порівняно з ним — велетенським левом. Серце Марі тріпотіло наче десь у нього всередині. — Розкажи мені, будь ласка, все... Ти ж знаєш, якщо будуть якісь проблеми, вони будуть не лише в тебе — вони будуть у нас. Я осторонь не залишусь. Ніколи. Тому хочу бути в курсі... Не приховуй нічого, прошу... — Марі замуркотіла від блаженства. Ну хіба грізний Лев міг від неї щось утаїти?..

Почало світати. Ганнуся спала, всміхаючись своїм ангельським видивам, навіть не підозрюючи, що доля знову виділила татові з мамою порцію випробувань... Бо якщо хтось хоч краєчком ока мав досвід зазирнути у світ, де живуть душі, цей новий світ за потреби використає найменший шанс, щоб цим досвідом скористатися... Адже мало залишилося дивакуватих людей на землі, ох як мало!.. Всі зайняті тим, щоб виглядати пристойно! В ілюзорному світі товарів. А з тих, кому все по цимбалах, толку — як з козла молока, бо душі в них залишилося — дрібка, згасаюча вуглинка...

Одна надія на нормальних божевільних...

У Марі був вихідний, у Лева лекції після обіду. День видався похмурий і змарнілий. Хоча не дощило. Ганнуся поснідала і щось собі радісне уявляла, бо гугукала і з того тішилася. Марі нарізала капусту на салат. Безрукий не вилазив з Інтернету — вишукував львівських привидів, збирав інформацію про крісло дракона. Сама водичка — нічого конкретного... Одне-два речення — приманки для туристів.

Ганнусі набридло тішитися уявою, вона вгледіла на столі татів мобільний. І почала пхинькати, вимагаючи цю іграшку. А оскільки, як казала Марі, донечка вдалася характером у тата і була вперта, як лев, то добилася свого.

— Чого мала пхинькає? — крикнула з кухні Марі.

Лев, не відриваючись від комп'ютера, вручив Ганнусі мобільний.

— Уже не пхинькає! — відповів дружині.

Донечка дійсно на деякий час замовкла. Розглядала забавку, тиснула на потерті кнопки, що зяяли убого. Адже Безрукий ніяких сенсорів не визнавав — його лапа не була пристосована гладити екрани. Кнопка — інше. Знайшов, натиснув — маєш...

Та враз Ганнуся кинула на підлогу мобільний і так почала ревти, що аж заходилася. Лев підхопився, взяв дитину на руки — вона не замовкала. Прибігла з кухні Марі, закрутилася біля дитини — все марно. Мала ридала і наче хотіла втекти. Боязко позирала вниз. Там лежав мобільний. Марі механічно підняла його, глянула і теж кинула. Ніби телефон її опік. Вихопила з рук Лева Ганнусю і втекла на кухню. Спантеличений Лев помчав за ними. Його двоє найрідніших дівчаток притулилися одна до одної, трусилися і плакали...

— Що таке?! — добивався хоч слова від дружини Лев.

— Там — смерть... — промимрила Марі.

— Де?

— У мобільнику...

Лев обернувся, щоб піти подивитися, що такого вони могли в телефоні побачити. Ну смерть точно туди не могла пролізти...

— Не дивися! — просила Марі. — Благаю тебе, не дивися! Викинь той клятий телефон! Негайно! Через вікно! Або ліпше облий бензином і спали! Хай іде з димом!..

— Добре, — погодився Безрукий. — Сидіть тут, я зараз усе зроблю.

Лев не був би левом, якби не схотів дізнатися, що саме до смерті налякало його дівчаток. Боязко підняв мобільник, повернув екраном до себе — і отетерів!..

Його спалювали вогненні очі дракона, якого осідлала злюща кістлява смерть... Дракон був живий. Зовсім не крісло, а пекельне чудовисько!.. А смерть не лише наганяла жах, вона була переляканою! Лев ще ніколи не чув і не бачив, щоб смерть боялася!.. І ще помітив, що смерть на моніторі наче приховувала своїми кістками... текст!

Лев згадав, що в час, коли годинник на ратуші востаннє пробемкав північ, він сфотографував крісло дракона!.. Єдиний спалах фотокамери — і все! Аж мер сахнувся того спалаху.

«Здається, почалося!..» — подумав Безрукий. Укинув телефон у кишеню, заглянув на кухню. Дівчатка трохи заспокоїлися. Марі запалила освячені свічки і якимсь зіллям обкурювала кухню. Дим стояв, як на пасовиську, коли палили солому. Але був цей дим добрий, м'який і легкий. Лев відчув, що цей дим проганяє його з дому разом з телефоном...

— Я скоро! — сказав Марі. Дружина лише недовірливо кивнула головою.

10

Борислава Болеславівна, уздрівши Безрукого на кафедрі ледь не за півдня до лекцій, звела лагідно брови, та все ж суворо мовила:

— Здається, ви, Леве Львовичу, йдете на поправку... Ось що значить дисципліна.

— Я схуд на п'ять кілограмів, — буркнув Лев і прикусив язика. Схаменувся, що не те ляпнув.

— Правильно, — потрактувала це по-своєму мудра декан.

Бо почали працювати. Я переглянула деякі ваші нотатки про львівських привидів. Похвально. Ваші привиди, як живі. Мені цікаво...

— Мені теж...

— Тоді до роботи, доценте! Не буду вас відволікати. Бо пахне сенсацією. А нюх на сенсації у мене з пелюшок... — Борислава Болеславівна щезла з кабінету. Безшумно, як привид. Де вона так наловчилася?

«Ти б на чоловіка якого краще нюх нагострила! — подумки порадив їй Безрукий. — Може, не була б такою змією гримучою!»

Лев увімкнув свій робочий комп'ютер. Той захарчав, як сухотник. Безрукий хотів одним ударом його добити, щоб більше не страждав. Але, по-перше, це державне майно. А по-друге, він йому потрібен — кров з носа! Негайно! Цієї ж миті!.. Як повітря, як вода, як усе!..

Перекинув фотографію з телефону на комп'ютер. Зараз маленька пауза, відкриється файл, і він у деталях роздивиться нічне фото!.. Страх і нетерпіння сплелися в Левові і перетворили його на клубок нервів. Безрукому було байдуже, що через мить станеться з тим клубком. Дістане він інфаркт, інсульт чи спазм кишок — не має значення! Бо його мозок прагнув одного — тексту!.. Прихованих кістками смерті карлючок! Знати, що там написано! А далі — хоч кінець світу!..

Дракон і смерть видалися йому одним цілим. Здавалося, смертельний дракон зараз вискочить з монітора і тут-таки його спопелить. Сліду мокрого не залишить!.. Він просто з того боку екрана висмоктував з Лева енергію, пив кров! Судини висихали на очах. Тіло втрачало силу — Безрукий перетворювався на висмоктаний лимон. Довго роздивлятися фото вони йому не дадуть, це точно! Тому страхи геть! ТЕКСТ! Лев наблизив текст до себе. Почерк був акуратний, але шпичастий, наче хотів уколоти. Лев виділив текст на екрані і хотів скопіювати на інший файл. А цей закрити, щоб смертельний дракон його не зжер. Не вдалося. Тоді Безрукий взяв ручку і, не вникаючи у зміст, просто став перемальовувати букви, що йому відкривалися. Коли дійшов до останнього слова, відчув, що очі застилає пітьма, світ утікає з-під ніг... Захотілося піддатись млосній слабкості — і зникнути... Але якась частинка мозку ще тримала його при тямі, нашіптуючи: не залишай їх!.. Не залишай... лишай... ай... Лева осінило, що коли зараз же він не зітре фото смертельного дракона з комп'ютера і з телефону, то дракон його знищить! На світі білому Безрукий може вже не прокинутися. Поселиться десь у ратуші або в музеї біля чергового дракона і лякатиме нещасних людей. А хто його звільнить, хто? Хто допоможе Марі і Ганнусі?..

При згадці про своїх дівчаток останні крихти енергії підступили до пальців Лева і безкровні пучки натиснули «delete». У комп'ютері і в телефоні.

Але свідомість Безрукий таки втратив...

Очуняв нескоро. Хтозна-скільки перебував би у безвісті, якби не привела його до тями прискіплива Борислава Болеславівна.

— Ото так ви працюєте, доценте Безрукий? А я то гадала! — донеслося до нього.

«Ворожка вона якась чи що, бо пощо гадає?..» — подумав Лев. Витер з чола піт. Покліпав важкими повіками.

— Де я? — спитав здивовано.

Запитання Бориславу Болеславівну вивело з рівноваги. Вона почала нишпорити під столами, по Левових тумбочках, у загальних шафках у пошуку алкоголю. Аби витурити Безрукого до бісової матері з інституту по статті за п'янку!.. Хай сам знає, й іншим наука буде!

Нічого не знайшла. Однак не розчарувалася. Подумала, що Безрукий встиг замести сліди. Борислава Болеславівна не була б деканом, перед якою тремтів навіть ректор, якби здалася. Вона викликала «швидку». Разом з «п'яним» Безруким поїхала в наркологічний диспансер, щоб зробити аналізи. Прослідкувати і довести!.. Довести всім!..

На превеликий жаль турботливого декана, Безрукий виявився чистим, як сльоза!.. Ні алкоголю, ані найменшого натяку на наркотик чи що там ще цікавого можна знайти... Зате уважні лікарі відправили Лева в кардіологію, де Безрукого ледве вирвали з лабет інфаркту, що наближався до нього зі швидкістю світла!..

— Дякую вам, жіночко, ви, можна сказати, врятували людину... Все вирішили секунди, — похвалив Бориславу Болеславівну уважний бородатий професор.

— Я не жіночка. Я — Стійка Борислава Болеславівна, декан факультету етнографії! — гордо випнула свої зсохлі груди змія.

— Все одно дякую. За стійкість. — І лікар утік в ординаторську, бо своїм професорським чуттям передбачав, що від спілкування з такою «стійкою» у нього самого може погіршитися здоров'я.

Лев цілу ніч марив і, наче в лещатах, стискав у своїй левовій лапі шкарпетку. Бо в ній було те, що він устиг перемалювати з фотографії...

Уранці Марі забрала чоловіка додому. На подив лікарів, Безрукий дуже швидко одужував.

11

Головний привид Львова Домовина заправлявся енергією для польоту в Париж. Там він має зустрітися з Верховним привидом, щоб затвердити план дій перед тим, як він поселиться в тіло донора. Бо потім уже ніяк...

Вірус — таке ймення отримав Верховний привид Європи, коли заступив на престол, — нервово перебирав на полиці книжки. Сторінки перегорталися зі швидкістю вітру, одна книжка за іншою злітали на підлогу. Книжок, які Вірус не встиг переглянути, залишилося не більше десятка.

— Проблема поганяє проблему, чи не так? — загадково запитав Верховний привид.

— Я б так не сказав. Працюємо за планом... — розгубився Домовина.

— Тоді скажи мені, де живе душа Львова?..

— Ще не знаю...

— А що ти знаєш, Домовино?.. Зачіпки якісь у тебе є?.. — Допоки Вірус виговориться, Домовина вирішив помовчати. За цей час, можливо, зорієнтується, що не так. Що могло не на жарт розлютити Верховного привида. — Я переглянув усю, яку тільки можна, літературу про Львів і нічого не знайшов. Вилами по воді писано... Це місто справді небезпечне!.. Як ми могли так спокійно поставитися до його піднесення, га?.. Поясни мені, ти там керуєш?.. Як це так скоро може розмножуватися світло?.. Де душа міста? Звідки треба починати шукати душу? Що є зародком світла?..

— Люди... — промимрив Домовина.

— Люди є всюди. Без них і нас не буде. Скажи мені, чому в Парижі нормальні люди, а у Львові — схиблені?..

— Не знаю...

— Бо сидите там і туристів лякаєте, ось чому!.. Безрукого ката випустили! Кат був призначений для пекла, а не для неба, розумієш це ти, чи ні?..

— Розумію... Але за ката я вже зазнав покарання...

— І що з того?.. Ти собі не уявляєш, як би він нам зараз допоміг. У нього було знань більше, ніж в Інтернеті. Бо він працював, учився, а не байдики бив!

Домовина чекав, коли Вірус виговориться. Мав таку негарну звичку нападати, перш ніж по-нормальному розмовляти.

— Добре. Точніше, зле... Сідай, розказуй, що маєш. Бо часу обмаль. Якщо світла пошесть від тебе перекинеться на Європу, тобі гаплик. Повний.

— Знаю...

— Ти не знаєш! — Домовина пожалкував, що не змовчав. — Тобі не дано знати! Ти можеш тільки здогадуватися! І то краєчком своїх недорозвинених звивин! Я давно б тебе вже звільнив. Перекинув би в Африку під бамбукову стріху! Насолоджуватися сонцем і пісками! Але справа в тому, що у твоїх львівських привидів мізки ще тупіші. І ледачі! Попристроювалися в шикарних замках, старовинних будівлях, кав'ярнях або в підземеллях соборів!.. Романтики нікчемні! Подавай їм красу і затишок!.. Матимете затишок, коли будете вічно корчитися під променями незгасаючого світла!.. А воно гряде!.. — Домовина мав передчуття, що це лише вступ до серйозної розмови. Господи, аби тільки він помилявся!..

— Добре, — врешті вгамувався Вірус. — Скільки я в тебе випив енергії?..

— Достатньо. Назад навряд чи долечу... — полегшено зітхнув Домовина. Відчув, що шеф уже наситився.

— Візьмеш кредит. Потім відробиш...

— Як скажеш, Верховний привиде... — Ця відповідь, певно, була найправильнішою, бо Вірус не загорівся новими звинуваченнями. Або просто смачно поїв. Домовина був не сьогоднішній, тож взяв з дому енергії про запас. Тому почувався задовільно.

Вірус усівся, ноги безцеремонно поклав на стіл, вдоволено посопував.

— Перш ніж ти мені викладеш план дій, я хочу поцікавитись: а ти знаєш, якого проколу ти допустився у ніч воскресіння дракона? На його оживлення пішли неабиякі ресурси! До того ж смерть за послугу здерла, як за рідну маму!

Ось тепер Домовина розгубився по-справжньому. Який прокол?.. Та все ж пройшло чисто — голки не підточиш! Невже шеф бере його на глузи?..

Головний привид Львова набрав повні груди повітря.

— Я хотів би фактів, а не натяків, — випалив він.

— Ти хочеш фактів? Що, покликати сюди смерть? Ти оплатиш її візит?

— Не треба, я повірю тобі на слово.

— Тоді слухай. Перший прокол. Ти допустив у приміщення, де відбувалася передача потом здобутого древнього послання, сторонніх. Так?

— Але ж це люди! Їхні очі не здатні бачити! — виправдовувався Домовина.

— Серед цих людей був Лев Безрукий, який, як ти знаєш, не є вже таким сліпаком!

— Це випадковість...

— Випадковостей не буває... Ти знехтував одним з десяти законів переваги привидів. Так?

— Так... — погодився Домовина. — Але надалі все було як слід... — Він ще раз спробував виправдатися.

— До того часу, коли годинник зафіксував передачу послання тобі. І саме в цей час Лев Безрукий сфотографував дракона! Спалах! Ти помітив спалах?

— Помітив. Я думав, так має бути.

— Так і мало бути. Але спалах фіксує спалах. Так що є підозри, що Безрукий на своїй картинці теж має...

— Текст! — простогнав Домовина.

— Ось у цьому, шановний, і є найбільша проблема. Тому я тебе так підганяв. Я і не знав би, та смерть розказала. Ця фотографія їй теж не додає авторитету. І сили...

— І що тепер робити?

— Якраз це ми зараз і вирішимо... Полюбовно... Бо що б я тут не розказував, я розумію, що тобі важко... І що на минуле нарікають одні тупаки... Є й такі... Оце все ми зараз і будемо ліпити докупи... Я знаю: якщо програєш ти — програю і я... Тому в усьому тобі сприятиму. Те, що ти почув від мене, — не докір. Це загартування і досвід. Готуйся не до прогулянки — до битви. На смерть. За життя привидів...

12

Марі гладила Левові кучері. Він смачно посьорбував каву і дякував Богові, що має таку дружину і донечку. Ким би він був без них? Другою Бориславою Болеславівною, тільки в штанях? Скоріше за все... Бо коли людина не має про кого піклуватися, вона мусить на чомусь схибнутися...

— Чому ти не зателефонував, не сказав, що ти в лікарні? — легенько дорікнула Марі.

— Я ж ішов знищувати мобільний!..

— Але ж ти його не знищив! Кому ти збираєшся брехати, Леве? Я ж тебе знаю, як облупленого... Ти пішов на роботу досліджувати це страхітливе фото. Так?

— Так... — здався Безрукий.

— І тобі стало зле?

— Так.

— І на щастя, з'явилася твоя Бор... — Марі завжди забувала ім'я суворого декана.

— Можеш називати її просто Змія. Не помилишся...

— Добре. Слава Богу, з'явилася Змія і викликала «швидку». Лікарі кажуть, дуже вчасно... Може, не така вона вже й Змія, га?

— Люба, якщо я тобі зараз розкажу, чому вона викликала «швидку», до того ще й поїхала разом зі мною, — ти впадеш. Так що краще присядь...

Марі сіла Левові на коліна.

— О, так ще краще, — усміхнувся Безрукий. — Так я можу тебе навіть притримати... Так ось: вона думала, що я п'яний, затягла мене в наркологічний диспансер, щоб засвідчити документально, що я злісний алкоголік, і погнати мене з роботи втришия по статті...

— Ото змія! — вирвалося у Марі. І вона розреготалася. Уявила собі весь отой цирк.

— А я що казав? Змія є змія! А тоді мені смішно не було... На щастя, лікарі збагнули, що мені потрібен не нарколог, а кардіолог. Бо серце дійсно зупинялося від безсилля ганяти по судинах кров. Ця фотографія — страшнючий упир, вона висмоктала всі сили за декілька хвилин.

— Тепер кажи головне, — наполягла Марі. Вона розуміла, що Безрукий щось приховує. Весь його вигляд показував, що він чимшвидше хоче усамітнитися, аби де в чому переконатися.

— Може, не треба? — Лев не хотів хвилювати дружину.

— Слухай, Безрукий, ти добре знаєш, що ти без мене, як безпорадне дитя. Ганнуся і то більш самостійна. Так що розказуй.

— Просто боюся за вас.

— Давай будемо боятися разом.

— Умовила! — Безрукий зсадив дружину з колін. Долив гарячої води до недопитої кави. Мусив пити слабеньку, бо серце. І не хотів, щоб Марі наробила ґвалту. — Ну скажи мені: чому я такий безхребетний, безвольний чоловік? Скільки разів я намагався сказати тобі — ні! І жодного разу не зміг! Ти можеш мені пояснити?

— Можу, дорогенький! — Дружина примружила свої хитрі оченята, струснула хвилястою голівкою. — Тому що на правильно поставлені запитання відповіді «ні» бути не може. Втямив?

— Хочу ще однієї нормальної кави, а не помиїв! — вигукнув Лев.

— Ні! — категорична мовила Марі. Безрукий дружину перекривив. Його «ні» було кволе, як щойно вилуплене курча, яке шукає підтримки квочки.

— Під матрацом є моя шкарпетка. У шкарпетці клаптик паперу, на який я встиг переписати те, що вгледів. Фотографію не можна було видрукувати. Ні цілою, ні частинками. Так що тільки це. І ще... З комп'ютера і з телефону я це кляте фото видалив. В останню мить. Щоб воно мене не вбило остаточно... Наче все...

— Тоді давай ці записи.

— Боюся, якщо чесно, їх удома розглядати. Маю внутрішній страх...

— Тоді я до Ганнусі покличу пані Стефу... Вийдемо десь. У кафе, наприклад. На морозиво...

— Може, краще я сам?

— А давай без «може», Безрукий!

Через хвилину пані Стефа уже запарювала на кухні Безруких свій улюблений чай з бергамотом.

— Ви б частіше виходили на прогулянку! І мене кликали до Ганнусі. Я з радістю! — казала бабуся. — Молоді ще. Хіба я не розумію? А брудні шкарпетки, Левчику, треба класти в кошик для прання, а не в кишеню. Дивися за ним, Марі, — сказала пані Стефа і додала: — бо він як дітвак...

Марі вдала, що не почула...

13

Коли Лев з Марі попід ручку вже спускалися сходами, вибігла пані Стефа.

— Левчику, тебе до телефону!

— Хто? — буркнув Безрукий. — Якщо з роботи — я на лікарняному. У мене передінфарктний стан!

— Не з роботи! Тьху на тебе, ще наврочиш! Каже, що Борис Мудрагель. Думаю, це той сухоребрик в окулярах, що до тебе приходив часто. У нього голос кумедний. Пам'ятаєш? Я йому збрешу, що ти на роботі!

— Ні, я підійду! — Лев згадав, що без мобільного. А номера Марі Борис не мав. Об'явилося чудо з ботанічного саду...

— Леве Львовичу! Я на рідній землі! В аеропорту, як сирітка. Не маю де подітися! Мої в Осло! Голодний, як вовк!

— Треба було поїсти в літаку! — не зміг стриматися Лев, щоб не пожартувати.

— То вам не чартер! Рейсовий літак. Там треба платити! А я студент. У мене грошей, як кіт наплакав.

— Стій, де стоїш. Зараз буду.

— Я знав, що ви справжній друг, Леве Львовичу!

Хоч щось добре останнім часом! Марі і Лев з нетерпінням помчали зустрічати яскравого представника ботанічного саду України. З ним не знудишся!..

Весна була, як обікрадена на базарі дівка. Заплакана, замурзана, не знала, до кого звернутися по допомогу, бо скрізь ввижалися злодії. Так з порожнім гаманцем і подибала додому. Збирати гроші на обновки. Бо нинішні — пішли за вітром... Та Бог з ними, — подумала дівка, — з тими обновками. Аби здоров'я... Буде місяць, будуть зорі, буде сонце... А сонце так майстерно причепурить її у розкішні квіти, що кляті злодії заздритимуть...

Борис Мудрагель не змінився. З нього так і струменів оптимізм, як з рогу достатку. Вундеркінд ум'яв миску борщу, всі вареники, що буди в кав'ярні, і ще порцію пельменів. Запив графином узвару.

— Україна є Україна! — виголосив хлопець, втираючи засмальцьованим рукавом рота. — Куди не кинеш оком — краса, смакота і Лев Львович, який, чує моє серце, знову вліз у якусь халепу.

— Якщо я зараз відірву тобі язика, — мовив Безрукий, — ти вже стільки не зможеш їсти...

— Жартую я. Хіба не знаєте очкарика з ботанічного саду? — сказав Борис. — Усе. Я готовий уважно слухати, як ви тут без мене сумували!

Марі з Левом перезирнулися.

— Я буду не я, якщо помилюся, що ви знову у щось встряли!.. То як, не помиляюся? Тоді давайте все по порядку — будемо розгрібати. Все-таки три голови краще, одна з яких... Самі знаєте... Вірить в усе... Бо немає такого в світі, чого не може бути! Це основний закон успіху!

А що було робити?.. Лев усе й переповів. Про листа. Про Наума Чортополоха. Про зустрічі з мером. Про крісло дракона. Про фото з історичного музею. Про майже інфаркт...

— Я дурію без баяна! Ну не можна приїхати в Україну просто відпочити! І це найкраще, на що може сподіватися молодий учений. Який завдяки вам, до речі, так захопився всілякими невидимими світами, що переконливо може заявити: душа у Львова є! Бо душу має все! Навіть отой вареник, якого я щойно доїв!

— Тебе завжди так з переповненим шлунком заклинює? — запитав Лев.

— Правильно — «глючить». Але «заклинює» теж може бути.

Марі не втрималася і зайшлася сміхом. А від її сміху заряджалося все. Навіть стіни кав'ярні повеселішали, й офіціанти стали якимись жвавішими, щирішими...

— Тягніть свою шкарпетку — будемо розшифровувати послання. З привидами жартувати не можна. Це я вже серйозно. Мені здається, Леве Львовичу, що вас Бог послав на землю, щоб ви своєю наївністю трохи отверезили світ. А чарівну Марі — щоб ви не здичавіли.

— А тебе?

— А мене, — вундеркінд зробив довгу паузу, — щоб я вас врятував від технічного прогресу. Бо дикий лев та Інтернет — це як дурень із запальничкою...

— Ну ти, опудало очкасте, зараз у мене заробиш! Твої окуляри будуть пасувати твоїм очам, як павутиння розбитому дзеркалу. Ніби схожість є, а толку ніякого!..

Марі вже давно так не тішилась. У неї аж сльози виступили зі сміху.

— Перестаньте! — благала. — Давайте до справи. Бо я не витримаю. І Ганнуся вдома з пані Стефою.

Безрукий вийняв з кишені шкарпетку, зі шкарпетки — клаптик паперу.

— Оце все, що я зміг... зафіксувати... — І поклав папірець перед трьома парами очей на вже прибраний столик. — Сам ще не дивився, — пояснив Борисові.

Жарти випарувались. Борис з неперевершеного балакуна вмить умів перевтілюватися у досвідченого дослідника. Він свердлив дивний текст, як хробак проточує вихід на волю. Чоло його було зморщене, як у столітнього дідугана. Марі більше дивилася на вундеркінда, аніж на незрозуміле послання, поспіхом зафіксоване Левом.

— Я це писав, але я нічого не розумію, — скрушно зізнався Безрукий. Марі своїм пальчиком, притуленим до губ, попросила чоловіка помовчати.

— Леве Львовичу, у вас помирає видатний вчений! — випалив шокований Борис.

— Я взагалі-то... вчений... — промимрив ображений Лев.

— О, перепрошую... Я мав на увазі — справжній. А не якийсь там кабінетний, паперовий... Так от: послання дійсно інтригує... Такого хвороблива уява не придумає... Зараз я вам тут його на серветці розшифрую...

— У мене є блокнот. І ручка... — заметушилася Марі.

— Це змісту не змінить. Але буде зручніше. Погоджуюсь... — Борис акуратним почерком почав писати. Був сама зосередженість:

«Коли зберуться всі часи в один,

Затопчуть душу лева кам'яного

Його гріхи, що в мороці воскреснуть,

І паде місто мертве в лігво змія...» —

написав він.

Дав прочитати Левові і Марі. Вони нічого не могли втямити. Текст для них був набором слів.

— Нуль, — мовив Безрукий. Марі очима підтвердила — «нуль».

— Це нормально. Адже таємниці для того й існують, щоб їх у поті чола розгадували, а не щоб вони лягали перед вами, як вареники на тарілці... Слухайте мої міркування... Прізвище нашого мера — Юрій Змієборець. Захисником Львова є Юрій Змієборець. Останні застереження, що мер сидить на смерті, — це натяк, де треба шукати послання. Лист ката — окрема історія. Підказка Левові Львовичу. Який, до речі, зробив неможливе — він дістав текст послання. Кепкування тут ніякого. Ви — молодець, Леве Львовичу! Такою інтуїцією, як у вас, сумніваюся, що володіють ангели... З програми-мінімум ви витиснули все! До крапельки!.. Тепер, коли ми маємо текст старовинного послання, можна ставити запитання. Правильніше сказати, тепер треба ставити собі завдання. І виконувати їх. Крок за кроком. У мене є ідеї.

Спочатку розбираємо текст послання: «Коли зберуться всі часи в один» — час нам треба визначити. Будемо над цим працювати. Я займуся зараз же... Поки що версій у мене немає. «Затопчуть душу лева кам'яного» — кам'яних левів у Львові безліч. Не виключено, що в одному з них — душа Львова. Змушені шукати. «Його гріхи, що в мороці воскреснуть». Те, що з мороком, із силою темряви нам доведеться воювати — ви збагнули вже самі. Тож тут коментарі зайві. «І паде місто мертве в лігво змія...» Хто змій? Де його лігво? — питання на засипку.

Тепер давайте зробимо деякі висновки:

Юрій Змієборець і кам'яний лев — основні об'єкти пошуків. Тільки там можна знайти відповідь. Сьогодні в мене безсонна ніч. Може, ранок щось підкаже. Замовте мені, Леве Львовичу, дві піци і три пляшки «Моршинської». І я поїхав. Бо, чесно кажучи, такого адреналіну я не відчував відтоді, коли відправив вас у підземний замок з табличкою «ВХОДУ НЕМАЄ». Дайте мені номер мобільного Марі, бо у вас що є телефон, що його немає — користі від нього ніякої. Як ви любите казати: як з козла молока. Текст я пам'ятаю. А це треба спалити. — І Борис від свічки запалив Левові записи. Лев було сахнувся, не хотів дати посланню згоріти.

— Я пам'ятаю, — заспокоїла його Марі.

Листочок перетворився на купку попелу. Наробивши їдкого диму в кав'ярні. Кава у Львові так не могла пахнути...

— Але у Львові безліч кам'яних левів, — розчаровано мовив Лев.

— І багато місць, пов'язаних з легендарним Юрієм Змієборцем, То й що?

— Як ми знайдемо?

— Леве Львовичу, у реченні «Безрукий злий, як дідько, і збентежений до нестями» можна знайти букву «а»? — запитав вундеркінд.

— Не можна. Її там немає...

— А в реченні «Марі благає Господа дати нам натхнення» можна знайти?

— Так...

— Наше завдання шукати там, де є «а». І знайти правильне «а»... Все інше...

Коли вундеркінд піднімався з-за столу, засовуючи в кишені тістечка, він випадково глянув на офіціанта. У того на обличчі застиг вищир.

— І ще, — прошепотів Борис своїм друзям, — найважливіше: є той, хто хоче вкрасти душу Львова. Він наш ворог. Хто він?.. — Знак питання застиг безсонням у головах Марі і Лева...

14

Борислава Болеславівна була солодка, як мед. Безрукий мед любив дуже, міг його їсти ложками, але від медової Борислави Болеславівни його нудило. Вранішні тістечка перетворилися на клубок і все вище піднімалися до горла. Безрукий почав глибоко дихати. Боявся, щоб не вивергнути на Стійку.

— Вам погано? — солодко спитала сувора декан, хоча й злякалася.

— Ні! — відрубав Лев. — Мені добре. Бо ви мене знову на експертизу запроторите. Я тверезий, дієздатний, здоровий.

— Ну чого ви так, Леве Львовичу? Тут навіть непорозуміння немає, бо, як виявилося, вам терміново була потрібна медична допомога. Інакше б ваше серденько...

— Моє серденько якраз від тої експертизи і зрушилося! Ще ніхто мене так не принижував! Про мене вже легенди ходять по інституту!

— Легенди — це добре. Тим паче, що ви етнограф. Про легенди я з вами якраз і хочу серйозно поговорити. Але спершу вгомоніться. Бо поки в суботу ви після нападу відпочивали, хоча мали відпрацювати пару за 15 квітня, — дорікнула декан, — я трохи модернізувала кафедру. Прошу! — Борислава Болеславівна сама відчинила Безрукому двері. Фантастична ввічливість! Невидане і негадане! Може, знайшовся якийсь смертний і її «модернізував»?! Чого тоді вона така медова і солодка? Невже?! — Безрукий не міг собі уявити чоловіка, який би насмілився приголубити Бориславу Болеславівну. Певно, інопланетянин... Якщо Стійка чогось не задумала!..

Світлий і просторий кабінет кафедри етнографії з масивним круглим столом перетворився на клітку з комірками. Сонце наче плюнуло на це чудо модернізації і пішло далі, туди, де його приймають. Де йому радіють. А не ховаються від нього за деревоволокнистими плитами. Коротше, стінки кабінок були з ДВП. Дешевших, ніж гумові пляжні капці на осінньому розпродажу.

— Ну як? — у Борислави Болеславівни заяскріли очі.

— Жахливо... — простогнав Безрукий. З комірок, як сонні трутні з вулика, почали з'являтися голови працівників кафедри. — Як можна було за один день просторий кабінет перетворити на клітку?

— А всі кажуть, що чудово, просто розкішно! — здивувалася декан. Вона підозрювала, що Безрукий, мабуть, їй мстить за наркологічний диспансер.

— Усі вам просто підтакують... — мимрив Лев. Колеги всіма можливими жестами і мімікою просили його замовкнути.

— Чому? — не вгавала прискіплива начальниця.

— Бо ніхто не хоче на експертизу. В наркологічний диспансер! — Безрукий нині не боявся, що Борислава Болеславівна його звільнить. Сьогодні його мучило щось більше, ніж звільнення. Спокою не давало, яку капость могла задумати Стійка, аби так довго триматися ласкавою до безцеремонного Безрукого. І терплячою. Бо ще вчора за одне слово «жахливо», що характеризувало її неймовірну модернізацію, можна було стати ніким із йменням Ніяк...

— Ну й жартівник ви, Безрукий! — хотів розрядити ситуацію масивний бородатий професор, що ледь виглянув зі своєї комірки.

І тут Лев побачив на дверцях, що не досягали навіть до його грудей, табличку зі своїм прізвищем: «БЕЗРУКИЙ ЛЕВ ЛЬВОВИЧ».

— Це і є моя клітка? — запитав начальницю, що потроху почала втрачати незворушність.

— Робочий міні-кабінет! — вистрелила Стійка.

— У таких клітках люди в селі тримають свиней. Дуже зручно. Не треба відчиняти дверці — їжу заливають у корита зверху. Нагнувшись через стінку. Так само можна клітку і почистити. І найголовніше — легко наглядати, як свинки ростуть. Видно, коли на забій готувати. Ну дядька зі свинями я розумію... Але навіщо клітки вам, Бориславо Болеславівно? І хто тоді ми?

— Цить! — заткнула рота Безрукому заступник декана Олена Підпірка. — Що занадто, то не здраво!.. Просіть вибачення в Борислави Болеславівни за своє зухвальство і йдіть працювати! І моліть Бога, щоб шеф вам пробачила. Бо інакше... — Олена Підпірка недоговорила. Не було до кого. Всі вчені-перевчені, кандидати у вчені на той час перебували в загородках. У кабінетах тобто. Разом з Безруким...

Але всі працівники почули, як Лев Львович голосно мовив:

— Вибачте!

І всі полегшено видихнули. Борислава Болеславівна видихала найдовше... А потім вискочила з кафедри. Попрямувала в свій кабінет. Готуватися до атаки...

Безрукого одразу кинуло в холодний піт, коли він побачив, що на місці його вірного старенького комп'ютера стоїть новий з надсучасним монітором.

Лев смикнув дверці. Деревоволокниста плита у його загородці дала першу тріщину в тому місці, де кріпилися завіси...

15

Декан факультету етнографії думала, що має дві-три хвилини. Але помилилася. Бо Безрукий вдерся до її кабінету через тридцять секунд.

— Де мій комп'ютер? — гаркнув Лев.

Декан на своїй території була спокійною, стриманою і суворою.

— То ви так дякуєте, Леве Львовичу, за те, що я належно оцінила ваш особистий внесок у розвиток кафедри і вибила для вас у скупого начальства найсучасніше чудо техніки? — парирувала Борислава Болеславівна.

— Ви добре знаєте, що мене цікавить не комп'ютер, а інформація!..

— Вся інформація, дорогенький, із старого тугодума перекачана до новенького швидкісного дотепника...

— Мені не подобається, коли хтось риється в моїх дослідженнях! — не вгавав Безрукий.

— А ось тут на деяких нюансах ми трішечки зупинимося. — Декан запросила Лева присісти, сама зручно вмостилася в шкіряне крісло, зімкнула руки в замок і нахилилася до доцента. — Оскільки ви працівник інституту й отримуєте тут зарплату, то плоди вашої праці є надбанням інституту. І ними задля спільної справи може користуватися будь-який працівник. Звичайно, з посиланням на вас, цивілізовано. Логічно? А не подобається — звільняйтеся, досліджуйте собі вдома що хочете і скільки влізе й думайте, за що дитині купити цукерку. Такі умови вас влаштовують?

Безрукий почухав свої кучері. Стійка умить загасила його запал, як новий вогнегасник. Нападати вже не було сенсу. А відступити гідно — не знав як. Тримав паузу...

— Я взагалі-то покликала вас, щоб похвалити, — врятувала Левову репутацію начальниця. Він за це їй подякував. Подумки. Так само мовчки відзначив, що сам вдерся до її кабінету, а не вона його покликала. Що ж, нехай... — Отож не буду багато говорити, зразу роблю вам ділову пропозицію. Ваші знахідки про львівських привидів цікаві. Визнаю. Але для справжньої бомби в науковому світі цього замало. Без солі, так би мовити... Факти хоч якісь просяться... І я випадково надибала у вас одну вражаючу фотографію...

— Як?.. — Лев умить упрів.

— Із смітника... Ви знаєте, що в комп'ютері в нижньому куточку є такий ящичок — смітник називається. І допоки його не почистити — з нього можна повернути сміття, так би мовити... Хоча і з почищеного можна, до речі... Так от, на цьому фото, крім екстравагантних персонажів, проглядається цікавий текст... Що ви про нього можете сказати?

— Нічого! Я ледве встиг видалити фото. Щоб екстравагантні персонажі мене не знищили! Такого безсилля я ще не переживав!.. Вам, напевно, того не збагнути, але фото висмоктувало з мене життя небаченими темпами... Тому ви й подумали, що я п'яний...

— А якщо ми спробуємо спільно попрацювати над текстом, напишемо у співавторстві шедевр, розкриємо, розкрутимо, станемо відомими?

— Ні! Вибачте, Бориславе Болеславівно. Але за це я не візьмусь. У мене мала дитина, і я ще хочу жити... Ви розумієте?.. Ви ж бачили?.. А як на вас подіяла світлина?.. — Безрукий злякано закліпав очима. Весь зблід.

— На мене все діє так, як я захочу! — відмахнулася від запитання декан.

— Тоді вам легше... — промимрив Безрукий.

Борислава Болеславівна підійшла до вікна, трохи відхилила штору. Дивилася на шмаркату, закутану в тумани весну. Дивувалася, чому та не вдягається у сонячне в квітки плаття і не виходить на люди, як цариця!.. Якесь таке все сіре, сире, обпльоване... Таке, як їй подобається!.. Стійка сховала за шторою своє обличчя, а Лева бачила, як на долоні. Настроїлася на нього, наче соковижималка, що хоче вичавити геть усі соки!.. Якщо вдасться — навіть з м'якоттю!..

На радість Борислави Болеславівни, Безрукий був безхребетний, безініціативний, переляканий, безмозкий і безкровний. Тобто без соку... Залишилася одна м'якоть. Але м'якоть сама по собі непоживна. Безрукий пройшов такий ретельний рентген, що якби хоча б якась брехлива хитринка у ньому була, Борислава Болеславівна вирахувала б її точно. Тисячу відсотків!.. «Мертвяк!» — подумала декан. Хоча для недосвідченого ока виглядає грізним звабливим левом. У кожного свої очі...

— Шкода! — розчаровано продовжила декан, відійшовши від штори. Безрукому здалося, що вона почала знову перетворюватися у колишню Бориславу Болеславівну — змію... — Це ваша остаточна відповідь? Бо я знайду іншого охочого! Щоб ви потім не жалкували...

— Остаточна. Лише...

— Слухаю уважно.

— Ви часом мені те фото в новий комп'ютер не закинули? — злякався Безрукий.

— Ви що, Леве Львовичу? Я смітників у нові комп'ютери не закидаю.

— Дякую...

— На здоров'я. Але якщо надумаєте...

— Не надумаю...

— Тоді йдіть до своїх привидів. Працюйте.

Безрукий піднявся, знову почухав свої кучері. У нього була така дурна звичка ще з дитинства. Коли хотів щось запитати, але не був упевнений, чи треба...

— Ще щось?.. — Борислава Болеславівна зовсім не виглядала розчарованою відмовою Безрукого співпрацювати.

— Мій мобільний. Він тоді був на кафедрі. Ви часом не бачили?.. Випадково?..

— На відміну від робочого комп'ютера, ваш мобільний телефон, Леве Львовичу, ваша приватна власність. Так що ні, не зустрічала. За мобільними працівників я не наглядаю. Шукайте. До побачення. До вечора... Ви сьогодні маєте пару в заочників... Не забудьте, будь ласка... Гаразд?

Безрукий побіг у туалет. Його знудило. Він почекав над унітазом, але блювати було нічим... Ця змія зжерла з нього все...

Дорогою додому, яку Лев традиційно долав пішки, бо не вистачало часу на стадіон, він не без радості визнав, що вміє переконливо брехати. Не те що не почервонів — жодна жилка в ньому не сіпнулась, коли з виряченими очима переконував Змію, що не встиг побачити тексту! Аж загордився собою, коли Стійка повірила! Треба відкриттям такого спасенного дару обов'язково поділитися з Марі, — подумав. Уявив її реакцію — і передумав. Ні, дружині таким талантом хвалитися не можна! Ніяк. Вона ж потім, може статися, постійно гадатиме, що він бреше... Заради святого спокою нехай краще Марі думає, що Борислава Болеславівна не стійка, а сліпа... Адже Марі переконана на всі тисячу, що Безрукий брехати не вміє. Бо його при брехні видає все — очі, міміка, жести, рухи... Душа... Нехай буде так... Як хоче дружина. Бо ж відомо, що муж і жона — одна... Ні, краще так: чоловік та жінка — одна спілка.

До дому ще залишалася одна трамвайна зупинка, а ноги Безрукого вже не несли. Якраз задзеленькав трамвай. Він підбіг до зупинки, заскочив на вичовгану мільйонами підошов сходинку, коли нервова, фарбована під відьму водійка наче навмисно ледве не зачинила перед ним двері. Лев її впізнавав уже давно. І не лише через надміру яскраво нафарбовані тонкі губи; вона завжди дзеленчала своїм іржавим дзвінком ще на жовте світло світлофора. Чим виводила із себе і пішоходів, і водіїв. Певно, так підживлювала своє відьомське єство...

Лев запхав руку в кишеню, щоб витягнути гроші, а вийняв учетверо складеного папірця. Розгорнув, почав читати.

«Молитва до святого Великомученика Юрія

Святий Великомученику й Чудотворцю Юрію!

Глянь ласкавим оком на мене й попроси милосердного Бога, щоб не карав мене за мої тяжкі гріхи, а щоби вчинив зі мною по безконечному Своєму милосердю: нехай за Твоїми молитвами, святий Великомученику Юрію, Бог завжди дає мені здоров'я душі й тіла, благословення в усіх моїх працях та змаганнях, а передовсім прощення моїх гріхів і ласку витримати в доброму до кінця.

Будь при мені, святий Великомученику, по всі дні мого життя, будь при мені особливо в годину смерті й допоможи в останній вирішальній боротьбі, щоб я разом з Тобою міг у вічності славити в Трійці одного Бога.

Амінь».

Безрукий прочитав молитву раз, удруге. Втретє дочитати не встиг, бо підійшов дебелий контролер-ревізор і ввічливо попросив квиток. Наїздився! Лев почав було переконувати його, що не встиг придбати квитка, бо щойно зайшов. Уже й гроші наготував. Але контролер не Борислава Болеславівна — він йому не повірив. Довелося заплатити штраф за безквитковий проїзд. Фарбована відьма з того так потішалася, наче їй на день народження подарували нову мітлу, і на біса їй здалися тепер ці трамваї!..

Проте штраф Лева майже не засмутив. Він зрозумів інше: чому йому вдалося вистояти перед Стійкою. Молитва допомогла!!! Значить, — зробив висновок Безрукий, — інколи збрехати не гріх. Раз святі великомученики і чудотворці цьому сприяють!..

Питання, як молитва опинилася в його кишені, залишалося не дуже й відкритим. Адже Марі знає все!..

16

Головний привид Львова Домовина вселився в Бориславу Болеславівну опівночі, коли вона собі уявляла любощі з проректором Едуардом Столичним. Замолоду вони крутили шури-мури, згодом Столичного перевели в Харків, і аж ось тепер доля знову повернула Едуарда в рідний інститут. Столичний Бориславі зробив комплімент, вона повірила... А цієї ночі ні сіло ні впало Борислава поринула в спогади — Едуард був молодий, м'язистий і ніжний, а уява в досвідченої Борислави така, що може хмари в один грозовий кулак зіжмакати, не те що розворушити власне тіло...

Борислава Болеславівна якраз набирала жару, Домовина їй трохи підсобив — попестив, полоскотав, роздмухав аж до вибуху... Жінка здригнулася, розслабилася, і в цей неконтрольований завжди обачливою Стійкою момент привид прослизнув у її тільце. Легко, наче влетів на оглядовий майданчик ратуші. Навіть не сподівався на такий миттєвий успіх. Ось що значить підходяща мить. Недарма про привидів, яким пощастило злетіти в небо, кажуть: він опинився в потрібному місці, в потрібний час... Ну, про те, що місце, в якому довелося побувати Домовині щойно, йому було конче потрібне, — це, м'яко кажучи, не так, а ось час він вибрав потрібний — це стовідсотково.

Тіло у Стійкої було сильне — молодим би такого здоров'я. Душа куца, прибита, з нею Домовина знайшов спільну мову скоро — пообіцяв спустити з парашутом з телевізійної вежі Високого Замку. Душа погодилась — з'явився хоч якийсь шанс політати. А ось із мізками попервах були серйозні проблеми. Особливо першої ночі, коли Борислава факт, що в ній поселився привид, приймати категорично відмовлялась. Вірила, наївна, в сон.

Довелося Домовині декілька ночей з Борислави виходити, хоча коштувало йому це здоров'я, як за рідну маму. Пояснювати, вговорювати, обіцяти... Урешті зійшлися на тому, що тимчасово Стійка Домовину приймає. Вони спільно виконують спільні завдання: Борислава допомагає Домовині знайти душу Львова, а він їй — стати ректором інституту. Все! Що привидам нічого не коштує, то людям — як манна небесна...

З першим завданням новітня Стійка впоралася сьогодні. Ну, не зовсім щоб ідеально, але на початок — чудово. Домовина був задоволений. І не так процесом, як результатом. Бо найбільше, чого він остерігався, не підтвердилось. Схоже, Безрукий не знає змісту послання. По-перше, тої ночі від надпотужної енергії фотографії він ледь не помер від серцевого нападу. По-друге, новітній детектор брехні, винайдений привидами Парижа, на якому сьогодні перевіряли Безрукого, навіть не сіпнувся. Наче був мертвяком...

Усе йде за планом. Домовина тіло має. Ще треба підселити Ченця і Чорну даму...

Вони привиди тямущі, рвуться до бою... Їм усе роз'яснено й обіцяно... Так що вперед! Допоки світло не добралося до підземель... Бо тоді не допоможе навіть Бог... Адже не буде кому прощати...

17

Безрукий тупцяв на порозі власної квартири, тиснув на дзвінок, гатив кулаком у двері і нервував. Ключа забув на роботі. Радів, що після тортур Борислави Болеславівни хоч голову прихопив. За мить переключився на двері сусідки пані Стефи. Безрезультатно.

— Пішли гуляти, — зробив він висновок. — У таку зашмаркану погоду потягли Ганнусю надвір! А потім охкають над дитиною, мацають дитячого лобика, тикають градусник і огидні ліки сують! Що старе, що молоде: два чоботи — пара. У бабці життєвий досвід — вона наймудріша. Марі — лікар хоч куди. Обоє переконані, що дитині потрібне свіже повітря! Де вони в тому задурманеному вихлопами місті знаходять свіже повітря, один Бог знає! Треба сьогодні ж купити мобільник. Такий час настав, що без нього хоч умри...

Ще раз щосили натиснув дзвінок. Рука механічно потягнулась до клямки. Натиснув — і двері відчинилися. Як у казці... Забіг до квартири. Ганнуся повзала по килимку, бавилася роздертою на шматки китайською лялькою, яку Лев подарував їй на день народження, і радісно гугукала! Побачивши татка — здивувалася. Наче не його чекала. Що коїться?

— Марі! Пані Стефо!.. — Тихо. У хованки з ним бавляться, чи що?

Гупнули вхідні двері.

— Де моя маленька пташка? — шукав когось солодкий, як нектар, голос. — Секундочку, золотце! Я все знайшов!

Безрукий напружився, щоб той голос одним ударом упокоїти. У кімнату заскочив радісний Борис Мудрагель. З мініатюрними викрутками і старим радіо з підвалу Лева. Кулак Безрукого застиг за міліметр від носа вундеркінда. Ганнуся розреготалася.

— Як це розуміти? — Безрукий взяв юнака за барки і підняв. Його ноги смішно теліпалися над килимком.

— А що таке? — здивувалося чудо з ботанічного саду. — Поставте мене на грішну землю, Леве Львовичу. — Безрукий його впустив. — Так краще, — зробив висновок вундеркінд. — А чого, власне, ви розлютилися? Все добре. У нас з Ганнусею повна психологічна сумісність.

Ну хіба можна на це диво природи з ботанічного саду злитися?

— Де Марі? Де пані Стефа? — запитав утомлено Лев.

— Марі викликали на роботу. Пані Стефа пішла проводжати подружку.

— У сусідки немає подруг.

— Уже немає. Вона пішла проводжати її в останню путь. Пані Стефі подзвонили — треба було щось там на похороні організувати. Не відмовляти ж людині в такий день, так?..

— А ти як тут опинився?

— Як тут, так і деінде, — Борис почав щось паяти, — так і всюди я з'являюся завжди вчасно. Бо в мене — інтуїція... Ви що, — дорікнув вундеркінд, — не могли мене попередити, що ляльку треба навчити української?.. Я приніс би все своє. А то товчуся по підвалах, наче примара... Ви б там хоч замок поставили людський. Поки відчинив ті двері, що скриплять, як гальмівні колодки в наших маршрутках, ключем, як у Буратіно, весь упрів.

— Як ти посмів залишити малу саму, та ще й на підлозі? — нападав Лев, ігноруючи вундеркіндові хитромудрі поради.

— Ви гадаєте, що вона могла кудись піти? — здивувався Мудрагель. — І взагалі, нехай звикає до самостійності. Чи ви хочете з неї виростити парникового вундеркінда типу мене?

— Не хочу.

— Отож-бо. Ставте чайник. Під гарячий чай з тістечками зараз будемо насолоджуватися, як лялька Мавка щебече солов'їною українською мовою.

— Чому Мавка? — здивувався Лев.

— Скажи, сонечко, як звати лялю? — звернувся вундеркінд до Ганнусі.

— Мака! — заплескало долоньками дитя.

— В нормальних сім'ях діти перше слово кажуть «мама», — жартував Безрукий. — Він уже став не просто спокійним, а розслабленим. Борис — не лише вундеркінд, але й бальзам на зранену душу.

— А в сім'ях етнографів, міфологів та лікарів з подібними діагнозами діти перше слово кажуть «мавка». Хто така мавка? — звернувся Мудрагель до Ганнусі.

Мала щось прогугукала.

— Молодець. Правильно, — погладив її по голівці вундеркінд. — Мавка — лісова красуня. Гарна гола дівчина з довгим розпущеним волоссям. Але ми твою мавку, Ганнусечко, негайно одягнемо, бо твій найчудовіший у світі татко розіб'є дядькові Борисові носа. І з нього потече кров. А кров треба берегти. Бо вона живить організм поживними речовинами. До того ж у дядька Бориса буде вавка. А вона болить. Ти хочеш, щоб дядькові Борису було боляче?

Ганнуся скривилася, замахала голівкою, що не хоче...

— Тебе прощено, вундеркінд! — розреготався Лев. — Водночас ти влип. Бо кращої няньки я ще не бачив. Правда, трошки тебе підучу задля безпеки дитини. А так — я задоволений... Чай ти заслужив...

Лев присів на килим. Донечка підповзла до татка, притулилася.

— Ну як тобі дядько-вундеркінд?

Замість відповісти мала розтулила кулачок і всміхнулася. На долоньці лежала біла, як молоко, мініатюрна пташка, виготовлена з тканини. Лев придивився.

— О, дядько-ботанік тобі пташку подарував! Голуба!

— Не я, — заперечив Борис.

— Тоді де Ганнуся його взяла?

— Був зашитий у ляльці.

Безрукий недовірливо глянув на юнака.

— Що ти мене смішиш, чудо природи, навіщо китайцям зашивати в ляльку голуба?

— Не знаю. Певно, сюрприз.

— Для кого? Для маніяків? Які потрошать іграшки?..

— Та що ви на мене напали, Леве Львовичу! Звідки мені знати, що задумали китайці?.. — Безрукий ще раз продіагностував Бориса своїми всевидючими очима. Схоже, на цей раз чудо природи не брехало. Пташка не його.

— Ти все маєш знати! Ти вундеркінд перерослий! Уже майже геній, ясно? — зареготав Безрукий. — Добре, забери в малої голуба, бо ще з'їсть його, і на кухню...

— А чому я?

— А чому вона має не любити мене? Ти знайшов, ти і забирай!

Ганнуся не віддала пташки ні дядькові, ні таткові. «Дійсно, вперта, — запишався Лев, — як я...»

Узяв малу на руки. Борис прихопив ляльку.

— Ганнуся попоїла, — серйозно звітував дядько-вундеркінд. — Випила свій чай. Підігрітий згідно з інструкціями. Одне слово, все, як казала Марі... І їй треба зараз спати. Ляльку на знання рідної мови перевіримо згодом, бо мала розбавиться і не засне... Після тістечок я вам розповім, що дізнався. А дізнався я стільки, що легше знайти голку в копиці сіна, ніж нашого кам'яного лева з душею Львова. Але я вважаю, що це добре. Якщо наш супротивник починає пошуки з нуля. Так само, як ми...

— А якщо ні?

— Тоді можливостей у нас мало. Зате шансів — море!

18

Борислава Болеславівна зайшла в миршавеньке кафе «Під веселою стріхою». Стріха, точніше, звичайна бляха, протікала, з кухні смерділо пересмаженою олією, жирні мухи нападали на страви, зате веселих клієнтів був повний зал. Якщо залом можна назвати довгий вузький коридор з кульгавими столиками і подряпаними пластиковими стільцями.

Борислава Стійка в цьому кафе почувала себе, як не в тій тарілці, до якої звикла. Сіла за засмальцьований столик у кутку, як сиротинка, і спостерігала. На неї спідлоба глипнули хмільні чоловіки й одразу ж забули. Жінки, яких тут була меншість, взагалі на сухоребру пані не звертали уваги.

Між столиками пробіглася пухкенька офіціантка-веселуха. Кожному показала свої рідкі зубки. Чоловіки не гаяли часу і користувалися можливістю дівчину за щось мацнути — вона не перечила. Зал гудів, як вулик, у якому почалося роїння. Наче молода сильна матка збунтувалася і виганяє з хати стару.

Ураз народ затих. З кухні вийшла жінка-зваба і почала збирати брудний посуд. Офіціантка була висока, струнка і гнучка. Чорнява, довге волосся зібране в розкішний хвіст. Очі чорні, великі, ніс прямий, а губи пухкі, соковиті, як мрія. На подіумі так гарно не викручуються, як жінка петляла між столиками.

Обслинені захмелілі слимаки не зводили з офіціантки голодних очей, але ніхто не посмів зачепити... Бо від цієї краси брав божевільний страх бути висміяним, затоптаним, прибитим. І ніякі додаткові грами не додавали сміливості... Було ясно, як білий день, що таких жінок не приборкують — такі жінки лише можуть дозволити себе любити... Якщо умієш любити до безтями, до забуття, невтомно...

Сухоребра Борислава Болеславівна мимоволі позаздрила офіціантці. А коли побачила її порожні очі — водночас і пожаліла. Що з того, що жінка має тіло, як модель з обкладинки популярного журналу, коли воно їй не потрібне?.. Ця жінка однозначно не з тих, що віддаються. Вона з тих, що дарують. А для цього потрібен смисл, призначення... І той, хто вартий подарунка... Що ж, хоча завдання не з легких — підселяти у звабливе тіло душу, але Борислава Болеславівна не спасує... Вона мусить запалити очі цій диво-жінці!.. Адже життя має такі спокуси, про які не здогадуються навіть найщасливіші щасливці!.. Бо таких просто на землі немає... Все, що люди видають за щастя на землі, — то така ілюзія, що навіть могильним хробакам смішно...

— Зоряно, можна вас... — ввічливо підняла руку Борислава Болеславівна. І враз стала авторитетом кав'ярні. Бо недосяжна офіціантка без тіні емоцій слухняно підійшла до сухореброї жіночки.

— Я вас слухаю, — мовила офіціантка. Голос у неї був такий же звабливий, як і вся вона.

— Ми можемо декілька хвилин поговорити? — запитала Стійка.

— Можемо. Але це може коштувати мені роботи, — відповіла Зоряна.

— Ви дорожите цією роботою?

— Мушу. Бо треба щось їсти. Самогубства не визнаю. Боюся заблукати на цій землі. Надовго...

— У мене для вас є шикарна пропозиція. Ділова, — наголосила Борислава Болеславівна.

— Всі пропозиції після одинадцятої вечора. Якщо не передумаєте... Вибачте. Я вам принесу морозива. За мій рахунок. Бачу потилицею — шеф нервується. Треба щось продати... — І Зоряна відпливла за морозивом. Під заслинені сопіння чоловіків...

Тільки офіціантка зникла на кухні, як вулик знову ожив.

— Вона відьма, сто процентів! — переконував досвідчений дядько з вусами. Не вірите?.. — Він звернувся до культуриста, що ліниво потягував пиво, як поганий насос воду: — Скажи чесно, ти би з нею зміг?

— Ні, — признався культурист.

— Чому?

— Боюся, що перегорю до початку. А це — смерть... Тому краще не рипатися...

— Бачите, а я що казав? — хвалився дядько з вусами. — Відьма!..

Відьма принесла морозиво. З гострими, як скло, шматочками льоду. І каву. На поверхні якої плавало сміття. Побажала смачного.

Борислава Болеславівна, звичайно, не їла і не пила. Посиділа трохи, розбиваючи ложечкою лід на морозиві на ще дрібніші скельця. До кави, про людське око, кинула грудку цукру... Розмішала. Сміття навіть не думало осідати, його стало ще більше — воно розбухло, як замочені родзинки. Залишила на столику щедрі гроші. Адже яка може бути шикарна ділова пропозиція, коли та, хто її пропонує, скупендра?..

До одинадцятої вечора було, як до місяця. Потепліло. Вітер стих. З'явилися зорі. Квітень згадав, що він — серце пахучої весни. Борислава вирішила прогулятися. Набрала повні груди повітря, розправила плечі — і заплакала... Точніше, сльозинки самі, без дозволу, вислизнули з очей. І Стійка не змогла їх стримати, бо... Як би вона хотіла хоч на годинку переселитися в тіло звабливої офіціантки і невтомно метатися брудною підлогою між кульгавими столами, всім єством відчуваючи хтиві погляди десятків пар чоловічих очей! Яке то блаженство — бути бажаною! Але, судячи з усього, жінка-зваба цього блаженства не цінує. Чому Бог дає те, чого не хочеш? З юності Борислава мріяла все життя повністю віддаватися коханому чоловікові. А довелося повністю віддатись науці. Щоб якось цьому життю насолити...

Стійка прогнала незаплановану хандру одним помахом думки — переключилася на місію. А може?!. Чим дідько не жартує?.. Виконає своє завдання, вилізе на ректорський трон, розбагатіє, і знайдеться чоловік, який дивитиметься на неї так, як ці пияки на офіціантку!

19

Борис вкотре перечитав Молитву до святого Великомученика Юрія, яку Лев знайшов у своїй кишені.

— Леве Львовичу, — ніяк не міг утамуватися вундеркінд, — мені так цікаво, що аж страшно!.. До вас завжди липнуть якісь неймовірні події, речі, думки!.. Ви умудряєтеся вночі заманити самого мера в історичний музей, коди нормальні люди сплять, а до музею ходять у неділю сім'ями... У своїх кишенях носите речі, про які не знаєте... У вашій голові з'являються образи, які ви не створюєте... Ви говорите те, про що не думаєте... Брешете не червоніючи... Проте яке може бути червоніння в перевертня? Може, ви вовкулака, Леве Львовичу? Як гадаєте?.. Але якийсь модифікований вовкулака, що перевтілюється у лева?.. — розглагольствував Борис.

— Слухай, очкарику, не мудруй!.. — Лев метнувся до спальні глянути, чи спить Ганнуся. Причулося хникання дитяти. — І не задурюй мені й так зболену голову. Ти ще Марі скажи, що я вовкулака, і буде повний порядок...

— Хто тут і що від мене приховує? — почувся голос Марі з коридору. Вундеркінд отримав від Безрукого по шиї. Марі ввійшла на кухню втомлена, аж хиталася. Важко опустилася на стільця...

— Я тебе заберу з тої роботи, бо вона тебе вип'є. — Лев став за спиною дружини, поклав їй руку-обрубка на плече. Показав повноцінною кулака ботаніку. Марі звела голову догори, шукаючи очі чоловіка.

— Ти не забивай мені баки, коханий, кинула вимогливо. — Зізнавайся, що від мене хотів приховати?

Та Левові очі були бездоганно чисті. Що вони можуть таїти? Вона ці очі читала навпомацки...

Марі перевела погляд на Бориса...

Господи, який цей юний паросток ботанічного саду безпомічний перед жіночими хитрощами! Набив голову енциклопедіями, а щоб у ній місця залишити на життєвий досвід — розуму не вистачило...

— Лев Львович боїться, щоб ви не дізналися, що він вовкулака! — випалив Борис і засовався на стільці, наче той обпікав йому зад.

— Передай, Борисе, Леву Львовичу, — зіронізувала Марі, — що я давно в курсі, що він перевертень. Що може перевтілитися в будь-кого. І нехай цього не боїться і не страждає. Бо Марі така жінка, яка не терпить одноманітності. Чоловіки без дивацтв її не цікавлять...

Юне чудо природи Борис Мудрагель витріщився на Марі. Він споглядав її, як ікону якоїсь святої. «Оце жінка! — захоплювався подумки. — Небесна якась! Без жодного заземлення. З такою не занудьгуєш! А він, наївний, думав, що його матуся шедевр! Де там! Матуся — шедевр лише по одній лінії. Наскільки добре вона орієнтується в науці, настільки погано в неї виходить у побуті. Особливо на кухні...»

Безрукий розреготався невтримно й щиро.

— Чув, зраднику! — І дав Мудрагелю легенького запотиличника, а сам заробив штурхана від Марі, бо своїм реготом міг розбудити Ганнусю.

— А тепер давайте серйозно, — мовила Марі. — Жарти, хлопці, — то добре, розрядка потрібна. Хоча думаю, що ми влипли в халепу, і смішками з неї не виберешся. Пояснюйте, чому ви такі розгублені. І тоді я вам розповім, чому така збентежена.

Чоловіки звели на хвилясту красуню здивовані очі: чого-чого, а збентеження вони в Марі не помітили...

20

Ніч підкралась непомітно... Зібрала навколо себе примар, провела інструктаж і відправила їх нишпорити за двома жіночками, що шукали, де б то в тиші й у теплі випити кави, побалакати...

Куди жіночки не заходили, всюди було людно й гамірно. Атмосфера не для серйозних розмов. Одна з них помітно нервувала, інша була підкреслено спокійною. Раптом перед їхніми очима замиготіла нова вивіска: «Готель «Забаганка».

— Думаю, тут можна зупинитися, — вирішила Стійка, бо це саме вона йшла попереду. — Ходімо, винаймемо номер.

Зоряна мовчки, без емоцій, слідувала за Бориславою Болеславівною, яка виглядала трохи перевченою і смішною у своїй напускній величі. Не дивною, але з пунктиком, якого сама, видно, ще не розгадала. Безсумнівно, вона грала якусь роль, Зоряна на цьому добре зналася. Упевненість — така штука, що на голому місці не виникає. Для впевненості має бути фундамент. Однозначно. Як і для всього, що хоче жити, а не нидіти в розрусі, тішачи себе «ямковим» ремонтом...

Зоряна йшла слідом. А що мала робити жінка, яка з п'єдесталу звалилася в прірву? Шукати шансу, звичайно. Будь-якого... З розумом, правда. Бо якщо ця владна пані збочена і задумала затягти її в ліжко, то там вона і захолоне... Зоряна вже давно прийняла рішення нищити негідників. Після того, як її підступно відірвали від щастя, використали і викинули на смітник... А знищувати Зоряна вміла — лише б душа дозволила... Диво-жінка добре відала, що з душею жартувати не можна. Для неї земні закони — ніщо, пустка... Душа любить простір, а тому не дай Боже її загнати в підземелля...

Номер був такий собі, середньої комфортності. Присіли за столиком.

— Може, поїсти? — запропонувала Борислава Болеславівна.

— Я їм тільки вдома, — повідомила Зоряна. — А от випити...

— Що, перепрошую? — перепитала Стійка. З пияками вона справи мати не хотіла. На кону — мрія!..

— Горілки. З перцем. І кусник лимона...

— Я взагалі-то п'ю червоне вино. Інколи... — зніяковіла Борислава Болеславівна.

— Я теж колись пила червоне дороге вино. Інколи. І воно мені смакувало. А тепер — ні... Лише горілка з перцем...

— Певно, я теж спробую... — вирішила Стійка. Бориславі Болеславівні кров з носа треба було уламати цю непідробну красу — привид усередині наполягав.

— Рекомендую. Бо коли настане час падати, ви вже будете підготовлені до міцного антидепресанту... Так-так... Не дивіться на мене осудливо... Я знаю, що кажу... Коли ви сиділи у бібліотеках — бібліотеки вже сиділи в мені... — Мимовільно Зоряна брала контроль над розмовою на себе.

— Я не збираюся падати! — відрубала Борислава Болеславівна.

— Якщо ви мені покажете хоч одну людину, яка з розкошів збирається впасти у смітник, я віддам вам своє тіло. Якщо зможете взяти... — уточнила офіціантка. Стійка витворила такого знака питання бровами, що його можна було відправляти на виставку. — А душу — зась!.. — Зоряна виглядала досвідченим дипломатом на важливих діткливих переговорах.

Якби не привид Домовина, який ще мав можливість впливати на мозок своєї тимчасової домівки, Борислава Болеславівна безцеремонно вголос послала би Зоряну туди, куди відправляла невгодних їй подумки. Але Домовина стримав. «Не час...» — шипів, як гад, якому прищемило хвоста.

Здавалося, не Стійка, а привид замовив горілки з перцем, лимонів, мінералки і шампанського... І не Борислава Болеславівна, а привид мовив:

— Не знаю, що вам треба, Зоряно, але я пропоную те, чим володію і що можу гарантувати...

Зоряна вже пропустила чарочку. Стійка лише пригубила, але їй приємно запекло всередині.

— Кажіть...

— Навіть не знаю, з чого почати... — Борислава Болеславівна намагалася якомога довше тримати інтригу.

— Почніть із самого початку. Тобто з правди. Бо якщо з часом запідозрю брехню, то я... — Стійка подумала: добре, що вона хильнула горілки — меле, що збреде на думку, — ...то я, — продовжувала Зоряна, — якщо не зможу знищити вас, себе знищу легко... Але в пекло я сама не піду — мені достатньо самотності тут, на землі...

Домовина підказав Стійкій, що краще розказати правду. Ризику — ніякого. Погодиться диво-жінка на співпрацю — добре. Не погодиться і наробить шуму — їй же гірше... Люди, які публічно переконують, що мають справу з привидами, — потрапляють у божевільню... Хоча в Зоряни до цього не дійде — вона досвідчений боєць...

І Борислава Болеславівна виклала Зоряні все, як на тарілочці. Що змалку була самотньою, всі її сторонилися, ображали... Що єдиною її метою було вибитися в люди і довести кривдникам, що вона є!.. Що вона трудилася, як заклята... А досягнувши чогось — мстила слабшим. Наказувала і карала. Висміювала і хвалила... Проте щастя не відчувала. Їй хотілося щирості, любові. А любов оминала її десятою дорогою. І коли надійшла спокуслива пропозиція від привидів... — Борислава Болеславівна оцінююче глянула на співрозмовницю, що проковтнула третю склянку горілки з перцем. Уже навіть без лимона...

— Продовжуйте, — Зоряна зробила глибокий видих після випитого. — Привиди для мене не новина. — Здавалося, вона не п'яніла.

— Я погодилася. Може, мої успіхи привернуть до мене чоловіка... — призналася Стійка, як на сповіді. До якої, до речі, ніколи не ходила.

— Не поможе, — запевнила Зоряна. — Чоловікам тіло — по цимбалах. Тобто ні до чого. Просто чоловікам природою призначено вдавати сильних хтивих самців. А насправді вони люблять душу...

Стійка трохи спантеличилася. Але не відступала. Бо куди відступати?.. У ній сидить привид, який диктує свої умови. На які вона підписалася.

— Вигоди такі: із завтрашнього дня ви стаєте директором нової кав'ярні на площі Ринок «Кава з привидами»... Зарплатня, самі розумієте... офіціантці така і не снилася. А досвід керувати ще й не такими закладами у вас є.

— Ціна?.. — Зоряна налила собі ще перцівки і трохи хлюпнула Стійкій. Борислава Болеславівна першою залпом випила, їй сподобалася внутрішня пекучість... — Якщо ціна — душа, то вибачте... — попередила офіціантка.

— Ні, Зоряно. На душу ніхто не зазіхає. Просто на час виконання завдання до вас підселиться привид.

— Чий?

— Чорної дами.

— Чула про таку даму від екскурсоводів. Нехай... Що далі?..

— Наше завдання — знайти душу Львова...

— Ви перед тим щось пили?.. Чи курили?... — хихикнула Зоряна.

— Ні... Хіба те, що з вами... — розгубилася Стійка.

— Яка в міста може бути душа?..

— Не знаю, — призналася Борислава Болеславівна.

Зоряна прищурилася. Між її красивими бровами зависли тіні глуму і страху. Ніяк не могли поєднатися, породити хоч якогось гібрида.

— А якщо ми не виконаємо завдання? — повагавшись, запитала вона.

— Залишимося з тим, що маємо...

— Тобто я метлятиму між столиками з жирною шматою?..

— Щось подібне...

— Ризик мінімальний, — зробила висновок Зоряна. — А привид відступиться?

— Одразу ж. Що йому робити у вас?..

— Багато що можна... — неоднозначно відповіла захмеліла Зоряна. — Але я не дозволяю... Не сьогодні народилася. Викурю, як дим. Знаю, як...

Стійка подумала, що якось треба вивідати в Зоряни, як викурювати із себе привидів. Бо мало чого...

— Як маємо шукати цю душу Львова? І доки?.. — спитала Зоряна. Алкоголь надавав сміливості, манив пригодами.

— Не знаю... У цьому складність. Тому залучаємо найкращих... Достаток, шикарне життя гарантуємо. То як, згодні? — впевнено запитала Борислава Болеславівна, наливаючи по повній, бо вже готова була до дна випити за співпрацю.

— Ні! — відрубала Зоряна.

— Чому? — Стійка завмерла з пляшкою в руках.

— Бо ви мені пропонуєте гроші. А гроші я зароблю. Тільки легше. Без квартирантів у мені... Достаток і шикарне життя — взагалі зовсім інше. Я вдосталь награлася у багату і впливову пані — ця роль мене не збуджує...

У Стійкій активізувався Домовина. Він наполегливо тиснув у мозку Борислави Болеславівни на одну таємну звивину.

— Я веду з вами дуже відверту і важливу розмову, — Стійка зробила багатозначну паузу, — тож перед тим, як сказати остаточне «ні», будьте ласкаві, вислухайте мене до кінця...

— Гаразд...

Випили налите Стійкою. Мовчки. Не змовляючись.

— Для виконання завдання нам потрібна ще одна надійна людина. І це — Лавник Ярема Сильвестрович!..

— Так!!! — вигукнула Зоряна.

Дві п'яні пані заночували в готелі «Забаганка»...

21

Ніч підкралась непомітно... Зібрала навколо себе примар, провела інструктаж і відправила їх нишпорити під вікна Безрукого...

— Отже, що виходить? — резюмував Борис. — Ми не вперше переконуємося і вже змушені прийняти за факт, що життя — це не тільки те, що бачать наші очі. Є ще безліч інших невидимих світів зі своїми енергіями та законами, і лише час покаже — благо це чи прокляття, що ми в них залучені. Так?..

— Однозначно, — підтвердила Марі.

— Без пафосу, фантасте, — порекомендував Лев, — ти не Джоан Роллінґ. Скоріше на Гаррі Поттера скидаєшся...

— Тепер осмислюємо те, що ми маємо і знаємо. — Борис на рекомендацію не зважав. Марі сховала усмішку в кулачок, аби не збивати юнака з думки. — Перше. Марі вчора перестрів представник міської ради. Від імені мера він вручив їй складений аркуш паперу, який витяг із запечатаного конверта, скріпленого печаткою мерії. Конверт чоловік забрав із собою — мав такий наказ. Посланець повідомив, що Юрій Данилович просив переданого аркуша обов'язково покласти в кишеню Лева Львовича. Правильно? — Борис глянув на Марі.

— Правильно, — підтвердила жінка. — Ще він додав, що від цього залежатиме безпека Лева... Коли я вдома побачила, що це молитва, то без вагань поклала її в кишеню Левового піджака. Вирізала з листка саму молитву, щоб не забирала багато місця, — і поклала...

— А я нічого не знав! Мене можна не питати, правда? — допитувався Лев.

— Тішся, що не знав. Бо інакше, якби сподівався не на себе, а на молитву, міг би уже... бути загарбаний своєю Бориславою Болеславівною. Чи тими, з ким вона злигалася.

— Друге. — Вундеркінд дійсно вмів систематизувати інформацію. — На роботі Лева Львовича його улюблена декан відверто допитувала. Мета — чи знає він зміст послання. Пан Безрукий з честю витримав атаку. Схоже, саме молитва, погоджуюсь з Марі, яку передав мер, допомогла Левові Львовичу вистояти. Третє. Сьогодні в лікарню до Марі знову приходив Наум Чортополох. Він помітно схуд і змарнів. Казав, що постався. Для того, щоб йому відкрилися двері до інформації, де перебуває душа Львова. На превелике його розчарування, він не дізнався. Але нутром чує страшну біду. — Марі ствердно кивнула. — Із сказаного випливає дуже цікаве запитання...

— Чому моя улюблена декан Стійка Борислава Болеславівна так зацікавилася посланням? — мовив Безрукий.

— Ви, як завжди, Леве Львовичу, маєте рацію... Думаю, вона є претендентом номер один на почесне звання нашого супротивника. Далі. Інтернет каже, що у Львові дві тисячі дев'ятсот сорок два кам'яних леви. Не враховуючи тих, що на фасадах будинків. Вибір величезний... Якщо вірити посланню, душа міста перебуває в одному з них...

— Без якоїсь наводки нам лева не вичислити. — Марі глянула на Мудрагеля, потім на Безрукого.

— Точно, — погодився Лев.

— Наступне... — Борис був сама енциклопедична серйозність. — Оскільки покровителем нашого міста є святий Юрій Змієборець, діючим мером за дивним збігом (а може, і не дивним, а може, і не збігом) є Юрій Змієборець, то варто було б пошукати левів біля Змієборця. Так? — Марі і Лев кивнули. — Я пошукав. Поверхово, правда... Так от. Я почав з храмів. У Львові на площі Святого Юра є собор Святого Юра; на вулиці Короленка — храм Святого Георгія; на вулиці Чернівецькій теж храм Святого Георгія. На жаль, ні на території цих святинь, ні на фасадах я не знайшов скульптури лева... Перейшов до пам'ятників Змієборцю. Найвідоміший — на площі Петра Григоренка. Юрій Змієборець на коні. У пам'ятникові нічого лев'ячого я не помітив... І взагалі — на всіх іконах, які я переглянув, Юрій Змієборець, чи Георгій Побідоносець — як кому подобається, — лише на коні. Висновок...

— Дозволь мені, — попросив Безрукий. — Я хочу себе перевірити, чи правильно слідкую за розвитком твоєї думки.

— Звичайно, Леве Львовичу... — Борис так запишався, ніби йому присудили Нобеля.

— Як не крути, а душа Львова, найвірогідніше, у левові, що якось пов'язаний з ратушею... Або з площею Ринок, на якій розміщена мерія... Бо почалося все фактично з мера... З дивних повідомлень, що мер сидить на смерті... Правильно я мислю, Шерлоку Холмсе?

— Неймовірно! Я теж хотів запропонувати вам, щоб почати пошук з левів ратуші! Однак... Навіть якщо ми дізнаємося, в якому з левів перебуває душа міста, ми нічого не вдіємо, щоб її врятувати, і дійсно: «Затопчуть душу лева кам'яного його гріхи, що в мороці воскреснуть...», якщо ми не знатимемо, «Коли зберуться всі часи в один...» Тобто конкретної дати, так би мовити, викрадення...

Марі нервово забігала по кухні. Залпом перехилила склянку води, наче ця життєдайна рідина мала зняти будь-які дива, отверезити і дати відчуття реальності.

— Хлопці, якщо подивитися на нас збоку, послухати, — ми дійсно схиблені. Ну не можуть троє нормальних людей шукати душу! — Марі свою інтонацію підсилила вказівним пальцем: — Міста! — наголосила: — В кам'яних левах! — підкреслено здивувалася. — Не можуть! Не вкладається ні в які логічні, дверні чи ще якісь тверезо мислячі рамки!

— А те, що люди ціле життя живуть ілюзіями досягнень, відкладають щастя на потім — коли буде освіта! посада! квартира! машина! сім'я! діти! внуки! — а помирають обікрадені тими ж ілюзіями, голими нещасними сухариками, — вкладається в рамки? — запитав Лев. — Це, по-твоєму, Марі, нормально?

Дружина мовчала. Юнак захоплено дивився на чоловіка, розгадати якого, мабуть, неможливо. Мінливого, як вітер, розпливчастого, як вода, загадкового, наче вогонь. Безрукий міг водночас бути зневіреним оптимістом, виснаженим спартанцем, нормальним божевільним і пораненим левом, який навіть без лапи йде вперед, наступає, чого б це йому не коштувало. Бо розуміє: це краще, аніж спокійно вмерти ситим у лігві.

— Марі, кохана, я не маю права вагатися, бо сумніви зроблять з мене безхребетного, бездіяльного дармоїда, який буде пити пиво, дивитися телевізор і постійно бурчати. Ти хочеш такого чоловіка?

— Не хочу.

— Тому я буду шукати. А для цього я приймаю істину — Львів має душу. Вона перебуває в одному з кам'яних левів міста. Крапка.

— Як ти цю душу впізнаєш, навіть коли знайдеш? Як ти її захистиш?

— Не знаю... — признався Безрукий.

— Поки що... — додав вундеркінд Борис Мудрагель. — Бо кожна мить у світі щось перекреслює, закреслює, відновлює, занотовує і відкриває. Шукати треба, спостерігати, вірити, як очам, так і химерам, що зселяються в голові... Тільки так народжуються відкриття. Я це знаю напевно. Я змалку знайомий з купою знаменитостей, видатних винахідників, учених. Кожен з них ішов до відкриттів своїм шляхом, але кожен з них спочатку повірив в абсурд, безглуздя, нісенітницю... У неможливе в принципі... І діяв... Так що — діяти! Робити будь-що! Тоді, може, щось вийде. Бо коли сидіти склавши руки, успіху не буде точно. Буде повільна смерть тіла в комфорті. І пекельна для душі.

Безрукий заплескав у долоні. Вундеркінд сам запишався своїм монологом. «Може, податися в спічмейкери?» — подумав.

Марі мінялася, як хамелеон. Якийсь особливий, надсучасний. Бо мала стільки кольорів емоцій у собі, що неможливо збагнути.

— І все-таки, — мовила вона, — як фахівець з холодною головою, скажу вам: якщо ми шукатимемо душу міста, ми божевільні... Але як слабка жінка, що давнього друга намовила на яблуко, серцем чую: є таки душа в міста. Яка вона і де — це недосяжний лабіринт...

— Який ми крок за кроком будемо відкривати, — зробив висновок вундеркінд з ботанічного саду. — І... — Враз він запнувся. Витріщився на Марі і пожирав її очима. Отетеріло мовчав, наче йому відняло мову.

— Говори, схиблений очкарику! — Лев відчував, коли треба пожвавити бесіду. — У нашій божевільній компанії шукачів за привидами — демократія! Кажи, не бійся. Не битиму!

— Я... просто, — схвильовано випалив Борис, — дуже хочу, щоб у світі існувала хоча б ще одна така Марі! Для, мене...

— Ти що, перевчене опудало із захаращеного енциклопедичним бадиллям ботанічного саду, закохався в мою дружину?.. Зараз я тобі покажу «просто»...

І Лев заробив по спині тендітною ручкою Марі. Вона з таким натхненням його била, наче обціловувала...

Троє божевільних дуже весело повечеряли. Пізно вночі. Під треті півні... На заздрість двом привидам, що шукали собі тіла... Привиди не проти були вселитися у неперевершену хвилясту красуню і метикуватого юнака. А ось у некерованого безрукого чоловіка — ні!.. Він страшний і підступний. Неможливо збагнути, чого від нього чекати. Він нападає, відступає, топчеться на місці і петляє одночасно. Привиди мали досвід: той, хто непередбачуваний, — завжди переможець. А програвати привиди не хотіли. Їм обіцяли шанс вирватися, а для цього потрібно...

Найперше — щасливо вселитися в тіла, які вкаже шеф...

22

Ярема Сильвестрович Лавник сидів з вудкою над ставком і думав про життя... Риба клювала і не давала йому зосередитись на думках. Він реагував аж тоді, коли вудку з рук виривало і треба було нещасне створіння тягти на берег. Хто цю рибу буде їсти? — гадав рибалка. Але назад, у ставок, не відпускав. У Лавника був такий принцип: піймалася — гаплик. Значить, таке твоє призначення. Нічого смертників випускати до живих. Енергія невдах має здатність передаватися зі швидкістю світла... Паскудити ставок інформацією приреченості він не збирається. Хай подихає на березі! Коти поласують... Або якась інша звірина...

Скоро буде рік, відколи він живе, як мріяв. Без проблем. Без людей. Самітником... Усе мав: гроші, будинок, кілька авто, прислугу... З роботи звільнився. З дружиною не помирився — прогнала, як чорта. Ще й молилася і хрестилася вслід, спльовуючи... Не простила Не вірила, що він хоче сімейного затишку. І її тепла, запаху, який ходить за ним з юності... Сам винен... Діти із внуками до Яреми заїжджали. Час від часу. Коли щось їм було потрібно... Були чужі... Як бізнесмени на переговорах... Проте не відмовляв... Давав, що просили. Хай мають... Не забирати ж із собою в могилу... Радості, яку собі за молодості малював, коли за довгим дідівським столом збираються внучата, не відчував... Навіть не мав про що з дітьми поговорити... Внуки взагалі наче були з іншої планети. Бігали з телефонами якимись, планшетами, комп'ютерами...

Не думав Ярема Сильвестрович Лавник, що життя — то така дешева біжутерія, що край... Досягнути вершини, усього, і не мати щастя — це ненормально!.. Безглуздо. Навіщо тоді приходити у цей світ і ціле життя гарувати?.. Для чого? Для кого?.. Щоб ловити у спокої і затишку рибу, яка тобі не потрібна?.. Не факт, що той спокій і затишок потрібні...

Нарікав...

Хоча жити думав довго. Мав здоров'я — Бог позаздрить.

Все ніби нормально — а щось не так... Чогось бракує.

Чого?! — волала душа, а серце їй підігрувало калатанням.

Тишу збурив зболений рев старого мотора, що, здавалося, пережив не один інфаркт. Йому б їздити легенько нормальними дорогами, а не мучитися хутірським бездоріжжям... Що його Лавникові джипи долали з таким азартом, наче мисливці на полюванні...

«Кого несе дідько?..» — подумав Ярема Сильвестрович. Охоронець запитально підвів очі: мовляв, може, дізнатися?.. Шеф очима відповів, що не треба.

Захеканий і злий водій за декілька хвилин приплентався сам.

— Гей, мужик! — крикнув до Лавника, що відсторонено медитував на ставок. — Поможи витягти мою клячу з тих окопів.

Лавник, не відводячи погляду від поплавка, могильним голосом паралізував нахабу.

— Я твою клячу можу лише закопати. Разом з тобою. Щоб не пер, де не треба...

Водій з переляку почав заїкатися:

— Т-та я що?.. Т-та я таксист... Їду, к-куди скажуть к-клієнти...

— Я нікого не жду. Геть!.. — Ярема так і не глянув на таксиста. Наче розмовляв з рибами. І проганяв їх, щоб не клювали... Не відволікали від роздумів...

— І мене не ждав, Яремо? — сполохав і водночас оживив змертвілий хутір голос, що дарував блаженство. Той голос Ярема впізнав би навіть тоді, якби Бог забрав у нього слух. Тих звуків йому бракувало більше, ніж води пійманим рибинам, що в конвульсіях борсалися у траві.

Лавник підвів очі. Біля ошелешеного таксиста гордо всміхалася дивної породи зваба. Її прогнати Ярема не зміг...

— Скажи своїм, хай витягнуть машину, — мовила так, наче попросила Ярему розкопати щастя. І забрати його собі.

Охоронець, не чекаючи наказу, помчав до господаревого всюдихода. Зметикував, що відмовити такій диво-жінці шеф не зможе. Та й, певно, ніякий чоловік теж. Хіба що приречений плазувати.

Кого-кого, а цієї жінки, що подарувала йому найсолодший рай і найгарячіше пекло, Ярема тут побачити ніяк не сподівався.

— Привіт, Зоряно! — мовив упевнено, але з жалем і радістю водночас. — Ходімо в хату... На чай... — додав. Бо інших слів його збентежена голова не встигла підібрати.

Ярема заметався на кухні. Наче забув, де полиця з чаєм.

— Присядь, — попросила диво-жінка. Вона поставила чайник, взяла улюблене горнятко Яреми, всипала туди улюбленого чаю господаря, поклала на тарілку тістечка і цукерки, якими Ярема любив смакувати... Все пам'ятала. — Нічого не змінилося, — мовила.

— Я змінився, — поправив Ярема. До нього знову повернулися впевненість і сила. Як колись. Біля цієї жінки він оновлювався. Ставав справжнім чоловіком.

— Це нормально. Бо все тече... «Все існуюче завжди було, є і буде вічно живим вогнем, який з часом то спалахує яскравіше, сильніше, то згасає». Геракліт знав це давно... — Зоряна відверто стежила за емоціями Яреми. — А де моє горнятко?.. — запитала раптом.

— У бібліотеці.

— Можна взяти?

— Треба, — запевнив Ярема. Наче від цього горнятка залежало, чи сонце завтра вранці захоче вийти на роботу. Щоб світити. Аби Земля не перетворилася на морозильну камеру і не перетворила цю диво-жінку на Снігову королеву.

Лавник провів Зоряну очима і проковтнув слину. Важко видихнув. Покрутив головою. «Навіщо вона з'явилася?» — подумав. Після підступної зради, знаючи, що він зненавидів її більше чортиці, вона, спокійна і легка, приїжджає, ніби нічого не сталося?.. Щоб знову його укоськати, обікрасти і кинути?.. Чи як?..

Зоряна в бібліотеці своє всіяне зірками горнятко побачила зразу. Воно було в центрі експозиції, складеної з ті речей, що залишилися в цьому домі. Дивовижа!.. Тут були хустки, блузки, халат, парфуми, гребінець, усіляке жіноче причандалля... Навіть зубна щітка! Диво-жінка задоволено розглядала експонати. Всміхнулася... Не все так безнадійно. Значить, лишила по собі помітний слід. А отже...

Зайшла на кухню.

— Дякую за спогади, — зачаровувала ніжністю.

— Ти їх не мала оживити. Принаймні тут. Але... Після того, як я зрікся батьків, я зарікся відмовлятися від минулого... Щоб не було потім гидко...

— Згодна...

Чай сьорбали мовчки, ніби вливали у душі тепло. У каміні потріскували дрова, лоскочучи слух затишком.

— У мене до тебе ділова пропозиція, Яремо. — Зоряна обняла горнятко долонями. Дивилася в чайне озерце, наче визирала там свою долю.

— Я вже давно не при ділах...

— Будеш. Якщо захочеш...

— Кажи. Послухаю...

— Спочатку вибач за все... За тодішню підступну зраду... Я виконувала свою роботу. Коли підписувала контракт — не знала, кого маю... опрацювати...

— Знищити, — уточнив Ярема.

— Нехай буде так: знищити... Якби знала, що... — Зоряна зам'ялася, — що тебе покохаю по-справжньому, не приставала б на цю пропозицію... Але тоді я б тебе не зустріла і не пережила великого щастя... Так що не знаю, що правильно...

— Ти з ним спала?.. — раптом запитав Ярема.

— З ким? З учителем? — скривилася диво-жінка. Але зваби не втратила. Навіть гримаси їй пасували. — Ні! Це була гра. Мені було гидко. Я хотіла, щоб ти мене чимшвидше зненавидів і забув.

— Так і сталося.

— Мені шкода...

— Тоді чому ти... об'явилася?..

— Пояснюю, ділова пропозиція. Розкажу все по порядку. Мене звільнили з ресторану «Мрія». Власник сказав, що знайшов нового директора. Без пояснень. Потім у мене з банківського рахунку зникли всі гроші. Згодом застала порожню квартиру — обікрали до нитки. Машина згоріла... Хто за цим усім стоїть, можу лише здогадуватися. Міліція продовжує розслідування. Безрезультатно... На роботу мене ніхто не брав. Усі сахалися мене, наче чумної... Може, і через твоє прокляття...

— Я тебе не проклинав, — заперечив Ярема.

— Урешті я влаштувалася офіціанткою в кафе. Брудному і гидкому... Передучора мене зустріла одна пані. Вона запропонувала багато чого... Взамін на... — Зоряна спіймала погляд Лавника. — Тільки дослухай мене до кінця. Гаразд?.. — Ярема був незворушний. — Взамін на те, що в мене підселиться привид...

— Що? — Лавник вискочив із-за столу і розлив на себе чай. Забігав по кухні. — Ти нормальна, як ти думаєш? — вирячився на Зоряну.

— Цілком.

— Іти погодилась?

— Так.

— Божевілля!

— Мені можна йти? — Зоряна нахмурила брови.

— Ні. Я обіцяв дослухати, — Лавник злякався, що вона зараз піде, але хотів це приховати. Однак Зоряна помітила. І продовжила вже впевненіше.

— Але я погодилась лише тоді, коли дізналась, із ким мені доведеться працювати. Тобто в кого має підселитися інший привид... — Диво-жінка замовкла. Пауза по-змовницьки затягнулася.

— І хто це? — не витримав Ярема.

— Ти!..

Лавник почав метатися кухнею, як чорт, що випадково впав у казан з гарячою смолою й опік собі зад. Був страшенно злий. Його бісило, що хтось знову надумав ним повелівати. А дзуськи!.. Баста!.. Ніколи!.. Ніхто!.. Ніяк!..

— Ти злишся, бо думаєш, що я здуріла? Ти не віриш, що привид може поселитися в людину?

— Я злюся, бо знаю, що всяка гидь може поселитися отут! — Ярема ткнув собі в груди. — І ще тому, що я не переношу, коли хтось щось вирішує без мого відома!

— Нічого не вирішено. Просто ти претендент...

— На чергового ляпаса...

— Не знаю. Зрештою, ляпас залежить не лише від того, хто хоче його заліпити. Ляпас залежить і від того, хто дозволяє собі заліпити...

— Хто мене вибрав?

— Із слів Борислави — керівника проекту — привиди...

— Чому я?.. Чому ти, зрештою?.. — розпалювався Ярема.

— Бо ми маємо досвід. І силу. І знання... Чесно кажучи, на їхньому місці я б теж вибрала нас.

Лавник підійшов до незворушної жінки-зваби. Розвернув її до себе разом з кріслом.

— А ти часом не глузуєш з мене, шановна? Може, той старий упир знову тебе заслав?

— Ні! — відрубала Зоряна. І так переконливо, що Ярема їй повірив. Як вірив колись. Хоча добре пам'ятав, чим скінчилася ця безмежна віра. Трагедією. Для нього. Бо він став заручником почуттів, яких, володіючи купою психологічних прийомів, викорінити із себе так і не зміг.

— Що треба робити? — запитав уже спокійніше.

— Шукати душу Львова.

Колишній впливовий суддя Лавник Ярема Сильвестрович відчув себе курочкою Рябою, що обіцяє наївним дідові з бабою знести золоте яйце. Нехай. І так життя прісне, як очі його вовкодава, замкненого у вольєрі. Чи не пора вириватися з клітки? На полювання за привидами!.. Дідько голову зламає від того, що закрутила ця диво-бестія Зоряна!.. Але не Лавник... Ярема ще брикне, як молодий жеребець, покаже свій норов!.. Звучить вельми забавно: «Шукати душу Львова...»

— Я подумаю, — сказав Зоряні. У цій відповіді вчувався кволий сумнів.

— Подумай. Але знай: я скучила за тобою. І не проти бачити тебе хоча б на роботі. Божевільній, як усе на світі. Підозрюю, що нормальність давно вже відправила свою душу в небо... На землі її затоптали ще печерні люди. Коли почали ділити шкуру вбитого звіра...

Ярема сам одвіз Зоряну додому на своєму джипі.

23

Головний привид Львова зі своєю стійкою сухореброю мешканкою проводив останній інструктаж. Борислава Болеславівна, на диво, уважно слухала. До неї остаточно дійшло, що влипла в небезпечну аферу, але здаватися не збиралася. Вона ж стійка!..

Зателенькав мобільний. Стійка глипнула на годинника. Час підбирався до півночі. «Кого проти ночі знудило? — подумала вона. — Хто виманює на свою голову грім та блискавки? Кому набридло спокійно жити?» Крім як з роботи, до неї фактично ніхто не телефонував. Якщо вже в такий час якийсь сміливець наважився її турбувати, то, мабуть, щось сталося... Або чергові хитрощі, щоб «злиняти» з роботи...

Борислава піймала на тумбі вібруючу слухавку. Мобільний світився абонентом «Чорна дама». Так Борислава записала Зоряну. «Ото нахаба! Треба їй пояснити, що я погано засинаю. А коли не висипаюся, то погано всім!..» — злилася Стійка.

— Вона не твій підлеглий. Вона — твій компаньйон, — попередив Домовина. — Так що делікатніше з поясненнями...

— Слухаю... — буркнула невдоволено. В слухавці Стійка чула п'яні реготи і якусь бандитську музику. — Алло?!

— Борю!.. Бориславо! — захмелілим голосом намагалася перекричати шабаш Зоряна. — Ми згодні!

— Чудово! — відповів привид Домовина вустами спантеличеної Борислави Болеславівни.

— Тоді бай!..

— Кого ти мені пропонуєш?.. — налетіла на Домовину Стійка. — Та це ж якась алкоголічка! Вона п'яна в дим! Як я з нею працюватиму, якщо вона постійно буде заливати за комір?.. Та вона!.. Вона мене назвала Борею...

— Спокійно, Бориславо!.. Зоряна — не п'яниця...

— А як тоді пояснити?.. — не вгавала Стійка...

— Просто... Так має бути... Бо сьогоднішній шабаш влаштував я...

— Не розумію...

— Ти багато чого не розумієш. Бо ти людина. Тобі не дано... Слухай далі. Отже, як я тобі вже казав, у мене енергії вже залишилось як кіт наплакав... Тому нині опівночі я замикаюсь у тобі. — Борислава знову глипнула на годинника. — Коли настане той час, я вже не зможу з тобою спілкуватися. Входити і виходити з тебе також. Ти станеш самостійною... Я, звичайно, тебе не покину аж до закінчення місії, я буду в тобі, буду тебе вести, підказувати, контролювати... Тому ти мусиш навчитися мене слухати...

— Як?

— Не знаю. Я вже давно не був людиною. Але думаю, що одних мізків для цього мало. Треба підключати щось інше... Ваша вчена братія називає це інтуїцією, внутрішнім голосом... Ще якимись закарлюченими словами... Шукай... Стукай... І я тобі відчиню...

— Знаєш що, шановний, не іронізуй! — вибухнула Борислава Болеславівна. — А то...

— Всі твої «а то...» скоро втратять будь-який глузд. Ти продала себе з потрухами. Так що налаштуйся на відробляння. На битву. Не за мене — за себе... Бо якщо я вилазитиму з тебе переможеним — придушу... — Якби банькаті очі Стійкої так світилися завжди, то не потрібні були б і лампочки. Економія електроенергії гарантована. — Начебто все... Через п'ять хвилин мій голос для тебе зникне... Питання якісь є?..

Борислава зам'ялася.

— Є прохання...

— Кажи.

— Попести ще мене, будь ласка, полоскочи... На прощання... Як тоді...

— Слухай, знайди собі чоловіка — хай тебе пестить!

— Мене ніхто не хоче. У мене суха зовнішність...

— У тебе не зовнішність суха. У тебе сухість усередині, — потягнуло на відвертість Домовину. Він востаннє вислизнув з Борислави і таки її трохи полоскотав. І так захопився, що коли на Львів наскочила північ, ледве встиг повернутися. З останнім бамканням містичного годинника на міській ратуші...

А тим часом очманілому від щастя Яремі Сильвестровичу на мить перемкнуло дихання. І стиснутій у лещатах задоволення Зоряні теж. Вони було подумали, що це воскрес бог кохання Лель і вцілив їм своєю утішною стрілою прямо в серця. А насправді...

Насправді вони стали іншими... У них, слабких смертних, за їх же згодою, вселилися чужинці, щоб таємно ними керувати... Легко ввійшли, як ніж у масло. Бо чим не пожертвують у цьому швидкоплинному житті наївні люди заради втіх, які дарує плоть?.. Привиди дуже добре знали, коли люди стають слабкими. І в які миті втрачають не лише голови...

Сонна адміністраторка в готелі відірвала з настінного календаря ще один день. Вона теж не переймалася вічністю — їй конче треба було зробити звіт за добу.

24

Нарешті у Львові об'явилася весна! Сонце ще спозаранку дало всім знати, що з неба не вступиться. Вітер порозганяв хмари і приліг собі відпочити на Лисій Горі — там свіже повітря і ніхто не смикає...

Лев Безрукий вивів розбуджених сонцем студентів на екскурсію в історичний музей. В аудиторії з них все одно було мало користі — крутилися на стільцях, як заряджені гормонами дзиґи. А от у музеї він міг багато чого показати молоді, та й самому кортіло дещо роздивитися...

На площі Ринок Безрукий зустрів вундеркінда з фотоапаратом. Борис, наче його вчепив блуд, ходив навколо скульптур левів і безперестанку прицмокував.

— Ти хоч би окуляри зняв, Мудрагелю! — не забарився штрикнути юнака Лев. — Не зловиш фокуса.

Вундеркінд не виявив жодних емоцій. Був якийсь розгублений, прибитий...

— У мене проблеми, — заскавулів він, наче цуцик, якого забрали від матері. — Треба поговорити...

— Щось надибав? — Лев заінтриговано кивнув на кам'яних незворушних левів.

— Ні, особисте...

— Шановний, у геніїв немає особистого. Генії — це надбання людства.

— Я так і знав... — Юнак розчаровано зняв окуляри і знову взявся за фотографування.

— Гаразд. Я зараз зі студентами в історичний музей. Потім в інститут — покажуся Змії, що не втік із пари, і зустрінемось. Десь о четвертій. А де?..

— Біля оперного.

— Домовились.

Безрукий у музеї надовго затримався біля крісла дракона і не впізнавав його. Дракон був зовсім не такий, як тоді, опівночі. Він був спокійний і добрий. Спустошений якийсь. Наче виконав місію і тепер на заслуженому відпочинку. Насолоджується увагою.

— Чому ви не попередили, що йдете в історичний? — налетіла на Безрукого Стійка, коли він повернувся із студентською братією в інститут.

— Ви дуже добре знаєте, що в мене на сьогодні запланована екскурсія в музей.

— Не вказано, в який!

— А це суттєво, Бориславо Болеславівно?

— Суттєво. Бо порядок — є порядок.

Лев спішив до схвильованого вундеркінда, тому ввічливо здався. І ще тому, що доводити щось Стійкій — марно колошкати собі нерви.

— Вибачте, будь ласка. Більше такого неподобства не повториться.

— А що ви там побачили? — запитала розтоплена покірністю Безрукого Стійка.

— Експонати, — відрубав Лев.

Борислава Болеславівна, як метикувата жінка, збагнула, що розмови не вийде, тому демонстративно грюкнула дверима. Сподіваючись, що посіє в Безрукому зерня винуватості. А доцентові була по цимбалах її демонстративність. Він нашвидкуруч зібрав свої інститутські манатки і помчав до оперного, де його чекало юне світило української науки.

Борис переступав з ноги на ногу, ніби йому приперло в туалет.

— Хочеш «а-а»? — Безрукий поплескав хлопця по плечу. Звертався до нього, як до маленької Ганнусі. — Можу організувати.

— Мені не до жартів, Леве Львовичу!

— Тоді я тебе пригощу обідом, ти подобрішаєш, і я тебе спокійно вислухаю.

Вундеркінд, як не дивно, апетиту не мав. Хоча уплів декілька страв до крихти, ще й хлібом вилизав тарілки.

— Така делікатна справа, що я не знаю, з чого почати...

— Почни спочатку, — порадив Безрукий.

— Я випадково побачив на проспекті Свободи, поблизу пам'ятника Шевченку, дівчину, що годує голубів.

— Гарна дівчина, робить добру справу.

— Вона схожа на Марі...

— Буває.

— Вона там кожного дня. Або вранці, або ввечері...

— І що?

— Леве Львовичу, ви клеїте дурня чи ви безсердечний сухар? — розчарувався вундеркінд.

І тут Безрукого осінило.

— Борисе, ти закохався! — вигукнув Лев.

— Тільки прошу, не глузуйте. Бо ще недавно ви були такі самі. Коли упадали за Марі.

— Яке глузування, юначе? Хіба я не розумію?

— Тоді допоможіть мені... Бо я, коли її бачу, втрачаю дієздатність. Ноги стають ватяними, підкошуються. Серце калатає, аж вискакує з грудей. Я... я без поняття, що робити...

— Підійди до неї, скажи «привіт». Ляпни щось, як ти вмієш.

— Не можу...

— Що означає «не можу»? Через силу. Ти ж постійно довбеш мене: діяти! діяти! діяти! То дій.

Борис винувато опустив голову. «Забула корова, як телятком була, — подумав про Лева Львовича. — Яку коротку пам'ять мають ці нещасні люди...»

— А як ви зізналися Марі? — запитав по паузі.

Безрукий розгубився:

— Я їй ні в чому не зізнавався. Вона сама все знала.

— А хто вас звів? — допитувався Борис.

— Привид, слідчий, психіатрична комісія... І доля, слава Богу.

— У мене їх немає, — зробив висновок вундеркінд.

— Знаєш, брате, я в цих сердечних ділах не дуже. Кульгаю по повній програмі. Тут без Марі не обійтися... — підкинув ідею Лев.

— Ви так думаєте?

— Я так знаю. Але перед тим ти мусиш мені це нещасне дівча показати. Я маю пересвідчитися, чи воно варте такого ботанічного опудала, як ти.

— Тоді ходімо на проспект Свободи. Вранці її не було. По ідеї, має бути під вечір...

Це було не дівча, а диво! Викапана Марі! Джинси і футболка сиділи на ній, як боги на троні!.. Струнка, мелодійна, хвиляста! Лише набагато легша і прозоріша... Не обтяжена життєвим досвідом...

Навколо дівчини пританцьовували голуби. Вона їх годувала, усміхалася і щось розказувала. Емоційно, з жестами, наче виступала на сцені перед людьми. Ні, перед людьми так чисто не вийшло б... Перед ангелами...

— Знаєш, малий, тепер я тебе розумію... Я теж не зміг би...

— Отож-бо... — Борисові трохи полегшало. А от він уже, грішним ділом, подумував, що безнадійний...

25

Борислава Болеславівна після декількох безсонних ночей сказала собі: «Раз ти любиш у всьому порядок, то коли вже влипла в аферу з привидами, роби так, щоб був порядок». Від того їй полегшало, вона прийняла себе, обдурену і нещасну, такою, яка вже є, і почала сумлінно виконувати інструкції агресора Домовини.

Спершу зателефонувала до пана Пилипа, який мав доставити їй додому змію. Він прибув з гаддям уже через півгодини, наче чекав запрошення під дверима. Був говіркий. Розказував, як поводитися із змією, чим годувати, як користуватися тераріумом, чистити, підтримувати вологість повітря, температуру. Борислава скоса поглядала на змію, гидливо кривлячись, коли Пилип бавився нею, навіть цілував...

— Якщо ви її не полюбите, вона не полюбить вас. Так у змій заведено. Вони вміють відчувати. Дуже добре. Так що раджу подружитися... Погладьте Зою, — запросив Пилип.

— Кого-кого?

— Зою. Так звати нашу красуню.

Стійка не раз краєм вуха чула, як в інституті студенти називали її Зоєю.

— А чому Зоя? — поцікавилася вона.

— Змія особливо ядовита, — зареготав Пилип. — Це навіть першокласники знають! А Зоя — бо мені просто подобається це ім'я. Тому так і назвав нашу красуню. Моїм першим і незабутнім коханням була дівчина Зоя. Гнучка така, як тополя...

Борислава Болеславівна не так слухала чоловікові задавнені спогади, як пригадувала, хто її називав Зоєю. Тепер тим нахабам мало не здасться!..

Кіт Мурко вигнувся дугою, наїжив шерсть і шипів по-зміїному на гадюку. А вона холоднокровно показувала йому язика.

«Влипли ми, Мурку, влипли», — подумки жалілася господиня котярі. І той Пилип наче прилип до них, здавалося, йти не збирався. Допивав уже третю чашку кави. І тиск йому не скакав. Як червонощоким прийшов, таким і залишався...

— Усе? — виклично запитала Стійка. Натяк на двері був більш ніж відвертим.

— Не все, хазяйко... — Пилип зніяковів, перевів подих, аж тепер став трішки червонішим. Неквапом запхав Зою в тераріум. — Дуже ви гарна жінка, пані Бориславо. Так би мовити, інтересна... І я хотів би вас побачити ще... Ну, наприклад, забіг би наступного тижня, приніс мишок, погодував Зою...

— Я подумаю, — полагіднішала Стійка.

— Поки ви будете думати, я не буду спати, — зробив грайливий натяк Пилип.

— Добре... — зрештою здалася Борислава Болеславівна. Уважніше придивилася до залицяльника. «А він взагалі-то нічого, — подумала Стійка. — Третій сорт — ще не брак Я теж, чого гріха таїти, не першого сорту».

Пилип пішов радісний, а Борислава залишилася загадковою. І змія стала наче ріднішою. Це одразу відчув Мурко і своїми кігтями посмугував хазяйці нового ділового костюма...

26

Людина таке створіння Боже, що звикає до всього. Наступного дня Борислава вже бавилася із змією, як з іграшкою. Навіть мала до Зої симпатію. Спокійна, врівноважена, холодна... Точно, як вона. Лише Мурко з принципу втік із хати. Нічого, так уже бувало. Весна... Надихається і повернеться. Коли шлунок порожній і немає даху над головою — не до принципів...

Сьогодні починається надважлива місія в житті Стійкої. Час адаптації пройшов, пора до роботи. Привиди Ченця і Чорної дами вже мали укорінитися в її компаньйонів до самого чубка. Потрібно зустрітися, оголосити, так би мовити, політику партії і виробити план дій. Щодо себе і звивистої подружки Зої Борислава Болеславівна знала, що вони мають робити, однак навіщо їй на шию повісили цих двох — збагнути не могла... Та нічого не вдієш. Босові Домовині видніше. Зараз голову ламати над цим — безглуздо... Час покаже. Дасть Бог день, дасть і їжу... А дасть їжу — буде сила... Чому Стійка ціле життя билася за силу — сама до пуття не могла допетрати... Бо ця боротьба за силу висмоктувала з неї стільки сил, що вже ліпше думати про привидів...

Стійка викликала таксі. Через півгодини у затишному ресторані на околицях Львова, що ховається в лісі, вона проведе найзагадковішу нараду в своєму житті. Новому житті, бо дороги назад немає. Точку повернення не просто пройдено — її поховано. Зарито глибоко, зрівняно із землею, притоптано, засіяно пирієм. Відправлено в небуття...

Її нові друзі Ярема Лавник і Зоряна Войтович уже пили чай. Мали гарний настрій, були впевнені у собі, виглядали щасливими. Що ж, Борислава теж не ликом шита, не здрейфить, покаже себе у всій красі. Тим паче, що вона не сама — пазуху у внутрішній кишені піджачка приємно холодила змія Зоя.

— Доброго дня, панство! — Стійка подала кожному руку. — Борислава, — представилася чоловікові. — Готові?.. — запитала загадково, присідаючи біля третього, приготованого для неї, ще порожнього горнятка.

— Щоб бути готовим, Бориславо, треба знати, до чого, — свердлив Стійку очима Лавник. Наче ловив на якийсь свій, добре перевірений, надійний гачок.

— Задля цього ми тут і зібрались... — Борислава налила собі з чайничка чаю. — А день сьогодні фантастичний, чи не так? — спробувала розрядити обстановку.

— Як і те, у що ви нас втягнули, — кинула недбалий натяк Зоряна, усміхнулася і в тому усміхові втопила зміст натяку. Була суцільним спокоєм і загадкою. Ні докором не пахло, ані прийняттям. Нуль. Пустка.

Так чи інакше, Стійкій це не сподобалося.

— Давайте зразу, щоб не було непорозумінь, закриємо це делікатне питання, — парирувала Борислава. — Ніхто ні в що ні мене, ні вас не втягував, ми самі прийняли рішення. І відповідальність за нього лежить на кожному з нас. Домовились? — Стійка не чекала відповіді, тому ніхто не відповів. Бо й так усе було ясно, як білий день. Тобто темінь непроглядна. — Зараз я введу вас у курс справи. Запитання опісля, — додала владно.

Борислава Болеславівна від новоспечених колег нічого не таїла. Так наполягав бос-привид. Виклала все, як на сповіді. І про Домовину з його погрозою задушити, коли щось піде не так; і про незрозумілий текст, який спершу треба розкодувати; і про Безрукого, при згадці про якого Лавника так сіпнуло, ніби ненароком ударило струмом; і про мера, який опівночі ходив з Безруким у музей; і про Зою, яка, зачувши своє ім'я, висунула голову з-за пазухи й оригінально представилась, показуючи язика; і про те, що в Ярему вселився привид Ченця, а в Зоряну — Чорної дами...

— Так що такі ось справи... — закінчила Стійка.

— Невеселі, — підтвердив Ярема Сильвестрович. Він помітно спохмурнів. І нервував. Скоса поглядав на Зоряну, картаючи себе, що вкотре попався на її зваби.

— Які вже є... — Стійка теж не була в захопленні. На її незворушному обличчі пробивалися плямки розгубленості. Борислава вийняла з сумочки клаптик паперу. Перебирала його в руках, наче він обпікав.

— Тут текст... — призналася.

— Можна подивитися? — попросив Ярема. Перебіг очима. Потім прочитав уголос:

«Коли зберуться всі часи в один,

Затопчуть душу лева кам'яного

Його гріхи, що в мороці воскреснуть,

І паде місто мертве в лігво змія...»

Настала моторошна тиша. Навіть листя на деревах оніміло в передчутті чогось страшного. Стійка не дихала. Змія ледь висунула голову з піджачка, причаїлась. Язичком не стріляла.

— Вибач, — мовила Зоряна до Яреми. Вона дійсно виглядала винуватою.

— Пізно, — Лавник накрив долонею текст. — Дещо мені проясняється. І, думаю, якби не ти, хтось інший втягнув би мене в цю аферу...

— Чому? — До Борислави повернувся дар мови.

— А тому, шановні, що в цій афері задіяний Безрукий Лев Львович. Знаєте такого, Бориславо...

— Болеславівно... — підказала Стійка.

— Знаєте такого, Бориславо Болеславівно? — повторив Ярема.

— Знаю. Він мій підлеглий з кафедри. Голова — нічого, а всередині — казна-що. Безхарактерний, безініціативний, прогульник... З пар утікає попереду студентів... Це тільки зовні він скеля... А так... Аж ніяк не лев — заєць...

Тепер уже Лавникові довелося розповісти Стійкій, який Безрукий «безхарактерний». Вона слухала з роззявленим ротом і хитала в знак протесту головою.

— Не може бути!.. — вигукнула вона, поки слухала його розповідь.

— Було. Я вам факти викладаю, а не здогадки... Тому свою роль у нашій справі я розумію. Я сюди залучений для того, аби протидіяти Безрукому...

— А я, як завжди, зв'язкова, — додала розчарована Зоряна. — Я для того, щоби втягнути в аферу Ярему.

— Тобто бути мені опорою... — уточнив висновок диво-жінки ввічливий Лавник.

— А я тоді для чого? — вирвалося у Стійкої.

— А ви для того, Бориславо Болеславівно, щоб загнати душу міста у тільце вашої милої гадючки. Іншого варіанта в мене поки що немає... Якщо душа міста взагалі існує... І якщо, звичайно, ми вирахуємо, де вона зараз мешкає... У якому такому кам'яному левові... І коли її з того помешкання можна викурити... Взагалі-то я скоріше повірю, що її носить у собі Лев Львович Безрукий...

— Та що ви заладили з тим Безруким? — не втримала злості Стійка. — Він перевірений. Мною і привидом Домовиною. На якомусь його особливому детекторі брехні. Безрукого текст виснажив ще до того, як він його міг прочитати. Я сама його возила в лікарню. Казала ж...

— Запам'ятайте просту істину, шановна... Бориславо Болеславівно, — Лавник трохи піднявся зі стільця. Владно, як колись, ще будучи суддею. — На кожну отруту є протиотрута!.. До того ж, ваш привид — не Бог. І далеко не ангел. А неприкаяна, ув'язнена в якомусь темному підвалі душа, що пищить від скутості... Так-так... Чому тоді, по-вашому, всесильним привидам знадобились наші миршавенькі тлінні тільця? Для чого?.. — Стійка мовчала. — А для того, — пояснював Лавник, — щоб ми їх доставляли туди, куди їм потрібно!.. Бо без транспорту, яким для привидів є ми, вони пусте місце — порожнеча, подих вітру!.. Ось так... Ми стали інструментом. Механізмом. Машиною. І частенько робитимемо те, чого ніколи, будучи без тих «інопланетян», не зробили 6...

— Я повністю себе контролюю!.. — не здавалася Борислава.

— Ілюзія, шановна пані, ілюзія... Бо те, що ми мислимо власними фізичними мізками, ще не означає, що ми не виконуємо чужу волю.

— Повірте, Бориславо, Ярема знає, що каже... — не дала зробити Стійкій чергове якесь заперечення Зоряна.

— Тепер висновок, — Ярема виглядав вражаюче. Навіть в очах всесильної Стійкої. — Якщо є хтось, котрий щось шукає, то завжди мусить бути той, хто це щось оберігає. Такий закон. І хочемо ми чи ні — це завжди війна. Тому попервах ми збираємо інформацію про кам'яних левів, думаємо, коли «зберуться всі часи в один», тестуємо підозрілих на наявність душі міста левів вашою змійкою... А я ще й до того пильную Безрукого. Чую — всі наші проблеми в ньому!.. І ще, — Лавник скривився. — Погано пахне від мера. Смердить Безруким... Усе!..

«Чому нікого не цікавить, що потім буде з містом?..» — подумав Львів, спостерігаючи за трьома диваками з чубка телевізійної вежі на Високому Замку, що розгойдувала хмари...

27

Квітень розігрівся не на жарт. Надолужував тепло, що розтринькав на початку місяця. Веселив усіх підряд: пестив грайливим вітерцем, пускав сонячні зайчики, обдаровував цвітом. Скоро йому йти, тож хотів гримнути за собою сонячними дверима і підперти їх горами пахучих квітів. Хай усі знають, який він великодушний красень! І з нетерпінням чекають приходу квітня наступного року...

Марі з Ганнусею гуляли проспектом Свободи. Дівчину з голубами побачили здалеку. Вона була вже вся в літньому — у квітчастому білому платтячку і в босоніжках... Щось розказувала голубам. Птахи слухали по черзі: поки одні збирали крихти, інші жадібно ловили мелодійні звуки дівчини. Деяким хитромудрим вдавалося слухати дзьобаючи. Марі з візочком, з якого рвалася до голубів Ганнуся, зупинилася неподалік.

— Підходьте, пташки вас не бояться!.. — підбадьорила дівчина. — Я їх розумію, — пояснила вона. — Серйозно...

Тепер в оточенні голубів їх було уже троє. Ганнуся ще так не раділа жодній іграшці. А коли молода пухнаста пташка усілася малій на колінця, і коли дитя несміливо її погладило, Бог, здавалося, додатково виділив Львову мішок радості. Як бонус за дитячий сміх.

— Мене звати Люба. — Дівчина перехопила блукаючий погляд Марі. — Ви, скоріш за все, Марія... — наче читала вивіску дивачка. — А дитя — Ганнуся, точно.

— Звідки ви знаєте? — здивувалася Марі, пірнаючи у бездонна дивовижно рідних очей дівчини. Миттю знайшла в них себе, занурилася в безтурботні часи юності, коли ще чиста душа вірила, що може навчити літати тіло... Лише б тіло захотіло...

— Секрет, — загадково всміхнулася Люба. Милувалася галасливою Ганнусею, поцілувала її в щічку, наче молода щаслива матуся, що душі не чує в дитяті. Аж Марі позаздрила — так щиро дівчина дарувала емоції. — А ви часом не виглядаєте оцього хлопця в окулярах, що сховався за деревом?.. — змахнула рукою Люба у сторону алеї.

Аж тепер ошелешена Марі побачила блідого, як щойно побілена хата перед Великоднем, вундеркінда. Помахала йому рукою.

— Борисе! — крикнула. — Ми тут!..

Привид Бориса ватяними ногами виповз на тротуар. Рухався через дорогу, ігноруючи криваве світло світлофора. Тямовиті водії його пропускали, навіть не сигналячи, певно, відчували, що в такому зачарованому стані море юнакові було по коліна, а то й нижче... А клаптик львівської дороги взагалі — небо...

— Я його знаю, — продовжувала шокову терапію Люба. — Він приходить сюди дивитися, як я годую голубів. І певна, що сюди запросив вас він, а не ви його...

Добре, що було дитя. Марі втекла від метикуватої дівчини, що вміла роздягати думки, змушуючи їх голяка гасати перед нею, до клопотів за малям. Занурила очі в дитячого візка. Ганнуся не відпускала від себе молодого голуба. Птахові, видно, це теж подобалося... Дитя гугукало, а голуб вуркотів. Разом виходила забавна мелодія...

— До-доброго дня, М-марі... І в-вам, дівчино... Я — Борис... Проходив повз... Аж дивлюся — Ганнуся... Отож...

— Ти злякався і заховався за дерево! — прощебетала Люба. — Дуже класна побрехенька!.. А я, наївна, запитую себе: чому цей начебто розумний з вигляду юнак, що завжди так щиро споглядає за годівлею голубів, не візьме хлібини і не приєднається до мене?.. А він, виявляється, брехун!.. Так?..

— Ні, — відповів упевненіше Борис. Голос дівчини додав йому легкості і простоти. — Він... не брехун. Він — боягуз... — Вундеркінд зняв окуляри і сміливо зловив іскристий погляд дівчини. — Я боявся, що ти мене проженеш. Бо ти дуже гарна, а я...

— Дуже цікавий! — випередила Бориса Люба. — Тому запрошую завтра вранці сюди. З їжею для птахів...

— Дякую, — це все, що під усміх Марі, гугукання Ганнусі, захоплення Люби і вуркотання голубів зміг вродити вундеркінд з купою енциклопедій у голові... Бо що таке знання, коли закохане серце із страху вискакує з грудей?! Правильно — прах, пил, дрібка нікому не потрібних слів...

А ввечері Борисові Мудрагелю не закривався рот. Упевненість просто розпирала його. Він хвалився Безрукому, як вони з Марі організували і розіграли дивовижне знайомство!

— Уявляєте, Леве Львовичу, дівчина навіть нічого не запідозрила! Я так майстерно зіграв свою роль, що Люба мені зразу запропонувала зустрітися!.. А яка була Марі!.. Висота! Чубок ратуші! Львівська телевежа!..

— Дівчина теж не промах! — ділилася враженнями наївна хвиляста жінка. — Уявляєш, якось здогадалася, як звати мене і малу!

Безрукий встав, стрепенувся, ніби вилив на себе цебер крижаної води, зупинився на порозі.

— Пускали б ви зараз сльози в чай, а не розігрували героїв, якби я Любу не попередив, що до неї прийдуть знайомитися двоє божевільних, котрі шукають душу Львова! Ще й дитину із собою притягнуть! — випалив на одному диханні Лев, спритно вискочив з кухні і зачинив двері на замок. Знав, що за таке заробить по шиї. Від обох!..

— Безрукий, ти не звір! Ти — скотина! — тарабанила в двері Марі.

— Леве Львовичу, ви не сухар! Ви — підступний! — нарікав вундеркінд.

Безрукий реготав на весь коридор, аж присідав від задоволення. Йому із спальні допомагала Ганнуся, бо повністю підтримувала татка... Адже головне — гарний результат. А він — був...

Сусідка пані Стефа не змогла стерпіти гармидеру в Безруких, а тому, щоб від гріха подалі, викликала міліцію... Не кличуть її саму, тоді вона прийде свідком... Отак!..

28

— Ви не пані Стефа, ви — чудо горохове! — продовжував тішитися Безрукий, коли міліція пішла, добре налякавши стару за хибний виклик.

— А що? — виправдовувалася пані Стефа. — Я гадала, на вас напали! А хіба не було, що до тебе лазила всяка нечисть, як по свячену воду? Не було?

— Нечисть свяченої води боїться, — вставив свою обізнаність Борис.

— Слухай, ти, «вундер-кіндер», не мудруй! І так ясно, про що я. — Стара вдала, що образилася, і відверто натякала, що йде геть. Але її ніхто не затримував. Тому вона зупинилася на порозі стовпом.

— Але я вам, пані Стефо, взагалі-то вдячний, — виправдав оте її стовбичення Лев. — Бо якби не міліція, оці двоє забіяк мене побили б...

— Чуєте? — визвірилася стара на Марі і Бориса.

— Тому з мене чай з бергамотом.

— Дякую, Левчику! Ти справжній... — потирала сусідка долоні. Хотіла додати «друг». Та не встигла.

— Але завтра. Нині я зайнятий — мушу провчити цих нахаб! Думаю, ви мене підтримуєте? Чи як?

— Добре, — погодилася стара. Вона мала чудовий нюх. А чаєм нині й не пахло. Ніяким. Ні з бергамотом, ні без...

— Тільки не викликайте більше міліцію! — попросив Лев. — Гаразд?

Пані Стефа за порогом обернулася.

— Пішов ти, Левчику, в гузицю! — щиро побажала Безрукому «на добраніч». Під дружний регіт Бориса і Марі. І ще трохи Ганнусі.

Коли ображена сусідка демонстративно вислизнула з квартири, Безрукий пішов в атаку:

— Так, актори, заспокоїлись. Виставу закінчено. Завісу опущено. Пожартували трохи — досить. У нас купа справ, а вони розправу затіяли! Над ким? За що? — дивувався він. — За «поклеєну» Джульєтту, звичайно, чекаю від Ромео подяки. Вибачте, але, знаючи вас, я мусив вдатися до запобіжних заходів, провести з дівчиною інструктаж з техніки безпеки при поводженні з диваками. Ну мусив! Бо інакше вона б першою викликала міліцію, а не пані Стефа. Думаєте, легко мені було дівчину переконати, що очкарик, який постійно пожирає її з кущів поглядом, не маніяк, а вундеркінд? І що дивовижна хвиляста жінка, законспірована дитям, не спільниця, а моя неперевершена дружина? Звичайно, важко. До того ж, ви просто собі не уявляєте, якими бездарними акторами виглядали збоку! Все! Монолог-післямову завершено! Крапка!

— Борисе! — сплеснула в долоні Марі. — Ти уявляєш, Безрукий настільки знахабнів, що ще й посмів за нами підглядати!

— Я завжди казав, що Лев Львович — страшний чоловік... — почухав своє смоляне волосся вундеркінд. — Так що нічого дивного...

Настрій у всіх був пречудовий, поки не переключилися на містичну душу Львова, яку хтось хотів украсти. Розум відмовлявся у це вірити, а душа переконувала: боріться, не будьте сухарями, не дайте нікчемній логіці затоптати себе з потрухами! Життя в тілі одне — не розтринькайте його на суєту!

Що в таких мінливих суперечливих реаліях мали робити троє неперевершених мешканців славного міста Лева? Звичайно, шукати його душу!..

— Я мало чим маю похвалитися, — почав Борис. — Оскільки дивний текст вам, Леве Львовичу, відкрився через фотографію, я вирішив фотографувати скульптури левів, а потім ретельно розглядати їх у комп'ютері. Маю вже сотні знімків скульптур. Написи якісь, звичайно, проглядаються, але я не помітив нічого такого, що б нас могло зацікавити. Працюватиму далі. Маю список скульптур. Щодо «коли зберуться всі часи в один», — у голову поки що нічого не лізе. А у вас? — звернувся він до Лева. — Як там ваша Бор... Борислава?..

— Змія, на диво, спокійна, як удав. Сидить у своєму кабінеті зачинена, нікого не чіпає. Люди на кафедрі насторожені — відчувають, що це не на добро. Наче шкуру стару скинула, а в новій ще не набрала сили... Але я зацікавився іншим. Днем, коли отримав листа від привида безрукого ката. Це було п'ятнадцяте квітня — день народження Ганнусі. Якраз у листі привида безрукого ката було застереження, що саме 15 квітня 2015 року над Львовом може нависнути смертельна небезпека... Знаєте, що я надибав?..

— Леве, не тягни, — попросила Марі. — Пізно вже. А в мене ще купа справ. І завтра чергування.

— 15 квітня наші предки-орійці відзначали свято Арея!

— У грецькій міфології це — бог війни. Син Зевса і Гери. Про нього писав Гомер...

— Слухай краще мене, Борисе. Маємо своє трактування. До Греції далеко. Так от, наш Арей був богом війни і миру водночас. Нещадно боровся з ворогами світла і добра. З ними був жорстокий до безтями. Навчив людей виготовляти зброю, володіти нею, щоб захищати свою землю. Орійці мали переконання, гасло, можна сказати, що смерть у бою миліша за неволю. Арей у великій космічній битві світла з мороком очолював сили добра. А після звитяжної перемоги світла над тьмою бог Арей зійшов з неба на землю і подарував нашим предкам двосічний меч. З того часу меч Арея став символом безсмертя орійця. Звичайно, твоя світла «ботанічна» голова знає, яким символічним є вислів «меч Арея»...

— Знає, — підтвердив Борис. — І уважно слідкує за ходом ваших думок.

— Навчивши людей виготовляти зброю, Арей заодно породив у людях надзвичайну жорстокість. Тодішній світ був напрочуд кривавим, диким.

— Як і теперішній, — доповнила Марі. — Просто тоді, гадаю, світ був більш справедливим. Хто був хоробрим, володів мечем, той перемагав. А тепер?.. Сидить якийсь сухоребрик у затишному місці, натискає на кнопку, а за десятки чи навіть сотні кілометрів невинні люди мруть. Хіба так чесно?

— Марі, не обурюйся, я не маю машини часу, щоб перенести тебе у древні справедливі часи. До того ж, із нашого юного друга з накачаними мізками пуття там буде (як би це влучніше сказати) на мізинчик... Засохне на якомусь кам'янистому городі, працюючи опудалом... — Лев розреготався.

— Дуже смішно, — образився Борис. Він останнім часом дуже сильно переживав за свою худорбу. Боявся, що таким може не сподобатися дивній дівчині з голубами Любі.

— Не ображай хлопця, Безрукий, бо заробиш по шиї, — пригрозила мужньому чолов'язі мініатюрна хвиляста жінка.

— Домовились. Але ти, дорогенька, сама ж мене збила з думки. Гаразд, послухайте, до чого я веду: так, Арей був немилосердним, лютим, жорстоким, але лише до сил зла — мороку і пітьми. Проте він обожнював свободу і світло. І там, де не було світла, меч Арея сонячними променями пронизував хмари... Ну як, цікаво? — запитав Лев Львович.

— Цікаво. Але як це пов'язано з нашою бідою? — здивувалася Марі. — Ми шукаємо душу міста, якщо ти призабув. І час, коли її мають вкрасти...

— Шановні, я вам переповів суміш легенди з міфом, які суть мудрість вікова. А тепер, — Лев вийняв із кишені аркуш, — я вам процитую уривок із праці одного українського генія Степана Пушика — поета, прозаїка, драматурга, есеїста, фольклориста, літературознавця, публіциста, журналіста, економіста, політика, культурно-громадського діяча, кандидата філологічних наук, професора тощо, — прочитав з листочка, — про іншого генія — поета, прозаїка, драматурга, вченого, етнографа, фольклориста, історика, філософа, соціолога, економіста, журналіста, перекладача, громадсько-політичного діяча, і так далі до безкінечності — неперевершеного Івана Франка. Отже, цитую: «Франкова вітцівщина дихає язичницькою добою. Скажімо, у Дрогобичі в стіні однієї з церков замуровано ідолів. Тут є Бітова гора, яку чомусь зафіксували, як Війтова, але то була гора Святого Віта (Святого Батька-Вітця), Поревіта, Руєвіта чи Яровіта, що став Юрієм Змієборцем, — Лев зробив багатозначну паузу. Марі зацікавлено закліпала, а Борисове обличчя аж посвіжішало. — А був Ареєм — наголосив Безрукий. — Коли рухатися в бік Тухлі, то зустрінеш гору Яровище, Писану Криницю; у селі Яринина Криниця ріс дуб, під яким Іван Франко написав оповідання «Олівець». Відомо, що дуб — дерево Перуна й Дажбога-Сонця, отож йому поклонялися, та нині його вже немає — усох дуб. У своєму селі майбутній письменник почув легенду про косаря, що на коні втікав від Змія, та оглянувся й косою скосив йому голову. Можливо, що колись розказували про воїна з мечем, тобто Арея — Ярила — попередника Юрія Змієборця». Ну як? — гордо запитав Безрукий. — Арей був переможцем! Юрія теж звуть Переможцем!

— Геніально! — випалив Борис Мудрагель. І як завжди, коли на повну потугу вмикалися його звивини, він зачухав своє смоляне дротяне волосся.

— Ну, до геніальності мені, як до неба, — заперечив Лев. — Тим паче у порівнянні з Франком та Пушиком, але що цікаво, то цікаво... І чують мої кучері й свербить обрубок, що тут щось замасковано.

— Виходить, день 15 квітня, тобто день Арея, коли ви отримали листа від привида ката, в якому він попереджав, що саме 15 квітня можуть початися проблеми у Львова, виходить... — вундеркінд розплився в хитрій усмішці, — це водночас...

— День Юрія Змієборця! — не втрималася Марі.

— Аякже! Саме так!..

Лев Безрукий не приховував задоволення. Він відчував, що здобув іскру, яка має перерости у вогнище і своїм магічним пломенем вказати шлях до лабіринту. Борис Мудрагель нагадував вуглинку, що таїть у собі ключ до секрету. Марі, нехтуючи технікою безпеки, наче вітер, роздмухувала на кухні жар.

— Але тепер ми святкуємо Юрія... — продовжувала снувати вервечку здогадів тямовита хвиляста жінка.

— Коли? — забігав по кухні Безрукий. Йому запам'ятати якусь дату чи номер телефону не дано було долею.

— 6 травня, — нагадав вундеркінд.

— І який тут зв'язок?.. — міркувала вголос Марі. — Крім того, що Юрій Змієборець у попередніх життях міг бути Ареєм?.. Як вважаєте, хлопці?.. Хіба якщо... скласти «15», тобто «1» і «5» в одне число, то буде — «6»?..

Вундеркінд вибухнув. Моментально з тліючої вуглини він перетворився у величезну ватру, як і передбачав Безрукий!

— Марі, ви навіть не шедевр! Ви — Чудо! Неземне! — вигукував Борис. Метався по кухні, як пес, що зірвався з ланцюга, і нишпорив по закутках, наче шукав виходу на волю з огородженого подвір'я. — Я би вас, Марі, розцілував, якби не Лев Львович! Чесно!

— Чого ти мечешся, чудо природи? Що шукаєш, кажи? реготнув Безрукий.

— Олівця! У вас якесь знаряддя писання і кусник паперу є? — горів з нетерплячки вундеркінд.

— На холодильнику, — підказала «навіть не шедевр, а неземне чудо» Марі.

Ганнуся з кімнати своєю чистісінькою душею відчула дивовижний потік енергії і щось ангельською мовою пояснювала заземленим дорослим. Марі побігла її знову присипляти, хоча цікавість, яку думку можуть вивергнути мізки Бориса Мудрагеля, брала гору. Маля спати не хотіло, але не плакало, ділилося чимось сокровенним, допомагаючи собі рученятами, а тому її турботлива матуся, як мишка, тихо повернулася на кухню. У передбаченні сенсації...

Борис дрібними цифрами списав уже піваркуша. Додавав прості числа, як першокласник, і як сувора вчителька — їх закреслював. Лев сидів на тумбі напрочуд спокійно, попивав прямо з пляшки мінералку. Коли зайшла Марі, налив собі в горня. Дружина не могла збагнути, що пити з «горла» смачніше, вона вимагала своє: так некультурно, невиховано, негігієнічно... Боже, які ці лікарі зануди, просто жах!.. Добре, що хоч вдома не ходять у білих халатах. Безрукий був переконаний, що Марі в білому халаті він би боявся. А так, нормальну, сімейну — обожнює. Кохає до безтями!..

Марі, звичайно, зауважила грішок Лева. Але нічого не сказала. Лише скоса глипнула. Бо увага була прикута до чуда природи з ботанічного саду, який, наслідуючи вже визнаного генія, вигукнув:

— Еврика!

Безрукий завовтузився на тумбі.

— Слухай, Піфагоре, для якого «Бог — це число чисел», не гоже обкрадати Архімеда!.. «Еврика!» — це його дитя. Дотримуйся авторських прав!.. Ти ж не простий, обділений видивами землянин, тож розумієш, що тебе може знайти привид Архімеда і зажадати плати за грішок. Так?

— Леве, ти не міг би без своїх дотепів, будь ласка, — попросила Марі. — Краще злізь з тумби, бо ти її розвалиш. І ще одне: більше не пий з горлечка пляшки. Гаразд?

— «Початок є половина всього», — почав захмелілий від чисел вундеркінд з відомого вислову Піфагора. Безрукий підійшов і подав йому горня мінералки. Борис видудлив воду одним духом. — Я...

— Знаємо: яскравий представник ботанічного саду України! — вирішив допомогти Борисові Лев.

— Ні. Я, друзі, вами захоплююсь. Я недарма повторив Піфагора, що початок є половина всього. Бо без вашого Арея, Леве Львовичу, і без підказок Марі нічого б не вийшло. А так...

— Борисе, не муч... — заблагала Марі.

— Як юне дарування природи вміє себе подати, диву даюся... От так би перед тією дівчинкою з птахами примовляв... — іронізував Безрукий.

— Гаразд, слухайте! — зареготав Борис на манер Лева. У нього вийшло. — Марі підкинула ідею з додаванням чисел. І я збагнув... Дивіться... — Борис написав: «06.05.2015». — Відомо, що за день? — Марі з Левом закивали. Юнак продовжував писати: «0+6+0+5+2+0+1+5». — Скільки буде? — звів брови.

Безрукий заворушив губами, рахуючи.

— Дев'ятнадцять, — сказав він.

— Правильно. Ви ще й математик ого-го, Леве Львовичу! — похвалив вундеркінд. І намалював ширше, ніж довше «1 9». Потім поставив між одиницею і дев'яткою «+». — А тепер?

— Десять.

— А тепер? — вивів «1+0».

— Один.

— Ось і маємо, шановне панство, відповідь на «коли зберуться всі часи в один», — виснував Борис Мудрагель.

— Так просто? — здивувалася Марі.

Борис авторитетно пояснив:

— Просто — коли знайдено початок. Інакше нічого не вийде. Без ниточки не буде клубочка.

Безрукий, як не дивно, втримався від шпильчастого дотепу. Його потягнуло на серйозну лірику:

— Поет казав: «з журбою радість обнялась». А я ще додав би: «безумство правду перестріло»... Бо схоже, що мій юний друг знайшов першого ключика до тексту. Елементарного, як мудрість Василя Симоненка: «Найскладніша людина проста». — Вундеркінд якось смішно зіщулився. — Я серйозно хвалю тебе, Борисе. Повір, не жартую. Молодець! Відчуваю нутром: коли щось станеться у Львові — це буде 6 травня 2015 року. В Юріїв день!

Марі не випромінювала стільки оптимізму.

— Але ж п'яте червня теж видасть одиничку? — недовірливо мовила вона і під Борисовим «06.05.2015» вивела «05.06.2015».

— Буде. Я знаю, — відповів юнак. — Проте всі дороги збираються не лише в одиницю, вони всі ведуть до Юрія Змієборця. Від Арея, через нашого мера, до святого великомученика...

— Малий має рацію, Марі, — підтримав Мудрагеля Безрукий. — Я йому вірю. Так що залишається тиждень часу, і...

— Лев! — вигукнув щасливий від похвали Борис. — Усі на пошуки кам'яного лева!..

І раптом у піджаку Безрукого, якого він недбало кинув на крісло, затряслася і запікала кишеня. Німота на мить окупувала кухню. Потім Лев підстрибнув, як м'ячик, і полетів до кишені.

— Що там? — запитала Марі.

— Нагадування. Завтра у змії Стійкої день народження.

— Чому ти не сказав, що знайшов телефон? — дорікнула дружина. — Я мчу додому, бо не знаю, що тут діється, а він...

— Бо я його не знаходив, — спантеличено мовив Лев.

— А де він тоді там узявся?

— Не знаю...

— Безрукий, у тебе в кишенях такий бардак, як і в голові! — зробила висновок Марі. І зразу ж уточнила: — Ні, в кишенях набагато більший...

Лев дивувався мобільному більше, ніж дитя несподіваній іграшці. Бо телефон якимось дивом через стільки днів поневірянь повернувся до нього повністю зарядженим. І ще Безрукий не пригадував, щоб ставив нагадування про день народження його улюбленої Борислави Болеславівни. Містика чи випадковість?.. З'ясувати вирішив завтра. На сьогодні досить відкриттів. Спати!..

Знайдений у піджаку мобільний спантеличив Лева і трохи зіпсував настрій Марі. Зате Борис додому не йшов, а плив. Як той човен з відомої пісні, що під плескіт весла хитається серед води і зове любу дівчину прийти, щоб позабути «деннеє зло»... Вундеркінд насолоджувався наївним відкриттям у дивовижному світі ілюзій... Хто-хто, а тямущий юнак умів цінувати «летючу мить життя»...

29

Цілу ніч замурованою ратушею за Безруким ганялися безликі привиди із сачком, щоб уполювати його душу. Лев утікав, ховався по кабінетах мерії, навіть умудрився упхати своє велетенське тіло в холодильник — не помогло... Кілька секунд тремтіння у холоді, і привид тут як тут — прицілювався сачком до грудей. І знову втеча, покручені коридори і сесійний зал, аж поки не забіг до кабінету мера і не всівся у його крісло! До якого привиди не наважувалися наблизитись, бо там...

— Смерть! — заволали привиди, і Безрукий прокинувся. Потер спітнілого лоба.

Ледь-ледь почало світати. Марі злякано зиркнула на годинника, бо якщо вже прокинувся сплюх Лев, то вона, мабуть, проспала... Та ні... Рано ще...

— Що сталося? — спросоння запитала дружина.

— Нічого. Піду раніше на роботу. Привітаю змію з днем народження...

— Чим? Ти подарунок купив?

— Добрим словом. Борислава Болеславівна подарунків не приймає. Боїться, що так може порушитися її порядок. Потім зустрінуся з Борисом. Будемо шукати лева... — приховував спантеличення від сну Безрукий. Не хотів Марі спозаранку навантажувати маревами. Вона така, що одразу ж буде вишукувати у сні знамення. — Попросиш пані Стефу побути з малою?

— А як же інакше, Леве? — всміхнулася Марі, насолоджуючись мирним сопінням Ганнусі. — Знайдемо душу Львова, а тоді татко буде сидіти з донечкою, так? Добре, що хоч сусідка живе в реальному світі, як нормальні люди. — Безрукий нахилився до Ганнусі і поцілував у щічку. — Ану перестань! — відігнала від дитяти Лева Марі. — Зараз своєю щетиною розбудиш дитину — і підеш пити каву. Хай ще спить. І я годинку полежу. — Безрукий хитро ще раз нахилився, щоб чмокнути Ганнусю, але вгледів вогники в очах дружини і поцілунок подарував їй.

— Ти в мене, Марі, найкраща... — прошепотів ніжно. — Просто... — недоговорив.

— Що просто?..

Ох уже ці жінки! Наївна недомовка для них рівносильна кінцю світу. Де в таких милих голівках береться стільки підозр?

— Просто я не можу збагнути, як лікар... — зробив Лев паузу, — призначення якого — повертати людей у нормальність, сам ганяє за привидами?.. — І він поспішно став одягатися.

— Безрукий, іди вже на свою роботу, бо зараз схопиш!.. І запам'ятай, поки будеш жити: нормальний ненормального ніколи не вилікує! Засвоїв?

— Знаю, дорогенька!.. Бо ти ж мене врятувала!

— Отож-бо!.. — підсумувала Марі.

Ганнуся крізь сон усміхнулась і заворушилась у своєму ліжечку. Лев від гріха подалі тихенько виповз із спальні — хай дитя спілкується з ангелами. Бо хто знає, чи доля дасть колись Ганнусі можливість зазирнути у світи, які манять таємницями. Які прісний земний побут посипають пелюстками вічності... І хоч вони, ці дивовижні світи, дуже небезпечні, але такі звабливі... Хоча краще нехай донечка живе, як усі... Чи не краще?..

Лев, як завжди, купив у кіоску біля інституту газети. Інтернет — це добре, але він не пахне друкарнею. Сам уранішній запах свіжоспеченої преси — це вже насолода!

Коли Безрукий увійшов у кабінет з багатьма тісними кабінетиками (хай тикнеться Бориславі Болеславівні), лабіринтами ще снувала прибиральниця пані Дуся. Замість привітатися вона почала бурчати.

— Це ж треба на мої руки наробити стільки перегородок! — налетіла на Лева, ніби він ці клітки змайстрував. — Півдня тепер тутки трачу!..

— А давайте поламаємо ці перегородки! — запропонував дивакуватий учений.

Прибиральниця, задумалася. Їй сподобалася ідея цього кучматого доцента. Але...

— Нас виженуть з роботи, — зауважила вагомо.

— Ну то й що?

— Вам, пане Безрукий, може, й нічого, а я на свою пенсію не протягну. А стару бабу навряд чи хтось іще на роботу візьме.

— Тоді мийте з насолодою і не псуйте собі нерви, — порадив Лев.

— Вам легко говорити. Хоча ви праві. Ага... — згадала пані Дуся. — Тут ваш мобільний валявся під шторами... Я його поклала, пане Леве, у вашу тумбочку... Але ви, як бачу, в тумбочку не часто заглядаєте. Тому я вкинула вам телефон у піджак. Ви його забули на стільці передучора...

— А звідки ви знали, що то мій мобільний?

— Я не така вже тупа баба... Чи як ви думаєте?

— Не тупа, — погодився Лев. — Але чому ви заглядаєте у мої тумби? — запитав він.

— Тому Що, пане Безрукий, якби я туди не заглядала, там були б не ваші якісь документи, а смітник з обгорток цукерок «Корівка». Ясно?

— Ще й як... Дякую...

— Тоді до побачення. — Прибиральниця подибала в коридор. — Коли йому вже набриднуть ті «корівки»? — бурчала стара. Наче їй не все одно, яке сміття виносити.

Лев глянув на календар. 30 квітня 2015 року. Завтра травень. Кров з носа треба написати започаткований Стійкою безглуздий місячний звіт про проведену роботу. Замість того щоб робити щось путнє, треба придумувати для Борислави Болеславівни, що такого корисного за місяць напрацював... Колеги жартують, що на написання цього звіту йде більше часу, ніж на саму місячну роботу. Маразм. Але що поробиш?.. Начальник завжди правий, як кажуть.

Почали сходитися колеги.

— Змія вже в себе! Чекає на жертву... — приніс новину молодий аспірант. Ще не знає бідолаха, що вголос таке говорити небезпечно. Бо стіни мають очі й вуха. І можна очолити список жертв...

А Борислава Болеславівна тим часом сиділа за столом, свердлила очима комп'ютер, жаліла себе у свій одинокий день народження і гірку думу думала...

«Чому так буває, як буває? — мучила вона свої вчені мізки. — Чому життя так безглуздо пролітає? Чому Бог не дав мені чоловіка, діточок? Хоча б дитинку, хай уже з тим чоловіком... Що принесла мені ця клята робота, дисципліна, посада, крім кволої влади над декількома людьми, які мене ледве терплять, удавано поважають лише тому, щоб не втратити посади? Що? А тепер ще ці привиди... Де був мій розум, коли погоджувалась на аферу? Люди живуть собі, радіють весні, а я?..»

Змія Зоя висунула свою голову з тумбочки, де Стійка їй зробила гніздо.

— Що, Зою? — запитала гадину. — Півміста з тобою обходили, шукаючи клятого лева з душею міста... Нема. Чи ти, може, проґавила, га? — розумна змія замахала головою, натякаючи на свою пильність. — Ні, таке розумне створіння, як ти, Зоєчко, — погодилась господиня, — дати маху не може. Що ж, будемо шукати далі. А що залишається робити?.. Незабаром зустріч з Яремою і Зоряною. Може, вони щось надибали?.. — Хоча великої надії на компаньйонів не мала. Швидше відчувала від них загрозу, ніж допомогу.

Раптом Стійка угледіла в комп'ютері нового електронного листа. Від Безрукого? — здивувалася. — Ніколи їй той прогульник і ледар не писав. Певно, знову щось хитрує, хоче відвертітися від звіту. На жаль, не вийде. Загубив телефон, тепер думає, що її можна тероризувати через електронну пошту?.. Скипіла. Відкрила листа.

«З днем народження, Бориславо Болеславівно! — читала. Невже?.. Ти диви, підлещується, ледацюга, хоч я заборонила будь-які привітання-святкування на роботі. — Хочу Вам подарувати сюрприз. Думаю, Вас цікавить, «коли зберуться всі часи в один»?.. — Стійка ледь не згубила в моніторі очі, а Зоя з переляку за свою господиню зашипіла. — Так от, цей день — 6 травня 2015 року. День Святого Юрія — покровителя Львова. Можете перевірити: 0+6+0+5+2+0+1+5=19; 1+9=10; 1+0=1. Вітаю!»

Борислава Болеславівна з несподіванки набрала повні груди повітря і забула випустити. Так і сиділа бездиханна, з виряченими очима, втупившись у текст. «Ну Безрукий! — подумала. — Таж він не лише ледар і прогульник, а ще й рідкісний аферист!.. Звідкись вивідав мою таємницю, не виключено, що розгадав її, а тепер буде шантажувати?.. От негідник! Зараз я акуратненько все з'ясую...» — Нарешті Стійка випустила зі своїх опалих грудей повітря і наказала секретарці негайно викликати Безрукого.

— Дозвольте... — Лев стояв посеред кабінету Стійкої, м'яв у руці недороблений звіт, а декан його вперто не помічала. «От фурія!..» — подумав Лев і тут-таки вирішив, що за приниження не вітатиме змію з днем народження. Навіть словесно. Чекав... І дочекався до того, що заграв його мобільний...

— Я просила з увімкненим телефоном до мене не заходити! — гавкнула Стійка.

Лев «збив» виклик — телефонував вундеркінд. Знав, коли...

— Вибачте, — мовив, аби не мовчати.

— Я думала, ви загубили телефон, тому стали писати мені листи... — почала, як завжди, з докірливої прелюдії Борислава Болеславівна, щоб згодом усі грішки розкласти по поличках. Для порядку... Безрукий мовчав. Мав досвід: так краще. Скоріше видибає від цієї кровопивці... — І що ви хочете за мовчання? — прищулилась Борислава Болеславівна.

— Тобто?.. — запитав Лев.

— Не клейте дурня, доценте Безрукий! Бо ним ви, бачу, на жаль, не є.

— Нічого не хочу, — бовкнув Лев, аби Стійка відчепилася.

— Цікаво... Цікаво... Так би мовити, благодійний внесок у науку. Так?

— Так.

— Тоді дякую. І ще... Підійдіть-но сюди, погляньте... — Стійка трохи повернула монітор до Лева. — Ось цього свого дотепного листа... — ткнула на екран. Безрукий ледь не зомлів. Не так від змісту листа, як від того, що його, виявляється, написав він! — негайно вилучіть зі своєї електронної пошти.

— Добре, — пробелькотів Лев. Розвернувся. Подибав до дверей.

— А як вам удалося обдурити детектор брехні? — раптом, коли Лев уже тиснув на ручку дверей, у спину запитала Стійка.

— Не знаю... — не обертаючись відповів Безрукий. І добре. Бо на ньому не було лиця...

30

Борис ще звечора заліз в Інтернет, щоб дізнатися у фахівців» чим краще годувати голубів... Порився у маминих заплетених павутинням тумбах, знайшов пшеничну крупу, яка теж була в переліку порадників. Зрадів знахідці, бо не треба було бігти в магазин... Ретельно вивчив ще з десяток фото кам'яних левів. Знову ніякої зачіпки не знайшов. Ліг на ліжко і до ранку промріяв про дивовижну дівчину Любу з проспекту Свободи, яка, як дві краплі, схожа на взірець жіночої краси — Марі.

Сонце прокинулося з тої ноги, що треба, хмари йому вікон не запинали. Гарне пробудження — це зарядка на цілий день, тому Борис Мудрагель прямував на проспект Свободи, 15, як по подіуму, легко підсвіченому ніжним сонячним промінням.

Голуби вже чекали, а дівчини не було. Після десяти хвилин визирання з вундеркінда помаленьку почали випаровуватися надбані за ніч мрії. Аж спітніли скельця окулярів. Він зняв окуляри, почав протирати їх футболкою. І раптом перед собою почув сміх...

— Привіт! — оживив світ мелодійний голосок, і Борис так і застиг із задертою до грудей футболкою і з окулярами в руках. — А ти тримаєш слово!.. — здивувалася дівчина. Наче не довіряла дивакуватим вундеркіндам.

— Тримаю... — підтвердив Борис. Привів до тями очі, поправив одяг. — Ось, — тицьнув пакет із пшеничною крупою. — Прочитав, що підходить...

— Чудово! Тоді давай годувати наших пташок...

«Отакої!.. Люба сказала не «моїх», а «наших»!» — ловив натяк у словах вундеркінд... Голуби, як завше, обсіли дівчину, а вона з ними балакала, як із людьми.

— Вони тебе прийняли, Борисе, — раптом зробила висновок Люба. — Значить... — і вона замовкла.

— Що?

— І я тебе прийму... Бо я голубам більше довіряю, ніж собі...

— Чому?

— Вони знають небо. Тому знають свободу. А я хочу бути вільною, як птах...

— Хіба тебе щось обмежує?

— Так. Голова... Вона не впускає мене у світи за межами тіла... А вони мене манять... І я відчуваю, що вони є... І то десь тут, близько... Тому голуби сюди прилітають. І ноги мене сюди приносять... А ти віриш в інші світи? — звела на Бориса свої чисті допитливі очі Люба.

Юнака трохи збентежило, що Люба не боїться, м'яко кажучи, виглядати дивакуватою. Отак одразу ділиться одкровеннями, наче здогадується, що за Борисом числиться чималенький грішок спілкування з привидами.

— Я їх знаю, — відповів вундеркінд.

Люба навіть не думала зводити з Бориса своїх пронизливих допитливих оченят. Від того дівочого погляду він розтанув, як весняний сніг, і став наївним потічком.

— Розкажеш?

— Так.

— А не боїшся бути незрозумілим?

«Невже вона вміє читати думки?..» — злякався вундеркінд. Бо в його голові за ніч такі серіали застрягли для «18+», що ого-го!..

— Ні, — мугикнув упевнено.

Дівча змайструвало своїми брівками найспокусливіший у світі знак питання. Чекало тлумачення цього обрубаного «ні».

— Тому що я довіряю голубам, — пояснив Борис, і птахи з вдячності його теж обсіли...

І юне чудо природи, очкарик з ботанічного саду Борис Мудрагель виклав, як на тарілочці, фантастичній незнайомці всю історію з пошуками душі Львова!.. Навіть більше, для переконливості він ще переповів про містичне звільнення привида безрукого ката...

— Цікаво... — У Люби сяяли очі. — Ти щасливець, бо причетний до див!.. Тобі відомі світи, про які ніколи не дізнаються звичайні люди... А якщо й дізнаються, то не повірять...

— А ти віриш?

— Звичайно, — запевнила дівчина. — Якщо дива стаються не зі мною, це ще не означає, що див немає.

— Тобто привиди є? — збентежився Борис. Він був схожий на дивака. Ніби це не він цілу годину торочив про привидів, а дівчина.

— Так. Я думаю, що привид — це душа людини, яка померла, не здійснивши чогось важливого в своєму житті. Тіла не стало, а душа була сильно прив'язана до якоїсь украй важливої життєвої мети. Або до людей, подій чи місць. Або до всього вкупі... Тому не змогла покинути землю. І навряд чи зможе сама, без сторонньої допомоги. І не обов'язково привидом стає душа людини, яка за життя чинила зло. Є добрі привиди, я знаю...

— А що ти думаєш про нашу пригоду з душею Львова?

— Думаю... — Люба якусь хвилинку дивилася на сонце. Навіть не примружуючись... — Думаю, світом керують дві сили...

— Добро і зло... — вставив Борис. Він це знав ще з казок.

— Так, — підтвердила Люба. — І казки — це не просто забавка для дітей. Це замаскована правда для дорослих. — Вундеркінд почервонів. Йому здалося, що дівчина його роздягла догола. — Тому...

— Кажи... — підганяв він Любу, демонстративно затуляючись від сонця, наче воно, ненаситне, забарвило рум'янцем бліде ботанічне личко вундеркінда.

— Якщо є послання від темних сил, мусить бути послання і від світлих... Завжди те, що хтось хоче взяти, хтось інший не хоче віддати...

— Я про це не подумав, — признався вундеркінд, чухаючи чуба. — Ти молодчина, Любо!.. — випалив з вдячністю. — Я побіг... Буду тут увечері!.. — Якщо в геніальну голову приходить якась важлива думка, геній забуває навіть про кохання... І через це доля часто-густо на нього ображається...

Дівчина з голубами всміхнулася... Ну відчувала вона, що хлопець той неспроста за нею підглядає!..

31

Львів спостерігав за людьми, що давали йому життя... Хтось тішився весною, спішив надихатися розквітом... Хтось уперто гнався за мріями... Хтось понуро втікав від проблем, не помічаючи краси... Хтось чалапав по чужих сльозах... Хтось мчав ці сльози втирати... І ще мільйони «когось» топтали бруківку. Але всі «оті» мали свій світ, у якому жили і з якого рано чи пізно мали піти до Бога...

І лише декілька рідкісних екземплярів у місті відали, що над Львовом нависла смертельна небезпека. Що місту загрожує втрата душі. А значить — небуття. Бо все, що без душі, приречене на розпад. Одні «екземпляри» хотіли душу зберегти, інші — її занапастити... Львів з трибуни Високого Замку, як безпомічний уболівальник, спостерігав за фінальним поєдинком матчу з вільного вибору за Кубок Львова між смертю та життям. Кубком була — його душа...

Борис Мудрагель марно намагався додзвонитися до Лева Безрукого. Йому конче треба було поділитися з Левом декількома цікавими думками, які мучили його більше, ніж голод. Але оскільки Безрукий не відповідав, голод переміг. Борис хотів було обдурити свого ненаситного шлункового черв'яка декількома якимись пиріжками, але на заваді став комп'ютер — почав наполегливо кликати до себе. Тому вундеркінд купив заморожених вареників і помчав додому їх варити.

За звичкою, перш за все увімкнув комп'ютер. Якби вдома була матуся, мусив би спочатку помити руки. Бо інакше вислуховував би мінімум півгодинну лекцію про гігієну.

Коли вода в каструлі почала булькати, забринів телефон. З ночі вундеркінд поставив собі нову заспокійливу мелодію під гітару.

— Алло, Леве Львовичу! — почав було Борис. — Ви недоступні, як Голова Генеральної Асамблеї ООН!

— Борисе, мені не до жартів, — почув схвильований голос. — Треба поговорити...

— Я цього добиваюся ще спозаранку...

— Добре... Давай у Стрийському парку біля лебедів... Через годину...

— Гаразд. Але з вас обід, бо я не встиг закинути в киплячий баняк вареники. Чи через півтори години?..

— Ні. Мчи вже. Щось придумаю, чим твоє ненаситне черево напхати, — Борис реготнув, чим трохи розізлив Безрукого. А це вундеркінд відчував навіть через короткі телефонні гудки.

Перед тим як вибігти з дому, Борис переглянув електронну пошту. Коли вгледів листа від Безрукого — здивувався. Коли побачив його зміст — був у шоку!..

Лев сидів на лавці у Стрийському парку і заздрив лебедям. Добре їм, плавають собі з гордо піднесеною головою, поважно, як каравели, і навіть гадки не мають, що поруч, можливо, блукають привиди і хочуть знищити їхнє рідне місто. Яка то солодка штука — незнання...

Вундеркінд виринув з нетрів парку, чалапав між деревами, бо доріжки не для схибнутих умів, а для випростаних.

— Леве Львовичу, ну ви й нишпорка!.. — викрикував ще здалеку. — Як ви їх вичислили?..

Привіталися за руку.

— Ти знову за своє, очкарику?.. — Безрукий навмисно не випускав руки Бориса, міцно стискаючи. Щоб не розслаблявся. — Маємо проблеми...

— Розумію... — погодився вундеркінд, нарешті вихопивши свою долоню з Левових клешень. — Раз із вашою Бориславою Стійкою заодно Ярема Лавник і Зоряна Войтович...

— Ти перестанеш зі мною розмовляти натяками? — Лев явно був не в настрої.

— Леве Львовичу, якщо ви мене відірвали від обіду, щоб попити мою кров, то я йду геть. Я не донор для зголоднілих хижаків, — серйозно мовив вундеркінд. — Ви ж самі мені електронною поштою прислали фотографію. Так що будьте ласкаві, поясніть, що вас так зачепило, інакше...

Борис недоговорив, бо Лев скам'янів. Перетворився у скульптуру, в якій теж могла переховуватися душа Львова.

— Що сталося?.. — захвилювався юнак.

— І тобі теж?.. — запитав.

— Що?..

— Прийшов лист від мене, якого я не надсилав?..

— Так... А?..

— Ще змії прийшов. З детальною інформацією, чому і коли має відбутися напад на душу Львова.

— Овва!.. — завернуло очі догори юне дарування науки, ніби при першому поцілунку. — Бачу, життя налагоджується... — видихнув вундеркінд.

— Я ще не бачив його в тебе розладнаним! — буркнув Безрукий.

— Було. Коли я не міг до Люби заговорити. Але зараз не про це. Кажете, хтось із вашої пошти секрети здає, еге ж? І то не лише наші, виявляється... Ви б на фото глянули!.. Соловей-розбійник, відьма-зваба і змія-фурія...

— Ти прихопив світлину?

— Навіщо? Маєте в папці «Вихідна». Глянете на холодну голову, що розсилаєте... — зіронізував Борис. Й одразу реабілітувався: — Жартую. А чого скиглити, коли в лабіринті підказки з'являються?.. Вихід треба шукати...

— Ну-ну... — Лев плеснув вундеркінда по плечу. Той ледь не плюхнувся в озеро до лебедів. Безрукий в останню мить вхопив його за шкірку. — Бач, яке непередбачуване життя, — сказав повчально.

— Знаю, — реготнув Мудрагель. — До речі, Люба нині вранці підкинула мені одну цікаву ідею. Ну... щодо послання, яке ви здобули з крісла дракона...

— Ти що, недостиглий очкарику, уже розпатякав дівчиську всі наші секрети?.. Ну ти й баран!.. Ти коли чуєш запах спідниці, стаєш пластиліновим хлопчиком, з якого можна ліпити що завгодно...

Борис образився.

— А чому Марі все знає?

— Бо вона моя дружина.

— А чому знала все, коли ще не була дружиною?

— Бо я так захотів.

— Я теж так хочу! — наїжився вундеркінд.

— Гаразд. Викладай суть ідеї.

— Люба думає, що згідно із законом дуальності, раз є послання від темряви, отже, мусить бути і послання від світла. Тобто якщо хтось нападає, то хтось і захищає... Інакше світ втрачає рівновагу, а значить, свій сенс... — вундеркінд інтерпретував Любине міркування по-мудрому.

Безрукий щось обмізковував.

— Знаєш що, передай своїй Любі велике «дякую!» — зрештою сказав весело. — Вона його заслужила не лише своєю метикуватістю.

— А чим ще?

— А ще тим, що її потенційний хлопець неймовірне патякало!.. — випалив Лев і додав: — Усе, я пішов... До вечора... Лети шукати кам'яного лева... Бачу, ти з фотоапаратом... Часу обмаль...

— У мене ввечері побачення.

— То організуй його в мене вдома.

— А що, можна? — зрадів Борис.

Чудо з ботанічного саду раділо побаченню в оточенні купи людей?.. Хіба це нормально?..

— Можна. Тільки попередь дівчину, що я хижий і підступний звір. А моя левиця — кусюча. А левенятко — капризне.

— Вона й так знає... — признався вундеркінд. — А ви куди?

— В ратушу.

— А мій обіцяний обід?

— Мчи додому, кидай вареники! Там ще вода не охолола!

— І так завжди... — муркнув собі під ніс найщасливіший у світі юнак. Бо його Любу прийняв у своє товариство сам Лев Львович Безрукий!..

32

Ярема Сильвестрович Лавник ніколи не зробив би кар'єру успішного судді, якби не вмів одягати мить у розкішну одіж минулого та майбутнього. На це не жалів ні часу, ні сил, ні ресурсів, що у нього були. Одяг завжди виходив шикарний, бо майстрували його найкращі модельєри.

Лавник найняв нишпорок, вони йому все розіклали по поличках. Ярема знав: Безрукий був з мером в історичному музеї вночі; очкарик Борис Мудрагель фотографує всіх кам'яних левів Львова; Марі, дружина пелехатого доцента, пригощає вечорами двох диваків запашним чаєм, а отже, теж у курсі проблеми. Висновок напрошувався сам: вони шукають душу Львова. Питання: навіщо?

І тут Ярему Сильвестровича пересмикнуло: а навіщо він шукає душу Львова? За віщо — він знає. За тіло і медовий голосок Зоряни. А навіщо? Ну, пенсія зашкарубла!.. Та колись би він такого маху не дав. Дозволив поселитися у собі якомусь привидові, щоб знайти душу Львова, а для чого йому ця душа — не відає. Хоча Лавник і розумів, що привидам, на службі в яких він опинився, душа міста потрібна не для того, щоб коронувати і поклонятися. Загнати її в темінь, зарити глибоко в чорноту, щоб не заважала снувати містом, — ось що потрібно привидам! Бо знищити вони її не зможуть, напевно. Хіба Львів зникне з лиця землі... Тоді навіщо душі міста жити? Виходить, смислу жити немає, а поневірятися привидом є... Що ж тоді коїться?.. — нервував Ярема. А потім розрадив себе: мовляв, час покаже. Зараз йому не про чужі душі треба хвилюватися, а мізкувати, як свою не занапастити. Як вийти чистим із халепи. І не втратити Зоряни, яка для нього — все. Навіть більше за душу!

При згадці про диво-звабу Зоряну у Яреми Сильвестровича самі розправились плечі, само прийшло в норму дихання. І кров, наче ковтнувши бальзаму вічності, сама омолодилася. Завтра будуть проблеми завтрашні, — підбадьорив себе суддя. — А нині після зустрічі зі Стійкою вони із Зоряною запланували сауну... Парку, як саме життя.

Саме його кохана Зоряна запропонувала зібратися у відпочинковому комплексі «Мрія», яким вона колись заправляла і з яким у Лавника було пов'язане як величезне щастя, так і повний крах...

— Чому? — запитав Ярема.

— Я там відчуваю силу, — відповіла диво-зваба.

Ярема спідлоба зиркнув на кохану, уловив в її очах неймовірну впертість і, щоб не зіпсувати багатообіцяючого дня, глухо мовив:

— Добре.

Борислава Болеславівна виглядала змореною. Показна впевненість не могла приховати стурбованості навіть через шар дурнуватого рум'янцю, якого невміло наклала на своє обличчя Стійка. Зоряна аж усміхнулася з того чуда.

— Так, шановне товариство, — почала Борислава, — признаюся вам чесно: у мене є шикарна новина. А у вас?

— А у нас в квартирі газ... — зіронізував Лавник.

— Дотепно! — парирувала Стійка. — А якщо серйозно?

— Якщо серйозно, то я знаю, хто наш супротивник. Не відаю лише, для чого йому це потрібно. І хто його, так би мовити, до цієї афери залучив?..

— А в мене таке враження, що за мною постійно хтось слідкує. Особливо у кав'ярні, — мовила Зоряна.

Борислава Болеславівна репліку диво-жінки залишила поза увагою. Наче й не розраховувала більше на неї, викреслила з місії. Бо основне завдання жінка виконала — залучила до пошуків Лавника. А він, як виявилося, має добрий нюх на тих, від кого може йти небезпека. Що вже й довів.

— Ви маєте на увазі Безрукого? — Стійка була зосереджена на Лавникові.

— Так точно, Бориславо... Болеславівно!.. Його... І його пришелепувату компанію...

— Тоді слухайте... — І Стійка повідала шановному товариству історію з листом від Безрукого.

Лавник тер собі лоба.

— Тут тільки надвоє бабця ворожила: або вмре, або буде жива... — виснував він по паузі.

— Розтлумачте,— попросила Борислава Болеславівна.

— Безрукий або дурень, або щось задумав.

— А що ймовірніше?

— Задумав.

— Мотивуйте, будь ласка, бо я схиляюсь до першого...

— Ймовірно, що цим своїм листом ваш шановний доцент з вашої ж реакції на листа хотів переконатися, чи ви дійсно в грі.

— Якщо так, то він переконався, що я в грі... — призналася Стійка. — Але ж він не мусив указувати дати?

— Ось у цьому якраз і зарито — дурень він чи ні!

— А може, дата підтасована?.. Щоб збити нас з пантелику? — втрутилася Зоряна...

— Можливо, можливо... Хоча все нібито сходиться... І часи зібралися в один, і роль Змієборця виконана...

— Нам тоді залишається лише знайти кам'яного лева, так? — запитала Стійка.

— Нам дуже мало часу залишається, щоб знайти місце сховку душі Львова, — наголосив Лавник. — Це раз. А по-друге, нам треба бути пильними, як ніколи. Бо душу міста не тільки хоче вполювати ваша змійка. Нею хоче заволодіти ще хтось. І тут вирішуватиметься, хто буде першим! А хто буде першим, той, звичайно, і переможе. А якщо ми програємо, що обіцяв вам ваш ненаглядний шеф-привид, Бориславо Болеславівно?

— Придушити... — вимучила із себе Стійка.

— Отож-бо! Ми заручники. І боремось не за когось, а за себе. Так що взяти волю в кулак — і вперед. Ви розумієте, Бориславо Болеславівно, що ми кров з носа мусимо знайти сховок цієї клятої душі? Сподіваюся, ваша змійка це теж розуміє. — Зоя висолопила язика і зашипіла на Ярему. — Бачу, розуміє... — зробив висновок Лавник. — Я не зводитиму очей з Безрукого. Може, він першим знайде душу Львова... Тоді першими маємо бути ми, щоб її вкрасти. Так що, дорогі пані, трагедії немає. Є шанс. Поки що.

33

Лев зайшов у приймальню мера. Секретарка його впізнала.

— А Юрія Даниловича немає, — повідомила вона. — Він на телебаченні.

— А можна з ним якось зв'язатися? — заблагав усією своєю непорушною скелею Безрукий. — Дуже треба поговорити...

— Зараз напишу прес-секретарю... — здалася секретарка. — Заждіть...

Через півгодини дівчина повідомила, що мер чекатиме Безрукого в аеропорту біля фонтана о шістнадцятій нуль-нуль.

— Дякую! — Лев обпік тендітну ручку дівчини поцілунком. Вона аж очі завернула і сказала вголос: «Ого!», коли за Безруким уже зачинилися двері.

Мер в аеропорту зустрічав якусь делегацію. Був схвильований і десь далеко, ніби борознив небеса замість літака.

— Слухаю, — мовив строго після привітання. — Давайте конкретно, — додав.

— Мені потрібна фотографія крісла дракона з історичного музею, яку ви зробили 15 квітня опівдні, коли перебували там з гостями.

— Це вони робили фото. Я його не маю, — повідомив Змієборець.

— Треба дістати.

— Залиште прес-секретарю свою електронну адресу, — наказав мер і покликав до себе жвавого хлопчину з відеокамерою. Сказав йому прямо-таки перед Левом, з ким зв'язатися, що зробити і куди переслати. А Безрукому просто подав руку і помчав у термінал.

— Надія є? — запитав Лев хлопчину.

— Є, — запевнив той. — Надія вмирає останньою.

— Мене це не тішить. Бо вмерти останньою ще гірше. Перед тим треба ще всіх небіжчиків поховати.

Хлопчина якусь мить осмислював сказане, потім побіг за мером.

А Безрукий почалапав додому, щоб подивитися фото, яке не знати як він умудрився вислати вундеркіндові, навіть не відаючи про це. «Дивина у світі чи дивина у мені? — запитував себе Лев. — Чи дивину хтось майстерно підлаштував?» Скидалося на останнє. І цілу дорогу його мучило: хто?

Марі попервах гостям не дуже зраділа, бо після нічного чергування хотіла трохи перепочити. Але Борис із Любою важили більше, ніж утома, тому дружина одразу попередила Лева:

— Ти не думай, що сидітимеш у комп'ютері, коханий... Зараз збігаєш у підвал, принесеш картоплі, цибулі і бурячків, а потім візьмешся за прибирання, зганяєш в магазин — список уже готовий, не дивися на мене вовком — пильнуватимеш дитину, словом, будеш у мене під рукою... Допоки я не скажу «відбій».

— Добре, — промимрив Лев. І раптом скипів: — Хіба я колись тобі відмовляв у допомозі?..

— Відмовляв часто, але допомагав — завжди. Що факт, то факт. Так що не змушуй мене ще тратити енергію на активізацію твоєї працьовитості.

Коли прийшли Борис із Любою, стіл уже був накритий. Дівчина принесла яблучний пиріг. Вундеркінд за звичкою — каву, чай і макарони.

— Шикарно! — погладив свого впалого живота Борис. — Я тобі казав, Любочко, що Марі чарівниця. З двома дітьми — і все встигає!

— А хіба у вас не одна Ганнуся?.. — дівчина дивилася на всміхнену Марі.

— Друга дитина — я! — пояснив Лев. — Це твій очкарик з ботанічного саду так каже. Намагається мене вщипнути. А ти, бевзю, — Лев звернувся до Бориса, — їв би нині свої макарони, якби я Марі не допомагав!

— Правда? — запитав Борис Марі.

— Та де там... — відмахнулася хвиляста жінка. — Сиділо ледащо біля комп'ютера і тішилося, що мала спить.

Але всі зрозуміли, що правда.

Гарний настрій було «сконструйовано свідомо самотужки», як каже Борис.

За вечерею, звичайно, вся увага була прикута до Люби. У дівчини безцеремонно вивідали: що вона студентка другого курсу економічного факультету університету; що так захотіла бабуся, яка ціле життя пропрацювала бухгалтером; що мама, коли дівчинці було три рочки, не від доброго життя поїхала на заробітки в Грецію і зникла; що згорьований батько через рік помчав шукати дружину і теж пропав; що з того часу про батьків ані вісточки; що дівчина молить Бога їх побачити і має на те велику надію, бо відчуває в грудях мамині і татові вогники; що годівля голубів її розрада ще змалечку, бо хотіла стати пташкою і полетіти до матері; що голуби цієї весни самі привели її на проспект Свободи чомусь...

— Мені здається, що тобі, Любочко, ця економіка немила... — мовила Марі.

— Точно. Бабуся наполягла. Каже, це єдина можливість зараз мати якусь стабільну копієчку...

— А до чого твоя душа лежить?..

— До неба. Хочу бути стюардесою!

— Будеш! — запевнив ситий вундеркінд. З наповненим шлунком він міг роздавати будь-які мрії. — Але спершу мусимо врятувати душу Львова, бо інакше не літаки над нашим містом літатимуть, а щурі снуватимуть каналізаційними трубами.

— Ти знаєш, дитинко, що потрапила в компанію схиблених на привидах божевільних? Які повірили в інший світ, і тому на додачу ще й у ньому мучаться? — запитав Лев, непристойно голосно сьорбаючи чай і не звертаючи ані найменшої уваги на болючі стусани під столом від Марі.

— Я про це мріяла! — призналася Люба. — Тому, коли вперше побачила Бориса...

— В кущах!.. — додав Лев.

— Так, дійсно, в кущах... То я зраділа. Зрозуміла, що через цього цікавого хлопця доля дарує мені шанс вирватися за межі голови. До чогось вищого.

— Зверніть увагу, Леве Львовичу, не сам я себе хвалив! — акцентував увагу на Любиних словах Борис. Його дротяне їжакувате волосся з гордощів ніби аж потовщало. — А чому моя Ганнуся так довго спить? — запитав він раптом.

— Згадав, коли живота напхав. — Безрукий піднявся з-за столу. — Ходи, мала вже давно прокинулась і мріє. Любить на самоті, коли їй ніхто не заважає, пофантазувати. Серйозно. Мусила ж у батьків удатися, для яких реальний світ — нудьга зелена.

Ганнуся дійсно вже не спала. Дивилася в стелю і щось по-своєму розповідала. Борисові зраділа неймовірно, бо любила з ним бавитися, але потягнулася до Люби. Ніби хотіла розпитати дівчину про пташок.

— Хочеш до голубів? — здогадалася Люба. — Гаразд. Підемо, але не сьогодні, бо вже прийшла нічка... Добре? — Мала погодилась і почала шукати ляльку, щоб показати тітоньці, як та гарно розмовляє.

Трохи потішилися малою, і Лев поклав свою важелезну лапу на Борисове загострене від худорби плече:

— Ходімо, генію з ботанічного саду, до комп'ютера, бо мене вже з'їдає цікавість. Не терпиться побачити свого дружка Ярему в оточенні змії і шикарної молодиці.

— Кого-кого? — примружилась Марі і вийшла зі спальні слідом за чоловіками, залишивши Ганнусю з Любою. — Я тобі дам молодиць!..

Левів старий комп'ютер, перед тим як увімкнутися, довгенько харчав, як сухотник. Потім завив, і нарешті монітор засвітився.

— О Боже, яке барахло! — вигукнув Борис.

— Це не барахло, а тренажер терплячості! — поправив вундеркінда Безрукий. — Я тобі вже не раз казав: хто терплячий, той віддячений.

Всілися за стіл. Лев зайшов на електронну пошту. Дійсно, у папці «Відправлення» були два листи. Один на адресу Стійкої, другий — на Борисову. Відправлено близько десятої ранку з хвилинним інтервалом.

— Що скажеш? — запитав Безрукий Мудрагеля. — Я цього не відправляв.

— Погано і добре... — відповів Борис у своєму засекреченому стилі. Він читав вітального листа до Стійкої і прицмокував.

— Якщо ти зі мною не будеш по-нормальному балакати, заробиш у лоба! — попередив Лев.

Однак вундеркінд наче не чув погрози. Бо щойно з дотепника-жартівника перетворився у строгого дослідника.

— Погано, — пояснював він далі, — бо хтось дізнався пароль від вашої пошти, володіє всією вашою інформацією і від вашого імені влаштовує провокації... А добре, бо ми знаємо, що є ще хтось, кому відомий час викрадення душі... І що за нею полюємо не лише ми, але й компанія, зображена на світлині, яку ваш «швидкісний» комп'ютер не може відкрити... — та на цих словах на зло хлопцеві комп'ютер все-таки видав фото.

Деякий час розглядали ділових Стійку, Лавника і Войтович мовчки. Вони явно давно не відпочивали, бо обличчя були напружені і замислені.

— Схоже, вони дійсно злигалися, — мовила Марі, що час від часу прибігала з кухні.

— А це означає, що вони не впевнені, що так легко можуть здобути душу Львова... І найбільш імовірно, що вони, як і ми, ще не знають, де ця душа ховається... — припустив Борис.

— Стає цікаво... І не так від цього тріо, як від того, хто і коли вліз у мою пошту... — Лев краєм ока вздрів у дверях спальні Любу з Ганнусею на руках. Дівчина з цікавості аж завмерла. — Заходь до нас, Любо, чого там ховаєшся?.. — запросив Безрукий.

— А можна? — зраділа та.

— Звісно. Тобі й так чудо з ботанічного саду уже все розказало.

— Леве!.. — дорікнула Марі. — Може, хлопцеві перед дівчиною неприємно, що ти його так називаєш!

— Якщо Люба хоче бути повноправним членом нашого схибленого товариства шукачів привидів, то хай звикає. Бо чудо з ботанічного саду — це чудо з ботанічного саду. Правда, Борисе?

— Істинна... Я Любі довіряю. Але давайте до діла. А ви не думаєте, Леве Львовичу, що це «тріо», як ви кажете, і може бути зломщиком вашої пошти?

Безрукий задумався.

— Швидше, ні. Я змію знаю добре — вона дійсно була здивована листом... Щиро здивована... Якщо слово «щиро» щодо неї взагалі можна вжити.

— Я теж думаю, що не вони... — відповіла Марі на запитальний погляд вундеркінда. — Сенс?..

— Щоб нас заплутати...

— А викривальне фото? Який зиск їм від того, що ми дізналися про їхню шайку? Хіба, може, Стійка задумала нас відволікти від себе, га? А Ярема і Зоряна нічого не знають, бо лише громовідвід? Це ж зрозуміло, що ми тепер і за ними будемо слідкувати, еге ж? — розмірковував Лев. — А з іншого боку, Ярема і Зоряна зовсім не телепні, щоб без вагомого приводу, просто так піти на контакт із змією Стійкою! Вона ж людей відштовхує від себе ще здалеку, і слова не мовивши.

Борис занурив пальці у своє смоляне волосся. Виглядав, як Мауглі, що тільки-тільки виліз із вовчого лігва.

— Зараз ми ні до чого конкретного не додумаємося. Версій може бути сотні. Фактів мало... Давайте, Леве Львовичу, я зміню вам пароль на пошті. На якийсь надійний. Або ще краще створю нову поштову скриньку, а стару ліквідую. То як?

— Давай нову. Тільки я собі дещо скачаю... — Безрукий знову зайшов на електронну пошту і знайшов свіжого листа. Вже прочитаного... Відкрив. — Від мера... — нагадав. Зберіг прикріплений файл і сумно витріщився на вундеркінда: — Я не подумав, коли давав мерові адресу зламаної електронної пошти...

— Бачу, — сказав Борис. — Навіть не буду казати, що, м'яко кажучи, нам знову дали гучного ляпаса. Тепер не знаю, що ліпше: чи щоб украдена інформація була важливою, чи ні...

— Я теж не знаю... — промимрив Лев. — Там має бути фото крісла дракона, зроблене 15 квітня опівдні.

Чотири пари дорослих очей і пара дитячих прикипіли до монітора. На весь екран вабило таємницею крісло дракона, що купалося у весняних променях. Крісло манило, не даючи навіть кліпнути. Випромінювало незбагненну силу, красу і затишок.

— Це те саме крісло? — Марі витріщилася на Лева.

— Так. Тільки перше фото, якого ти з Ганнусею злякалася і яке мене ледь не відправило на той світ, було зроблено опівночі, коли владу бере в руки морок... А друге — опівдні... Отак-то... Одне й те саме крісло, а видає два світи...

— Леве Львовичу, ви геній! — вигукнув Борис.

— Не я геній, а твоя Люба! Бо, наскільки я поінформований, голуб'яча дівчина вважає, що мало б бути ще одне послання... Від світла... Так? — Безрукий звернувся до ошелешеної дівчини.

— Так... — відповіло дівча. — Але...

— «Але...», Любочко, зараз перевірить наш вундеркінд. Він уже знає, як це робити. І якщо дракон приховує в собі послання... — а я нутром чую, що приховує, — то життя підкинуло нам ще одну підказку...

— І не тільки нам... — додала Марі.

— Так, ми не одні! — вигукнув вундеркінд. — І це ще цікавіше! А зараз, прошу, залиште мене ненадовго самого. Йдіть попийте чаю. Я беруся за дракона!

На Любу збоку було любо дивитися. Вона виглядала, як дитя, що вперше опинилося в цирку. Щічки буряковіли, допитливі оченята з подиву не давали повікам кліпнути, руки від хвилювання наче змащували себе безперестанку якимсь чудодійним кремом... Лев мимоволі всміхнувся. Зараз дівчина нагадувала йому Марі, святу і грішну, земну і небесну, розгублену і наполегливу, але водночас легку, як хмара... Яка добре відала, що літати, навіть пересиченою гріхами, набагато миліше, ніж плазувати безгрішною...

Тільки розлили чай, як на порозі з'явився Борис. Якийсь незрозумілий. Ніби вижатий лимон і водночас — як свіжий лимонад. Оглянув стіл.

— А очкарикові з ботанічного саду чаю зробити нікому... — розвів руками. — Правильно, навіщо? Завтра прийде якийсь лаборант і підживить його хімікатами. Отак і з нашою наукою, якби...

— Бери мій чай! — перервав початок нотації Безрукий. — Я тобі ще сам і хліба медом намащу, коли...

Вундеркінд демонстративно виставив перед свої окуляри клаптик газети. Прочитав:

«Коли зберуться всі часи в один,

З меча і списа леву кам'яному

Зі смолоскипа згаслого свободу

Здобуде привид, що гріхи спалив...»

Усі мовчали. Борис прочитав текст удруге, потім утретє...

— Це з фотографії? — раптом запитав Безрукий.

— А звідки ж, Леве Львовичу? Чи ви думаєте, що я там на самоті віршики складав?

— Розумію лише одне: «коли зберуться всі часи в один...» — мовила Марі.

— І цього достатньо. Бо таємниця має одну цікаву властивість — вона ніколи не відкривається одразу і повністю. З нею треба переспати. Тому... Доїмо передчасно сховану Марі вечерю — і по домівках! Голосувати не будемо — рішення, як то кажуть, прийнято одноголосно... Мною...

— Бачу, що твої заслуги перед схибленим товариством шукачів привидів не завадять мені зацідити тобі в лоба! За пихатість. — Безрукий натирав об скроню кулак.

— Не треба! — втрутилась наївна Люба.

— Добре, — здався Лев. — Подякуй, очкарику, голуб'ячій дівчині, що тебе врятувала. — Сміх розбудив забуту у візочку Ганнусю. Мала закліпала оченятами, усміхнулась і знову, ніби у хмарку, пірнула в сон...

Борис наче вів попід руку не Любу, а цілий світ. Яке то щастя, коли поряд тулиться до тебе людина, яку ти кохаєш! «Я кохаю? — раптом сам себе запитав юнак. — Господи, невже моє серце, здеформоване сухими енциклопедіями, може кохати? — Прислухався. — Так, я кохаю!»

Люба скоса глипала на Бориса.

— Ти якось так дивно усміхаєшся, як...

— Як хто? — Юнак зупинився, став перед дівчиною, перехопив її погляд і не відпускав. — Як дурник, так? — Загадкова усмішка не зникала.

— Ну, не знаю...

— Бо я щасливий! Тому що поряд ти, Любочко!.. — радів вундеркінд. — А ти щаслива? — запитав і злякався своєї відвертості.

— Як ніколи!

— Чудово!

Підійшли до Любиного під'їзду. Вона жила з бабусею в самому центрі міста, на вулиці Пекарській. На несміливий поцілунок у щічку Люба запитала Бориса:

— А ти знаєш, що в музеї етнографії та художнього промислу бродить привид свободи?

— Ні, не знаю. — В юнака ще калатало серце від Любиної щічки, і він мудрував, як би ухитритися на більш дорослий поцілунок, а вона йому про привида!..

— Ну, тепер будеш знати!.. Бувай... — І Люба сходами полетіла вгору, як пташка.

34

— Яремо, ти не жалкуєш, що піддався на цю авантюру з примарами? — муркотіла Зоряна. Лавник поцілував її в лоба.

— Ні, — сказав розважливо. — Це просто платня за те, щоб тебе любити... Щоб бути з тобою... Бо бути з таким дивом, як ти, і водночас з проблемами — це у стократ миліше, ніж будь-який комфорт і спокій на самоті. Я переконався. Люди ціле життя прагнуть затишку для тіла, а коли його добиваються — помирають. Сенс волочитися землею зникає. Бо справжнє щастя — коли віддаєш. Не кидаєш щось комусь, як кістку псові. А щиро жертвуєш.

— Але щоб бути разом, нам треба довести цю аферу з привидами до кінця. Бо ще не знати до пуття, у що ми вляпалися...

— Доведемо, — запевнив Ярема.

— Я боюсь. У мене передчуття, що шосте травня — день моєї смерті...

— Я не дам тобі померти.

— Ти впевнений?..

— Так. Бо я помирати не збираюсь. Хочу жити щасливим. З тобою...

— А знаєш, Яремо, що я думаю?.. — почала здалеку Зоряна. Вдавала вагання, але Лавник точно знав, що диво-жінка свідомо задумала щось вивідати.

— Ні. В тому й пряник, що ти суцільна таємниця, кохана... Навіть з моїм нюхом і знаннями я не можу збагнути твоїх думок. І це — благо... Бо я знаю, що всі ми не безгрішні...

— Я думаю, що, якби ми були мудрішими, ми могли б бути разом і без привидів. Не впускати в себе цих некерованих духів, га?..

Ярема ніжно взяв у долоні обличчя коханої.

— Не муч себе. Не могли... — Ось що, виявляється, диво-жінку мучило! Її муці Лавник щиро зрадів.

— Чому?

— Бо якби могли, то були б...

— Ти хочеш сказати, що все за нас без нас вирішено долею?

— Ні. Просто випробування — це смисл життя. І тому випробування з'єднують ланцюжок подій в одне ціле. Інакше життя розлетілося б на замкнені, нікому не потрібні ланки життєвих ситуацій. Бо щастя не може бути вічним. Його треба з'єднувати, притягувати, як тільки можеш і вмієш. До останнього подиху...

— А я хочу, щоб воно було вічним, — замуркотіла Зоряна.

— Тоді притулися до мене і забудь про час, — порадив Ярема.

І диво-жінка притулилася. На мить. Бо наступної задрижав на тумбочці Яремин мобільний. Лавник глянув.

— Стійка, — мовив розчаровано.

— Візьми, — порадила Зоряна. — Все одно той дзвінок не дасть спокою.

— Яремо Сильвестровичу, це Борислава Болеславівна...

— Чую.

— Зі мною сьогодні сталася дивна пригода. Може, ваш досвід її розшифрує...

— Кажіть.

— Ми з Зоєю шукали кам'яного лева...

— З ким? — перепитав Лавник. — Ви ще когось вплутали в нашу аферу?

— Із Зоєю. Змією... — спокійно уточнила Стійка. Лавник собі уявив, як сухолиця Борислава задоволено вищирилася. Ніби смерть під час косовиці. — Коли вже надвечір поверталися додому, змія мені з пазухи вислизнула і втекла. Це було біля собору Святого Юра. Вона шмигнула в зарості і пропала...

— Далі...

— Я її чекала. Годину... — Борислава зробила паузу. Ніби хотіла, щоб Ярема теж годину прождав. — Страшну довгу годину, як пекло... — уточнила Стійка. І сухість, виявляється, може видати таке гаряче порівняння.

— Продовжуйте... — спонукав Стійку Лавник.

— Безрезультатно... Потім я вирішила зайти на територію собору — і не змогла...

— Чому?..

— Мене почало тіпати!.. Кинуло в холодний піт... Коли ступила крок за ворота — ледь не втратила памороки... І відступила...

— Не дивно, — мовив Лавник. — Собор не хоче впускати на свою територію нечисті...

— Це ви натякаєте на мене? — рявкнула Борислава Болеславівна.

— Ні, на того, хто у вас вселився...

— Можливо... — Стійка декілька секунд просто сопіла в трубку, як стара порхавка. — І я ледь доплентала до того місця під мури собору, де Зоя втекла... Вона мене чекала... І спритно залізла назад за пазуху... Мені здається, що змія щось пронюхала...

— Може, вона за мишею погналася, ви про це не подумали?.. А ви взагалі-то її годуєте?..

— Не подумала... А дійсно, на моєму одязі є кров... Я дивувалася, звідки?.. Щодо годування, то Пилип казав, що їй досить раз на тиждень...

— Який Пилип?..

— Продавець...

— Зрозуміло... Собор я завтра перевірю... На свій нюх... Якщо мого привида туди Бог впустить, — мовив Лавник. — Усе?..

— Так. Дякую. Передавайте вітання Зоряні.

— На добраніч.

Зоряна, яка лежала на Яреминому плечі, чула всю розмову.

— Думаєш, змія втекла неспроста?

— Думаю, що я зранку про це подумаю... — Лавник вимкнув мобільний, поклав на тумбу і припав до гарячих вуст коханої.

35

О третій ночі завібрував під ліжком мобільний Безрукого. Скільки Марі не добивалася, щоб Лев принаймні клав телефон на тумбу — не допомагало. Холостяцької звички ніяк не міг позбутися. Єдине, чого навчився, — звук вимикати, бо тоді Ганнуся може влаштувати вночі гастролі. Телефонував Борис. Безрукий сповз із ліжка.

— Хто? — запитала Марі.

— Чудо природи...

Безрукий зайшов на кухню. За звичкою ввімкнув чайник. Мобільний не переставав труситися. Ніби змерз.

— Слухаю... — З однієї інтонації нахабний очкарик мав зрозуміти, що дав маху, розбудивши не просто Лева, а звіра в ньому.

— Леве Львовичу! — вигукнув Борис. — Люба — фантастична!..

— Я радий, баране... — промимрив Лев. — Але якщо наука є надбанням людства, то почуття — аж ніяк... Ти чоловік чи шмаття, га?.. Я тобі завтра твого дурного язика вирву з корінням, утямив, опудало? — У трубці запала тиша.

— Ви про що, Леве Львовичу? — по паузі запитав вундеркінд.

— Про те, що хизуватися своїми чоловічими подвигами щонайменше гидко.

Знову мовчанка, а потім регіт. До Бориса нарешті дійшло, на що спросоння натякає Лев.

— Ну, Леве Львовичу, вибачте на слові, ви олень!.. Та як ви таке про мене могли подумати? Та нічого в нас із Любою такого не було. А якби було, то це таємниця... Наша... Свята таємниця... І дай Боже, щоб я її мав... Люба фантастична, бо фактично розгадала друге послання... Тобто треба зустрітися...

— Я вранці на роботу. Хіба після обіду...

— Зараз! — вигукнув Мудрагель. — На проспекті Свободи, 15. Біля пам'ятника Шевченкові!

— Ти що, мазохіст? — запитав Лев, повзучи до ванної. — Ти, аби заробити по своїй довбешці, не можеш дочекатися ранку?

— Не можу... — І трубка запікала.

Лев швидко вмився, натягнув на себе спортивний костюм. Після дзвінка Бориса він і так не засне. Бо хоч хлопець трохи й з дивацтвами, але просто так посеред ночі він би не телефонував. Це факт. Отже чудо з ботанічного саду щось-таки надибало...

Ніч, коли вгледіла Безрукого на вулиці, ледь не задихнулася... Не любила вона Левових нічних поневірянь — і квит... Через шефа... Який про кожен крок і про кожне слово Безрукого хотів знати... А спробуй чогось недобачити чи недочути — добра не жди, причепляться до тебе проблеми, як реп'ях до кожуха, і як хочеш, потім їх позбавляйся... Хоч із самим кожухом викидай, яким і накриває нічка день, щоб відпочив...

Травень прийшов до міста майже на все готове. Лише піддав трохи теплого дощу — і замаяний Львів вітав містян і гостей своєю красою... Лев дихав глибоко, на повні груди. Запах цвіту дерев дурманив... Колись травень називався май. Мудрі люди кажуть, що назва походить від імені давньоримської богині весни Майї. А Левова бабуся з Мокротина переконана, що від слова «маїти», «заквітчувати»... У народі травень ще звали місяцем-громовиком, бо такі розкішні гуркоти видавав, що аж старі хрестилися. А ще травень називали пісенником. Певно, тому, що на зміну розкотистому теплому громовому дощу приходила така родюча свіжість, така буйність росту, що гріх не заспівати. Адже «у маю і баба в раю, як не затанцює, то хоч молодість згадає»...

Борис із задертою догори головою уже стовбичив на проспекті. Освітлений вуличними ліхтарями і хитрою тінню місяця юнак був схожий на голодного худючого пса, що виє на статую Свободи, що сиділа на куполі музею етнографії та художнього промислу й обіймала двох чоловіків. У правій руці жінка тримала смолоскип. На голові — корона із сімома променями, як у старшої сестри з Нью-Йорка... Юнак уже знав, що будинок-красень було зведено за кошти місцевих підприємців і призначався він для Центральної монопольної ощадної каси. Жінка-Свобода символізувала розквіт, достаток Галичини і водночас ощадність. Тобто готовність народу терпеливою власною працею здобути економічну свободу. Та й, напевно, не лише економічну...

Львівська Свобода з'явилася на п'ять років пізніше за відому американську. І на відміну від нью-йоркської, не стоїть, а сидить. Через те її ще називають лінивою.

— Привіт, Борисе. — Лев теж задер голову догори. Юнакова серйозність передалась і йому. Жартувати не хотілося. Тим паче, попри теплу ніч, тілом пронісся дрож. Над куполом будівлі завис якийсь темний клубок, з якого вперто висував свої щупальця страх, намагаючись зачепитися за смолоскипа... Але страхові не вдавалося — Свободу наче хто охороняв...

— Люба розповіла, що в музеї бродить привид свободи... — мовив Борис.

— Звідки вона знає?

— Не сказала. Але я дещо сам додумав. — Вундеркінд сполохав проспект текстом, якого звечора видобув із фотографії полудневого крісла дракона:

«Коли зберуться всі часи в один,

З меча і списа леву кам'яному

Зі смолоскипа згаслого свободу

Здобуде привид, що гріхи спалив...»

— Про часи зрозуміло, — міркував вундеркінд, — в обох посланнях рядок однаковий, значить, і час. Ми, сподіваюся, дату вирахували правильно. Тепер що далі напрошується?.. — Юнак замислився.

— «З меча і списа леву кам'яному», — повторив мимоволі Безрукий.

— Якщо з меча — отже, меча Арея... Списа — певно, Юрія Змієборця... Тобто й Арей, і Юрій дуже добре вписуються у рядок... А ось із третім і четвертим рядками складніше...

— Якщо Люба має рацію, то не хто інший, як привид Свободи, має врятувати душу Львова. Тобто подарувати йому свободу! — кинув здогад Безрукий.

— Я теж так думаю, — погодився вундеркінд. — Але чому із смолоскипа згаслого?.. Не розумію...

— Бо не було в нас ще свободи! — випалив Лев. — Народ тільки-тільки піднявся, щоб її здобути!

— Глибоко копаєте, Леве Львовичу. Народ великий, а ми тільки у Львові. І на кону лише душа міста, а не цілого народу.

— Звідки ти знаєш? — не здавався Лев. — Може, це остання рятівна душа, яка в цього народу залишилася? І можливо, від неї має розпочатися справжнє відродження?

— Що буде потім — і проблема ця буде потім. Питання зараз: який привид і як може врятувати душу міста?

— Стривай! — Лев почухав потилицю. — А ти знаєш, що у вісімдесятих роках, у вісімдесят другому, здається, оцей смолоскип, що тримає наша статуя Свободи, відвалився і вбив жінку? Туристку з Риги?

— О Боже! — вигукнув вундеркінд. — Стає тепліше. Можна припустити, що тому «зі смолоскипа згаслого...» — раз він уже відвалювався...

— Ти придивися добре, Борисе, навіть звідси, знизу, помітно, що факел наче в гіпсі... Ніби невдало зрісся з рукою...

— Дійсно!

— Його прикріпили знов до Свободи аж через п'ятнадцять років, уявляєш? Відвалився смолоскип за Радянського Союзу, а був відреставрований уже за України... Мої студенти дуже люблять цю статую і кажуть, що вона колись встане! І тоді довгождана свобода настане!..

Вундеркінд протер окуляри.

— Щось у тому є... — промимрив байдуже.

— І ще одна цікава деталь. Кажуть, що майстер, який реставрував руку Свободи, згодом, під час виконання якихось висотних робіт, упав і розбився. Ось так. Фатальна якась ця статуя, нещаслива.

— Була нещаслива... — Борис не зводив очей зі скульптури.

— Чому?..

— Бо слова «гріхи спалив», скоріш за все, означають — спокутував.

— Як?..

— А це вже, Леве Львовичу, не наших умів діло. Нам треба якось допомогти привиду свободи звільнити душу Львова і якось не дати нашим супротивникам йому в цьому завадити. А це питання всього-на-всього декількох днів. Бо скоро день Юріїв! Колись в Юріїв день навіть з кріпацтва можна було звільнитись. Є щось у тому дні від свободи все-таки, є... — Борис потер очі. — Що, Леве Львовичу, по домівках? Дамо здогадам укорінитися в мозку?

— Рано... — Безрукий прямував до парадного входу в музей етнографії.

— Зачинено, — попередив вундеркінд.

— Нічого. Хто стукає, тому відчиняють. — І Лев загримав у двері.

З'явилася хитра усмішка свіженького, зовсім не заспаного сторожа.

— Учені з конференції? — запитав той. — Вранці від'їжджаєте? І не встигли відчути духу свободи?

— Так, — переконливо збрехав Лев.

— Мене попереджали. Казали, що можна впустити. І я радію з цього. Нарешті вчені зацікавилися духом, що стовідсотково тут живе. Сам бачив. Розумієте, я старий, сторож-пенсіонер, який багато років пропрацював у цьому музеї в архіві, порушував це питання ще за Союзу! Мене ледь божевільним не зробили. Директорка колишня, зовні партійка від каблуків до червоної шпильки на волоссі, всередині була все-таки доброю людиною... Вона мене пошепки на вулиці так і запитала: «Де ти бачив, Петре, в СРСР свободу? Так що помовч до пори до часу». Я здивувався: «Ви думаєте, що ця пора і час настане?» Вона мені підморгнула: «Обов'язково». «Звідки ви знаєте?» — запитав я. «Привид сказав», — як молотом по голові, стукнула мене директорка і розчинилася в натовпі... Так що добре, чудово, що вчені прокинулися. Зараз така апаратура, що можна все доказати... — Дідусь був напрочуд балакучий. — Я радий кожному...

— Ми що, не перші? — вдалося вставити запитання Борисові.

— Та яке там?.. Треті вже за ніч... Був товстий професор з прилизаним волоссям із Києва, був лисий доцент із Дніпропетровська... Тепер ви... А звідки будете?..

— Я з Одеси, — брехнув вундеркінд.

— Видно, — втішився дід, що не помилився у здогаді. — А ви, пане?..

— З Тернополя...

— Точно!.. — зрадів сторож. — Моя покійна теща мала такий самий солодкий акцент. — Безрукий уперше в житті дізнався, що розмовляє із солодким тернопільським тещиним акцентом. — Приємно... То що, під купол?.. Там привид бродить уночі... А вдень сидить у моєму архіві... Вчиться... — хихикнув дідусь.

— Аякже, під купол! — силувано всміхнувся Лев.

— І треба ворушитись. Скоро світатиме... — Дідусь закашлявся. — Якщо ви не проти, я з вами не полізу... Старий уже... Однієї вилазки за ніч, щоб відчути свого друга, мені Достатньо-Спочатку сходами, а потім є драбинка. Гаразд?.. Беріть ліхтар! — Сторож вручив Борисові світло. — Тільки підтримуйте вашого компаньйона з Одеси, — звернувся пошепки до Безрукого, коли юнак обережно подибав уперед, — бачу, він не для драбин створений, щоб ще, чого доброго, не гримнувся, біди мені не наробив...

— Та ні, — усміхнувся Лев. — Це він на перший погляд такий хирлявий...

— Тоді вперед! — скомандував задоволений сторож.

Чоловіки опинилися під куполом будівлі. Завмерли. Борис повільно водив ліхтарем. Нічого. Все чисто, прибрано. Ані павутинки. Тільки якась наче іграшкова дерев'яна хатинка в кутку, схожа на собачу будку. Певно, дідусь-сторож дбав про домівку свого привида, прибирав...

Лев і Борис мовчали, слова наче вивітрилися з вуст, дух перехоплювало, мов від неймовірного стану польоту... Де ж привид?.. Не видно... Пахло давниною, що навіювала мрії... Ось тут, поруч, відгороджена бляхою, сидить собі Жінка-Свобода і споглядає Львів... Їй не скучно, обіруч неї двоє чоловіків. Стережуть. А що стережуть?.. Чому не допоможуть їй піднятися, розправити крила і полетіти?.. Адже вона просто статуя?.. Ні... Лев і Борис явно відчували, що Свобода не може бути просто скульптурою... Вона має призначення, яке ще не дозріло, щоб народитися...

Ураз сріблясте світло увірвалося з купольного круглого віконця всередину і пробіглося дахом, тарабанячи бляхою. Ніби хотіло звільнитися, а щось не впускало. Потім світло сховалося в будку. Борис навів ліхтаря на хатку і... зі страху впустив його на долівку. Бо в будці щось зашурхотіло, затріпотіло крилами, видаючи зморений писк... Безрукого пересмикнуло, він на мить наче зник зі світу, а наступної вже підносив ліхтаря... Навів спочатку на блідого Бориса, який зі страху аж присів... Потім знову на хатинку... Мить чекання, і чоловіки побачили, як звідти з'явився голуб, оцінююче замахав голівкою і вилетів через те саме кругле віконце, з якого нещодавно всередину з'явилося сріблясте світло.

— Голуб... — До Безрукого повернувся дар мови.

Уже на підході до діда-сторожа заговорив і Борис. Упевнено, наче недавно з переляку не випускав з рук ліхтаря, сказав:

— У мене таке відчуття, що привид нас прийняв...

— Атож... — Лев скептично стрельнув на вундеркінда очима. У яких Борис побачив знайоме йому сріблясте світло.

Дідусь чоловікам зрадів, ніби сто років ні з ким не розмовляв.

— Ну що скажуть ваші вчені голови?

— Там від свободи аж перехоплює дух!.. — випалив Борис. Здавалося, вундеркінд сам здивувався тому, що виголосив.

— Правильно, — похвалив юнака сторож. — Мені теж перехоплює...

Безрукому здалося, що він слова не чує, а смакує. На слух вони були звичайними, а на смак — солодко-терпкими... Лев мав добре розвинений нюх, але цього разу ні слова Бориса, ні дідуся не пахнули... Аж дивно стало...

— А що казали попередні відвідувачі? — запитав несподівано Лев, не довіряючи своєму безбарвному голосу.

— Що змії на привида немає! — зареготав дідусь і багатозначно підняв вказівного пальця.

— А чому?

— Бо «народжений повзати — літати не може», — відповів сторож уже в дверях, швидко, якось метушливо випроводжаючи нічних диваків геть. Йому конче треба було під купол. Поки не пізно.

36

Час набирав страшенної ваги, бо із швидкістю комети наближався до Юрієвого дня. Ярема Сильвестрович намагався з часом дружити, однак не завжди виходило. Хитрюга час якось примудрявся жити всупереч стрілці годинника — умів її зупиняти, відганяти назад і перестрибувати. Спочатку Ярему це неймовірно злило, проте згодом він змирився. Але пильності не втрачав. Ще спозаранку Лавник відчував біду, що пахнула Бориславою Болеславівною. Він сидів у своєму джипі на майданчику біля собору Святого Юра й намагався розібратися в своїх передчуттях, які підводили його дуже рідко. Хоча мали один недолік — інколи приходили запізно. Отож, щоб не дати маху і не пошитися в дурні, Лавник усе-таки на місці вирішив на собі перевірити нічні одкровення Стійкої.

Заплющив очі. В голові пульсувала настирлива думка: «їдь звідси геть!..» Лавник згадав настанови вчителя. Ледь не основна з них звучала так: власна думка — найбільший брехун... «Це аксіома! — переконував учитель. — Від неї відштовхуються переможці. Невдахи вірять власним думкам, які в їхні голови заселяють інші невдахи... Бо вся сила в інтуїції, яка не полохає світ ні звуками, ні образами, а з'являється нізвідки, з порожнечі, як факт...» Ярема із сумом визнав, що інтуїція його ослабла, видихалася... Усе на світі хоче уваги — тоді воно сильне... Навіть Бог без уваги — не Творець, а звичайнісінький графоман, що навчився народжувати томи, які нікому не цікаві...

Всупереч голові набрав повні груди рішучості і вийшов з машини. Навіть не оглядався, коли переходив дорогу, — пер на соборні ворота, як танк... Праворуч заскрипіли гальма, і Лавник опинився на капоті нового чорного «мерседеса». Нічого такого страшного не сталося. Просто на капоті авто були витиснені Яремині сідниці. Як у шкільні роки копійки на фользі...

Двоє молодиків, що вибігли з машини, розмахували руками і щось верещали, — Ярема їх не чув і не бачив. До тями його привів удар в обличчя... Коли з носа бризнула кров, Ярема ожив і одразу ж збагнув, чого для інтуїції йому бракувало. Крові!.. Дуже, дуже довго він не був на бойні!.. А оскільки до неї — як до неба, то Лавник вирішив попити крові спортсменам... Він умить зібрав усю свою енергію в легенях і повільно видихнув її на світ білий, створюючи навколо свого тіла невидимий непробивний мур... Потім під очманілі погляди спортсменів пішов до свого джипа, втер серветкою носа, взяв биту і потрощив у «мерседесі» всі вікна... Замість того щоб налетіти на Лавника, молодики охкали над покаліченим авто... Очі їм застелила туманна пелена — навіть Ярему не помічали. Чудасія!.. — дивувався побожний люд навколо. Яке там... Магія!.. «Без твого дозволу тебе ніхто не зачепить!» — повторював учитель роками на тренуваннях... Ярема не дозволив...

Біля головних соборних воріт зустрів Зоряну. Бліду, як вицвіла лікарняна стіна.

— Ну що? — запитав Ярема, наче зустріч не була випадковою, а прийшли вони сюди з диво-жінкою разом.

— Не можу, — відповіла вона. — Тіпає мене... А ти?..

— Я ще не пробував.

— То й не пробуй! Таке відчуття, ніби тебе зґвалтували. Розумієш?

— Я не знаю, як це, — знизав плечима Лавник. — Мене ніколи ніхто не ґвалтував.

— Мене теж, — сказала Зоряна. — А відчуття таке, ніби зґвалтована.

— Я лише спробую зайти, і поїдемо кудись щось вип'ємо. Гаразд?

Зоряна вхопила Ярему за руку.

— Краще зразу їдьмо! — стала його просити. — Я відчуваю небезпеку.

— Чесно кажучи, я теж.

Біля «мерседеса» стояли двоє спортсменів і плакали, як діти.

— Що з ними? — запитала Зоряна.

— Хтось побив їм машину.

— Значить, заслужили! — зробила висновок диво-жінка і заробила погано приховану підозру від Лавника.

«Що не так?» — всю дорогу до розважально-відпочинкового комплексу «Мрія» думав Ярема Сильвестрович і навіть не здогадувався, що...

За всією цією пригодою, замкнутим кільцем, яке у ланцюжок життя з'єднують випробування (так він з ночі пояснював Зоряні, перебуваючи у полоні її хтивого нетерплячого дихання), спостерігали з-за зупинки тарілчасті від ошелешення очі Борислави Болеславівни. І за деревом від несподіванки запотівали начитані див скельця окулярів Бориса Мудрагеля. А з-за запалої пазухи Стійкої безперестанку плювалася і шипіла мудра змійка Зоя. Всі вони опинились якимось дивом у потрібному місці і в потрібний час.

«І якщо з часом ясно, що винен сам Час, то хто тоді організував потрібне місце?..» — гадали ще одні очі, що спостерігали за «кільцем» згори, наївно сподіваючись, що саме вони причетні до оказії.

Лише Безрукий з Ганнусею, що, плачучи, просилася на руці, бігав по квартирі, як загнаний у клітку лев. Не міг вирватися на свободу, до собору, що манив його, як гріх і як благодать одночасно, бо Марі знову терміново викликали на роботу, і вона змусила Лева залишитися з донечкою!.. Особисто — бо пані Стефа прихворіла. Демонстративно гавкала під дверима, зображаючи кашель!.. Моментами — наче рідна бабуся, а хвилями — така капость, що хай Бог милує...

Заричавши, як перед останнім смертельним стрибком, Безрукий всадовив Ганнусю у візочка, клацнув замком, відрапортував сопливій пані Стефі, яка висунула свого носа з-за дверей, що йде гуляти, взяв візочок під пахву і погупав униз...

— Здурів... — бовкнула сердито сусідка і поспішила до вікна, щоб глянути, в який бік вирушить це патлате дурило з дитинкою. Вигнувшись на підвіконні, як у спокусливі молоді роки, пані Стефа своїм нестаріючим зором угледіла, що Безрукий ускочив у трамвай №11, що прямує на Привокзальну... Бідолашну Марі про зраду пані Стефа вирішила зразу ж не попереджати, а вдосконалити повідомлення, може, навіть розширити до доповіді, прикрасивши припущеннями, щоб ефект був не простий, а золотий... Бо нормальний чоловік на прогулянку з малим дитям, як змій Горинич до відьом на шабаш, не вилітає...

Лев з Ганнусею вийшов з трамвая на площі Кропивницького біля церкви святих Ольги і Єлизавети. Перед храмом мимовільно перехрестився і доріжками поміж людяні лавки помчав на вулицю Шептицьких, що найкоротшим шляхом виводила прямо на собор Святого Юра. Ганнуся ще в трамваї перестала плакати, а зараз була така радісно-схвильована, наче татко віз її до магазину іграшок. День був гарний, як намальований, тому туристів біля храму було чимало. Майданчик біля головних воріт собору був забитий автобусами і легковиками, голодний на дива і красу люд з вдячністю приймав від Бога можливість дихати вільним травневим повітрям під акомпанемент сонячного проміння. «Туристи найщасливіші, бо нікуди не спішать, — подумав Лев. — Під них найлегше підлаштуватися миті, бо вони до неї відкриті... Як моя Ганнуся... Треба по життю йти туристом, — розмірковував далі, — інакше прожити можна тридцять років, а померти у сімдесят».

З роздумів Лева вивела Ганнуся. Вона запищала від радості, заплескала в долоньки, а потім, заокругливши в чудасію-дивину оченята, стрельнула вказівним пальчиком на собор. І Лев побачив на фасаді храму голуба. Він сидів на голові якоїсь святої скульптури і дивився на Ганнусю. Дитя змахнуло ручкою, припрошуючи птаха до себе. На диво, голуб злетів, зробив коло над собором і сміливо спустився до долоньки дівчинки. Такого щастя, яке випромінювала Ганнуся, Лев ще в житті не бачив!.. І не лише він один!.. З десяток туристів уже встигли клацнути своїми фотоапаратами, щоб закарбувати для вічності, як виглядає справжнє щастя.

Птахові, напевно, це не сподобалося, він дзьобнув Ганнусю в щічку, наче поцілував, і злетів у небо. Здивовані туристи заплескали і наперебій, пояснюючи щось Безрукому, почали фотографуватися з Ганнусею. З усього почутого Лев розумів лише «thank you», усміхався, як дурник, жалкував, що немає поруч юного генія-поліглота з ботанічного саду, Бориса Мудрагеля, і пообіцяв собі, коли все закінчиться, взятися за англійську...

Лев і Ганнуся поверталися додому щасливими. Пані Стефа безсумнівно була за своїми дверима. Марі вже чекала в коридорі. Загадково притулила пальчика до вуст, наказуючи мовчати, а сама так заверещала, що Безрукому аж страшно стало. Зате Ганнуся реготала, наче бачила в цирку клоуна.

— Зраднику! — кричала Марі в напрямку сусідчиних дверей. — Хто вона? Я тобі чуба повириваю... Негідник!.. — І вона швиденько втекла на кухню, подалі від вух пані Стефи, щоб реготати разом з Ганнусею.

Лев підійшов до Марі і приклав руку до лоба.

— Що за цирк, ти здуріла? — запитав спантеличено.

— Якби я не послухала пані Стефи і не пообіцяла їй з тобою серйозно поговорити, комусь із нас треба було б піти у декретну відпустку, щоб доглядати за Ганнусею, — сміялася Марі.

— Ясно, — буркнув Лев. — Отже я, тільки ти вийшла з хати, погнав до коханки? А старушенція захворіла спеціально, щоб раз і назавжди вивести мене на чисту воду. Ото уява!.. Старій відьмі складати б детективи!

— Точно. До речі, а де ви були?

— Гуляли.

— І що?

— Бачили голуба.

Ганнуся, як почула про пташку, заплескала в долоні.

— І все? — Марі таки брали підозри.

— Все.

— Вірю, — сказала вона. — Але не тобі, Безрукий, а Ганнусі...

— Хто б сумнівався.

І тут Марі видала на своєму обличчі загадку, яка свідчила, що вона щось замислила.

— Не мучся, — буркнув Лев. — Викладай, чим на цей раз ти надумала мене навантажити.

— Я знаю, Леве, що тебе витягнути з дому важче, ніж випхати з гаража трактора... — почала Марі здалеку.

— Стає цікаво.

— Словом, я випадково нині зустріла на вулиці наших голуб'ят... Бориса і Любу... Йшли собі за ручки, як ангелочки... Я так за них рада!..

— Конкретніше...

— Вони запросили нас увечері в гості.

— Куди?

— До Бориса додому. Його батьки вранці знову полетіли на якусь конференцію. На три дні.

— Давно пора! — потер руки Лев. — Досить уже годувати цього ненаситного сухоребрика! Треба трохи його об'їсти!

— То ти не проти?

— Звичайно, ні.

— Тоді мусиш посидіти з Ганнусею, а я щось спечу. Не підемо ж із порожніми руками.

— Але... — спробував заперечити Безрукий. — Мені треба на годинку вискочити!

— Куди?

— До коханки!

— Що, так уже не терпиться?

— Дуже сильно! — Лев згріб Марі в обійми. Це був його найкращий прийом. Із таких обіймів вона звільнялася дуже розуміючою...

— Добре, — нарешті видихнула. — Але коли будеш повертатися, зателефонуй. Щоб я встигла випровадити пані Стефу. Вона переживає, щоб ти часом не дізнався, що вона імітує хворобу.

— Домовились.

— Ага, Борис казав, що має сенсацію! — згадала Марі.

— Та він сам ходяча сенсація! — І Безрукий вибіг з квартири. На сходовій клітці перед дверима сусідки зобразив нещасного розбитого чоловіка.

Коли виходив з під'їзду, почув, як зарипіли старі дерев'яні двері пані Стефи. Стара подибала втішатися перемогою...

37

Борислава Болеславівна була сама не своя. Будь-яка робота падала в неї з рук. Збігала на кафедру, всіх там вичитала, переглянула електронну пошту і з прихованим діагнозом «відьма!», який їй поставили підлеглі вчені-етнографи, полетіла додому.

У грудях Стійкої відбувалася справжня бійня. Навіть змія Зоя не могла своїм сичанням її втихомирити. Борислава відчувала, що в ній бунтує привид Домовина, хоче щось сказати, але вона нічого не могла збагнути... І від того жінку брав відчай... Для експерименту Стійка із Зоєю за пазухою пройшлася ще біля декількох храмів — поблизу них їй паморочилося, але не було так зле, як біля собору Святого Юра... Що ж коїться?..

А найбільше мучила Бориславу Болеславівну сьогоднішня вистава з Лавником, на яку вона потрапила випадково, бо ноги самі вирвали її з кабінету і понесли на площу Святого Юра. Ще такого не бачила, щоб два бугаї покірно дивилися, як чоловік в літах трощить їхнє авто... Чудасія!.. Зоряна теж не змогла зайти на територію собору. А Ярема навіть не намагався... На Ярему останнім часом у неї взагалі алергія!.. Не те щоб перебувати поруч, від однієї думки про нього її тіпало...

Вечір підкрадався до самотньої квартири Стійкої і навівав чорну нудьгу... «Для чого живу? — запитувала себе Борислава. — Чому мене так Бог обікрав? Дав життя, а про долю забув...» Стійка й сама забула, що все своє життя була переконана, що людина — сама творець своєї долі...

Борислава набрала повну ванну гарячої води, насипала багато морської солі. Може, витягне з неї нечисть. Адже її рідна етнографія каже, що всіляка потолоч боїться солоного. Роздяглася, обережно опустила ноги у гарячу ванну, бо пекло, і... Заспівав дверний дзвінок. Її улюбленого Баха. Вже й призабула цю мелодію — ніхто до Стійкої не приходив.

Самій собі на диво Борислава зраділа, що хтось посмів її потурбувати. Швиденько, як молода кобилка, вистрибнула з води, витерлася так-сяк, накинула довгого махрового халата і пішла відчиняти.

На порозі стояв розгублений і розчарований Пилип.

— Доброго вечора, пані Бориславо, я вже подумав, що вас немає вдома...

— Я є... — сухо мовила Стійка і спіймала себе на думці, що вона навіть вдома не втрачає строгості.

Чоловік, збентежений таким прийомом, зміряв Бориславу з ніг і до зібраного в пучок волосся і бовкнув перше-ліпше:

— Вам дуже личить цей халат...

— То заходьте...

Пилип тримав у руці якусь торбу, сопів і ніяк не міг скинути взуття.

— Можете поставити свій скарб, його ніхто не поцупить... — Стійка не вміла бути ввічливою.

— То не скарб, то миші... Для Зої...

— Тим більше... — знову не стрималася вона.

Чоловік поставив торбину на підлогу, уперся в стіну, незграбно підніс ногу і скинув сандаля. Таку ж процедуру здійснив з другою ногою.

— Вам би в спортзал... — порадила Борислава.

— Не заперечую... Але нема для кого...

— Навіщо для когось? Для себе ходіть.

— Для себе нецікаво... Ось для вас ходив би... Але хіба така вишукана пані зверне увагу на підстаркуватого товстуна, що торгує гаддям?..

— Подумаю... — механічно відповіла Борислава і запросила гостя у вітальню. — Присідайте і чекайте, — скомандувала. — На чай...

— Каву, — уточнив Пилип піднесеним угору вказівним пальцем з нестриженим нігтем.

Розмова не клеїлась. Поки сьорбали каву із сухим, як сама господиня, печивом «Марія», то якось мовчанка виправдовувалась, а коли допили, Борислава ввімкнула телевізора.

— Я, крім новин, нічого не дивлюся... — мовив Пилип. — Шкода часу...

Борислава знайшла новини.

— Я теж... Але, мені здається, справжні чоловіки мають ще дивитися футбол... — роздумувала вона.

— Ви любите футбол?..

— Ненавиджу! Але чоловіки мають любити. Тоді в хаті пахне по-справжньому... Знаю по знайомих...

— Тоді я буду дивитися... Там бігали, я бачив, коли ви клацали пультом...

І Стійка собі на диво та задоволення ввімкнула футбол. Якраз «Карпати» змагалися з «Чорноморцем».

— Як ви вважаєте, що краще: гори чи море? — спитала Борислава для годиться.

— Краще погодувати Зою, думаю... — продемонстрував свою «любов» до футболу, гір та морів Пилип. — Бо за футболістів дбають гроші спонсорів, за моря і гори — туристів... А хто подумає про беззахисних змійок?..

— Гаразд. Зараз принесу її. Ідіть по мишей.

— Пані Бориславо, пані Бориславо... — у зміїного продавця була така сама інтонація, як у Стійкої, коли вона ловила викладачів, котрі підпільно відпускали студентів з пар...

— Що не так?

— Зоя — не кролик, що хрумає травичку. Та ваш білий килимок увесь вкриється червоними плямами...

— Не подумала... — чи не вперше за кількадесят років погодилася Стійка. — А як бути?

— У ванну... Але спершу наженемо Зої апетит... Ходімо...

Змія Пилипові зраділа. Звивалася навколо нього, ледь не цілувала.

— Вона мене теж любить, — чомусь захотілося сказати Стійкій.

— Бачу!.. Але ж ви, пані Бориславо, підпільниця!.. — раптом вигукнув Пилип. — Вдаєте таку наївну незнайку, а Зоя сита!.. Ви її годували!.. Молодець!..

— Ні, не годувала.

— Але ж я бачу!..

— Зоя від мене втекла... А потім прийшла... На ній була кров... Певно, тоді й поїла...

— Цікаво... Змії, як правило, не втікають... А коли втікають — не повертаються... Де це було?..

— Біля собору Юра... Я навіть не встигла кліпнути, як вона опинилася в траві. Повернулася змія на те саме місце десь за годину...

— Ось тепер я переконаний на всі тисячу, що красуня вас полюбила.... Я ж кажу — ви неймовірна жінка...

— Знаєте, правду кажучи, я не про таку любов усе життя мріяла... — вирвалось у Борислави. Вона на мить зніяковіла від сказаного. — Піду приберу зі столу. — Вона хотіла втекти від мимовільного одкровення.

— Я допоможу. Зої харч нині не потрібен...

Борислава обернулася.

— Але миші мені в хаті теж не потрібні.

— Я заберу, — заспокоїв господиню гість.

Зайшли у вітальню. Футбол уже закінчився. Хто там виграв, хай тішиться... На екрані з'явився мер Юрій Змієборець. Борислава незворушно витріщалась на мера. Той анонсував велику подію! Пилип їй не заважав, бо теж не скучав — сам прилип до екрана. А коли почалась реклама, господиня виглядала помолоділою на десяток років.

— У мене є шампанське! — раптом запропонувала Стійка.

— А у мене — горілка... — признався Пилип.

— Тоді на доріжку?

— Якщо ваша ласка...

Випили. Стало веселіше. Почали згадувати молодість. Потім ділилися досвідом. Дійшло до мрій... А згодом Пилип поклав свою пухкеньку долоню на худу венозну Бориславину. Від нього йшло неймовірне тепло. Жінка руки не відсмикнула. Чоловік посмілішав.

— А можна я залишуся у вас? — запитав він.

Стійка витріщилася на нахабу. Не вірила своїм вухам.

— Для чого?

— Щоб зробити вас щасливою...

— Я люблю бути щасливою... — пробурмотіла Борислава. — Але не знаю, чи зможу?

— А я для чого? — наполягав Пилип. — Я допоможу...

Далі все було, як у кіно... Легко, невимушено, відверто...

Бориславі Болеславівні здавалося, що вона крутиться. У вирі насолоди..; А потім уперше за десятки років вона заснула без снодійного, зразу ж, без мук, наче провалилася у прірву із солодкою цукровою ватою, яку вона так любила в дитинстві і яку їй не дозволяла смакувати сувора матуся, бо, мовляв, шкідливо.

«Якщо доля є, то чому в ній немає логіки?» — все-таки якийсь клаптик мозку Стійкій не давав розслабитися на повну.

А вже над ранок снився Бориславі привид Домовина. Він її душив. А коханий Пилип її врятував... Ось так...

38

Люба виявилася господинею хоч куди!.. Такого стола накрила, що той аж млів від смакоти. Рум'яна картопелька, запечена курочка, оселедець, огірочки-помідорчики, квашена капуста, вінегрет і неймовірно духмяна улюблена Левова грибна юшка!

— Ну як? — запишався Борис, пихато презентуючи стіл.

— Чуєш ти, сухар енциклопедичний, не хизуйся чужою працею! Даю голову на відріз, що поки Люба готувала, ти захаращував мозок непотребом... Чи він тобі допомагав, Любочко?.. — звернувся Лев до дівчини.

— Та де там!.. — усміхнулася Люба. — Сидів за книжкою і навіть не дихав! Щоб я бува його не нахилила до роботи.

— То, може, того ледаря провчимо, га? Як півень провчив мишей?

— Та ні, хай попоїсть... — попросила дівчина. — Я жартую. Допомагав...

Борис стояв із складеними на грудях руками і тішився.

— Якщо я Круть, то ви, Леве Львовичу, — Верть... А покарані були обоє мишей... Так що без фанатизму...

— Гаразд. Я чув, ти маєш сенсацію... Заради сенсації будеш їсти...

— Ви справжній дипломат, Леве Львовичу, — похвалила Безрукого дівчина.

— Що є, то є... — погодився вундеркінд. — Але сенсацію мені підказала знову ж таки Люба. І я не зможу їсти, якщо зразу ж нею не поділюся...

— Є пропозиція об'єднати сенсацію із смакуванням, — запропонувала Марі.

Лев і Борис одночасно погладили свої животи. І наче за командою вигукнули:

— Приймається!..

— Ну хіба не Круть і Верть?.. — усміхнулася Любі Марі. Дівчина на те лише здвигнула плечима і засяяла, як новорічна гірлянда.

Коли під акомпанемент компліментів для Люби та її вдячний рум'янець трохи попоїли, Борис не витримав, зірвався з-за столу і за секунду-другу повернувся з роздрукованою на кольоровому принтері на цілий аркуш світлиною. Показав Левові.

— Моя Змія?.. — Безрукий скривився. На фото в повен зріст красувалася Борислава Болеславівна. — Ти що, скупендро, хочеш мені зіпсувати апетит?.. Вирішив на другові зекономити?..

— Змія, маєте рацію... — загадково мовив Борис. — Але не тільки ваша... Придивіться уважніше...

Безрукий втупився у Стійку. Через плече на фото зазирнула Марі.

— О Боже! — вигукнула вона і аж відсахнулася від аркуша.

— Що таке?

— Хіба не бачиш? Придивися до грудей...

Лев повернув голову до дружини.

— Не сміши, кохана!.. Хіба там є на що дивитися?.. — І прикусив собі язика. Бо з-за пазухи Стійкої визирала справжня змія!..

— Значить, я не помилявся... — прошепотів збентежено. — Змія є змія. А для чого вона з нею носиться? — запитав Бориса, розуміючи, що саме в цій гадюці нинішній вундеркіндів сюрприз.

— Очевидно, змія має вивести вашу колегу Бориславу Болеславівну на кам'яного лева. Вони обходили з нею вже півміста. Це те, що я встиг засікти.

— Серйозно...

— Ще не все, — продовжував вундеркінд. — Скоріш за все, ця змія в обумовлений час і має викрасти душу Львова.

— Ти натякаєш, що душа Львова може оселитися в зміюці?

— Так. І це буде її ув'язнення, так би мовити. А може, навіть і смерть.

— О Господи!

— І я так кажу. Але, як завжди, є шанс. І його знову вгледіла моя Люба. — Навіть не вірилося, що перевчений сухар Борис може мати такий ніжний голос. Люба аж зашарілася. Марі розпливлася в блаженній усмішці, бо щире наївне кохання цих «дітей» її радувало. Лев перестав сьорбати другу порцію грибної юшки.

— Кажи!.. — підігнав вундеркінда.

— Голуб! — Борис не спускав очей з Лева. — Голуб — наш рятівник. Усе скидається на те... Світло — морок... Голуб — змій... І під куполом музею етнографії був хто?

Ще так довго за святковим столом, де зібралися щирі друзі, ніхто не мовчав. Якийсь таємничий лабіринт роздумів плівся...

— Але як? — розбудив мовчанку Лев.

— Не знаю, — відповів Борис.

— Юріїв день уже на хвості...

— Але не на носі, Леве Львовичу, як Колобок... Так що є час... З хвоста до носа чималий шлях...

— Чуєш, очкарику, якби я тебе не знав з пелюшок, точно подумав би, що ти диверсант. Коли треба мчати — ти гальмуєш! Коли варто перечекати, ти здіймаєшся, як вітер, і кудись мчиш.

— Зараз я не гальмую, я роблю паузу. Яка в недалекому минулому, зауважте, врятувала вам життя.

— І що? Мені тебе за це розцілувати?

— Хай Бог боронить! Цілуйте Марі! Вона цього дуже заслуговує... А мене є кому цілувати...

— Не будь таким самовпевненим, дурнику! Справжні жінки люблять не пихатих півнів і не відважних левів, а чоловіків, яких треба оберігати. Бо справжні жінки — берегині!.. Отак, синку, вчися, поки я ще живий...

— Добре. Але перед кавою дещо про кам'яних левів...

— Давай, — усміхнувся Безрукий, підморгнувши Любі і Марі, які різали пирога.

Борис став біля столу. Мав звичку розповідати стоячи.

— Ми ведемо основні пошуки кам'яних левів біля ратуш Правильно?.. — Безрукий кивнув. — Тому що наші послання прив'язані до Юрія Змієборця, а мер наш — Юрій Змієборець, так?.. — Борис піймав очі жінок. Вони погодилися.

— Перепрошую... — Люба застигла з ножем у руці. — А чи є інші місця, пов'язані з легендарним Змієборцем?..

— Є, Любочко. Ти в наше дивакувате товариство вступила пізніше... І не знаєш, що все враховано і досліджено. Нема інших зачіпок. Так що...

— Не знаю... — зронила Люба. — Але відчуваю, що таємниця криється у соборі Святого Юра...

— А ви? — Борис звернувся до Марі і Лева.

— Я теж... — сказала Марі.

— Я — ні, — після паузи відповів Лев.

— Тоді дозвольте мені продовжити... Маю підозру, що душа Львова може ховатися у левах старої зруйнованої ратуші. Наскільки мені відомо, старих левів було вісім. Деякі з них тримали балкон тодішньої ратуші. Дотепер їх збереглося п'ять. Два лева зараз красуються на Високому Замку, два стоять на вулиці Коперника неподалік костелу Святого Лазаря, а один лев-дідусь, який колись стояв біля міської ратуші, тепер зберігається у Львівській галереї мистецтв, а конкретніше, розкошує в Італійському дворику. Це найстаріший лев, знайдений у місті, кажуть працівники музею...

— Чудово! — вигукнув Безрукий. — А чи не здається вам, друзі, що якраз із цих старих левів і треба було почати пошуки? Чує моя душа, що саме в них таємниця! Як ви вважаєте?..

— Я займаюся цими левами. Дуже серйозно... — мовив Борис. — І правду кажучи, маю на них велику надію... Бо інакше я навіть не знаю, де шукати... Та й часу обмаль... Так що, Леве Львовичу, все під контролем!..

— Тоді пиріг! І поговоримо про жінок. Трохи їх похвалимо. — Безрукий увімкнув телевізор. — Одним оком подивлюся новини, — пояснив осудливому погляду Марі. Вона була запеклим противником телевізорів і комп'ютерів. Її стихією було читання...

Якраз почалися новини. «Львівський мер від невідомого колекціонера отримує цікавий подарунок», — прозвучало в анонсі. Лев і Борис витріщилися у телевізор.

«Колекціонер, який побажав залишитися невідомим, зробив мерові унікальний подарунок на іменини — кам'яну скульптуру Юрія Змієборця, який сидить на цареві звірів. Унікальність якраз полягає в тому, що це перший витвір мистецтва, де легендарний Юрій Змієборець не на коні, а на леві...» — Безрукий від хвилювання почервонів, Борис, навпаки, побілів і не кліпав.

— Я в шоку... — почав вундеркінд, але не пояснив причини шокованості. Бо голос за кадром закінчився, а почав говорити мер. Він стояв біля скульптури, гладячи гриву лева.

«Добродій, який подарував цю скульптуру, пояснив мені по телефону, що вона з'явилася в нього декілька десятків років тому за дивних обставин, які з певних причин зараз він не може і не хоче розголошувати... А ще він зауважив, що йому снився Юрій Змієборець і намовляв передати скульптуру саме мені... І дуже настирливо чоловік просив залишити Юрія Змієборця на левові у приміщенні ратуші... Ось така історія...»

— І що ви думаєте робити із скульптурою? — запитав репортер у міського голови.

— Залишити в кабінеті. Тепер це власність міста... Але перед тим 6 травня, якраз у день святого Юрія-Змієборця і Переможця, покровителя Львова, я цю скульптуру освячу саме у соборі Святого Юра... На щастя...

— Що ж тепер виходить?.. — запитав збентежений вундеркінд. — Що душа Львова у цьому осідланому Змієборцем левові?..

— Можливо... — почухав кучері Безрукий.

— І я марно стоптував ноги за фотографуванням і губив очі в тисячах світлин левів?..

— Ні. Згодом опублікуєш альбом... — порадив Лев. Вундеркінд його обпік поглядом. — Жартую... — виправився Безрукий. — Ця версія з левом, осідланим Змієборцем, має право на життя, бо багато що пояснює... Особливо збіг з посланнями, і так далі... Але ти обов'язково ретельно перевір тих старих левів із зруйнованої ратуші... І дізнайся, будь ласка, чи часом не залишилося хоча б кілька фрагментів інших скульптур. Ти ж казав, що тільки п'ять скульптур збереглося?..

— Так...

— Пошукай, може, є більше... І думаймо всі, як нам скористатися послугами голуба... На жаль, за пазухою ми його носити, як Борислава змію, не можемо.

— Чому? — запитала Люба. — Завтра вранці спробуємо...

— Борисе, ти чого схмурнів? Радіти треба, що з'явилася непогана зачіпка. І цілком ймовірна, до речі, — розраджувала юнака Марі.

— Я тобі відповім! — взявся пояснювати Безрукий. — Бо наше чудо природи з ботанічного саду радіє лише з того, що відкриває само! А безсовісний мер зіпсував йому всю насолоду від пошуків. Так, вундеркінде?

— Ні, — відповів Борис. — Не подобається мені цей осідланий лев. Дуже не подобається. Я відчуваю від нього загрозу.

— Певно, мер теж відчуває, бо вирішив його освятити, — мовила Люба.

— Або освяченням хоче лева захистити. Від зміюк, — припустила Марі.

— Якщо у цьому левові є душа Львова, — резюмував Безрукий, — то ви всі маєте рацію!

39

Безрукий зайшов на кафедру з роззявленим від подивування ротом. Бо в коридорі він зустрів декана Стійку Бориславу Болеславівну, яка всміхалась!.. Господи, що ж це таке мало в світі статися, щоб на її висхлому суворому обличчі з'явилася усмішка?.. Та ще яка?.. Не зверхня, не намальована, а справжня?..

— Знаю тільки один варіант, який може стару знервовану діву змусити скалити зуби, — ділився досвідом професор Клин, погладжуючи сиву бороду.

— Не жартуйте... — не йняли віри всі.

— Так, і цей варіант носить горде звання — чоловік!

— Ні... Та де там... То ж яким треба бути чоловіком, що на таку змію спокуситься?

— Значить, знайшовся. Світ зараз такий — щомиті творить дива.

— Не віримо... — винесли вердикт колеги.

— Ваша справа, — відмахнувся професор. — Але якщо моя правда — з кожного невіруючого пляшка коньяку...

— Згода.

Лев мав підозру, що радість Змії може бути викликана не чоловіком, а привидом. Тобто мати якийсь зв'язок з душею Львова. Але ж він своїм припущенням ні з ким не може поділитися. З однієї простої причини: йому не повірять. І скоріш за все, одноголосно поставлять діагноз — божевілля на етнографічному фунті.

До обіду у Безрукого все валилося з рук, а після обіду обізвався його мобільний телефон.

— Привіт, Безрукий!.. — почув Лев до болю знайомий голос. — Як справи?

— Добре, — буркнув Лев.

— Коротше, я хотів тобі сказати: пам'ятай, що ти маєш доньку і дружину.

Лева затрясло.

— Це погроза, Яремо?

— Ні, нагадування... — Мобілка запікала.

Безрукий кілька разів безуспішно передзвонював, щоб застерегти Лавника від дурниць. Але абонент раптово опинився за межею досяжності. Наче в прірву канув.

Безрукий не міг утримати себе в руках. Лють його переповнювала, ось-ось мала вивергнутися вулканом і змести все на своєму шляху. Лев покинув папери і зазбирався додому. Як на зло, прийшла секретарка і повідомила, що через півгодини Лева Львовича чекає в кабінеті Борислава Болеславівна.

— З яких питань? — гаркнув на невинну дівчину Лев.

— З питань, відомих Бориславі Болеславівні, — на нахабний Левів напад незворушно відповіла секретарка, завиляла своїм симпатичним задком і демонстративно гримнула дверима.

— Помаленьку перетворюється у Стійку, — зробив висновок професор Клин, облизуючись. — Щоправда, таку, що не гріх трохи пожмакати...

— З ким поведешся, у того й наберешся... — видихнув молодий практикант. Було помітно, що сіднички секретарки його добряче схвилювали.

Але не Безрукого!.. Він з десяток разів вискакував з кабінету, аби швидше вже тих півгодини минуло. Коли зайшов у приймальню, секретарка буркнула:

— Борислава Болеславівна передумала. Ви вже їй не потрібні.

— Коли передумала?

— Давно, — відверто мстилася секретарка.

Безрукий нахилився до дівчини. Його очиська на відстані тридцяти сантиметрів втупилися в оченята красуні і не відпускали, як вона не намагалася вирватися.

— Слухай, дитино! — з притиском мовив Лев. — Якщо не хочеш, щоб від тебе сахалися, як від змії, — кивнув на двері Стійкої, — змінися! Почни з простого — поважай людей! А то помреш злою самотньою дівою! Кажу тобі, як той, хто знається з привидами, — додав для кращого ефекту.

Коли Безрукий виходив з приймальні, помітив на чолі секретарки крапельки поту. «Подіяло», — подумав задоволено і помчав додому. Бо на серці зависла тривога.

Марі з Ганнусею вдома не було. Лев не випускав з рук телефону. Дружина затято не відповідала. Затарабанив у сусідчині двері.

— У мене дзвінок працює, Левчику... — Пані Стефа була нині солодкою, як хліб з медом.

— Ви не знаєте, де Марі з малою? — запитав Безрукий, ігноруючи її іронію.

— Без поняття... Не бачила... А що трапилося?

— Нічого...

— Якщо нічого, то чого ти, чоловіче, як пес, що зірвався з ланцюга?.. — Безрукий нічого не відповів, лише гримнув перед пані Стефою дверима.

— Ненормальний!.. — почув за собою.

Набрав номер Бориса.

— Ти часом не в курсі, де Марі? — запитав без привітання.

— Ні.

— А Люба де?

— Люба зі мною. Зараз... — Пауза була як вічність. — І Люба не знає, — повідомив Борис. — А у нас погані новини... — додав вундеркінд.

— У мене теж.

— Що сталося? — захвилювався хлопець.

— Марі з Ганнусею зникли!

— Куди?

— Борисе, якби я знав, я б тебе не питав. Усе, бувай, — Безрукий вирішив, що має робити.

Він узяв ключі від маленького авто Марі. Ледь втиснувся у салон. Завів з третьої спроби. Поїхав під пильним підгляданням сусідки... І не лише її...

У Сокольниках перед «Ашаном» Безрукого гордо зупинив міліціонер. Змахнув паличкою впевнено, усміхнувся у свій досвідчений вус, мав гарний настрій...

Лев вискочив з машини, як смерч. Усміх міліціонера застиг від того, що на нього сунувся, як вихор, патлатий, знервований звір. Здавалося, руйнівній силі цього вітру не завадить ні форма, ані смугаста паличка... Від того чоловік у формі трохи зніяковів.

— Що сталося?.. — Міліціонер виявився метикуватий. Перший поставив найпоширеніше в його роботі запитання.

— Дружина з донькою зникли, — признався Лев, шукаючи в кишені документи. Та які документи, коли він з квартири вилетів без голови!

— Їдьте, — відпустив порушника міліціонер, бо не хотів сперечатися з долею, яка болем визирала з очей величезного, розпатланого, як лев, чоловіка... «Йому б трохи більшу машину...» — подумав міліціонер, коли Безрукий втискувався у малолітражку.

Проминув Липники, їхав добре утрамбованою лісовою дорогою. Авто залишив на галявині серед травневого листя, що дихало на повні груди. У траві купалися різнобарвні квіти, ніжили пелюстки у променях сонця, що пробивалися через молоді, ще салатові крони.

Хутір Кринички блаженствував, наче плавав на хмарі. Таку красу, що від неї перехоплювало дух, Бог заховав серед лісу, чимдалі від прогресу. Огороджений кам'яним муром замок за якихось два з хвостиком роки ніби змужнів. «Живопліт підріс, — подумав Безрукий. — А може, господар змалів, ховається від привидів? — стрельнуло в голову й аж закололо в скронях. — І від безсилля чи нудьги починає шукати напасті на свою шкуру?»

Лев обійшов мур навколо замку. Підшукав собі місце з тилу, щоб пробратися всередину, бо через головні ворота заходити не хотів, — щез минулого разу пам'ятав камери, що, як павуки, висіли в закутках і чекали на якусь необережну муху.

Зачепився рукою за дашок стіни і за мить уже опинився в саду, у полоні елітних яблунь. Вичікував, приглядався, прислухався, принюхувався... Враз вуха й ніс доповіли, що жертва сама суне в його лабети. А очі ще не бачили... Лев притримав дихання, заспокоїв кров. Не дав собі піддатися на порив нападу. Витримав важку, нудну, гидку паузу... І за це був винагороджений... лисою потилицею, що знаходилася на відстані десяти метрів і, наче маяк, манила до себе. Стрибати чи ні? Безрукий уявив себе хижаком, левом, звіром, а не примітивним Левом Львовичем; одягнув шкуру і м'які лапи; і вже за лічені секунди лиса голова безпомічно харчала на ніби перетиснутій обценьками шиї... Лев трохи попустив карк жертви. Голова судомно вихлюпнула з легень залишки затхлого повітря, а потім так само конвульсивно вдихнула свіжого...

— Безрукий, відпусти... — прохрипів Лавник.

— Де Марі і донька?.. — Разом із запитанням Лев, навпаки, трохи посилив натиск. Притримав. Для відповіді попустив...

— Безрукий, ти вкотре здурів!

Лев відчув, що Ярема почав м'якнути. Підпер ним яблуню, став навпроти, грізний, як кат, що ось-ось має відправити у вічність жертву, котра неабияк йому допекла.

— Чесне слово, не я... — простогнав Лавник. — Клянусь!..

Щирості Яремі було не позичати. І Лев це відчув. Як і вперше, коли із своїми хлопцями з «гопака» захоплював озброєну охорону судді Лавника, а не Лавника-пенсіонера, в арсеналі якого залишилося двоє сторожів.

А хто?

— Не я... — повторив Ярема і спитав: — Ти сам?.. — Він захвилювався. — Без своїх головорізів?.. Бо мене тепер нікому захищати... Кому, крім божевільного Безрукого, потрібен пенсіонер?..

— Не задурюй мені вуха, Яремо!.. Ти телефонував мені?..

— Та ні, Безрукий!.. Чи ти хочеш силою вибити з мене зізнання?.. Це тобі не допоможе знайти...

Лев вийняв мобільний. Показав Яремі номер.

— Твій? — запитав.

— Мій... — промимрив Ярема. — Але...

3 цього номера мені дзвонив твій голос і попереджав, що я маю дружину і дитину... — Лев схопив Ярему за шию. — Як ти це мені поясниш?..

— Ніяк...

— Де твій телефон?..

— У хаті...

— Ходімо...

— Ти сам?.. — перепитав Лавник, злякано оглядаючись. Пам'ятав, як Левові друзі обрубали йому всю сигналізацію.

— Сам, сам... Не панікуй. Чим менше очей буде бачити, як я тебе пришию, тим легшою буде твоя продажна душа...

Телефона ніде не було. Лавник метався по замку, аж упрів, потім прокрутив записи з камер спостереження.

— Капець!.. — опустився він на крісло. — Мене підставили... Я нікуди нині не їздив... А вчора ввечері по мобільному розмовляв із Зоряною.

— То що мені тепер порадиш робити?.. Ти ж суддя.

— Викликати міліцію! Негайно повідомити про зникнення людей! — порадив Лавник. — Час!..

— Не людей, а дружини і дитини, Яремо, — мовив Лев утомлено. — А це як небо і земля... Але якщо я дізнаюся, що ти причетний...

Лавник, здається, ожив. Відчув, що небезпека минула.

— Я багато до чого причетний, Безрукий... — гаркнув Ярема. — Але твоєї дружини і доньки я не викрадав!.. Ясно?.. Я з сімейними почуттями не жартую... Повторюю, час!.. Здається мені, він для тебе дуже дорогий... — Лев націлився на Лавника вказівним пальцем, вагався, чи казати йому щось дуже важливе. — І для мене теж, погоджуюсь...

Виходив Безрукий від Лавника головними воротами. Ярема його проводжав, наче друга після чаркування.

— Якщо я вже тут, то слушно запитати: що тебе пов'язує із Змією?

— З ким, з ким? — Лавник не приховував іронії.

— З Бори славою Болеславівною Стійкою!.. Не вдавай дурника!..

— Вперше чую про таку! — майстерно здивувався колишній суддя. Але нещиро.

Лев вийняв фотографію, де Ярема в товаристві Зоряни і Борислави чаюють.

— Ще скажи, що вперше бачиш.

— Вдруге, — признався Лавник, не виявивши жодної підозрілої емоції.

Безрукий стиснув кулака. Вилиці скам'яніли на його обличчі.

— Знаєш що, Яремо! Відкрию тобі один секрет...

— Знаю, — перебив його Лавник. — Якби ти був упевнений у своїй нормальності, ти б мене тут-таки, без крапельки жалю, придушив...

— От і молодець! — усміхнувся Безрукий. — Сподіваюся, знання допоможуть тобі вижити... Найближчим вирішальним часом...

Ще дорогою, коли перед очима з'явився дорожній знак «ЛЬВІВ», Лев по телефону таки повідомив міліцію про зникнення Марі і Ганнусі.

— Чекайте слідчо-оперативну групу за останнім місцем перебування зниклих, — строго відповіли йому.

— Тобто вдома? — перепитав Лев.

— Тобто на Франка, 80, — відповіла знервована трубка.

День замість трохи втомитися, скинути божевільні оберти, лише набирав психічного розладу... «Чого ти, шановний, ще мені підкинеш?.. — запитував подумки його Лев. — У переддень святого Юрія Змієборця, який заварив таку кашу, що не знати, чи її можна проковтнути, не вдавившись... І невідомо, чи та каша існує, разом зі мною і світами, в яких я думаю, що живу?.. Господи, дай мені прокинутися і побачити поруч Марі з Ганнусею!.. Живих, здорових і усміхнених!.. І забути назавжди про душу міста, яку чомусь я маю рятувати!.. Хочу бути заземленим!..»

Безрукий обігнав важелезного сміттєвоза. Підсік його, зупинився перед самим носом. Біля смітників, які вантажівка якраз мала почистити. Надибав на задньому сидінні автівки якогось пакета. Повиймав з кишень увесь мотлох і спакував туди. Якраз до його машини підбіг розлючений робітник із сміттєвоза і своєю брудною рукавицею явно не з мирними намірами загримав у вікно. Хотів провчити нахабу з малолітражки, яку легко можна було, мов бридкого жука, розчавити і зразу ж спакувати у захланне смердюче черево спецмашини. Безрукий повільно відчинив вікно. При вигляді величезної патлатої голови запал робітника згас умить.

— Стукни його! — кричав з кабіни колега. Йому легко було радити, він не бачив, хто там сидить за кермом.

— Викинеш? — Лев вручив чоловікові пакета. Той мовчки взяв. — Дякую, — мовив Лев і ввімкнув лівий поворот.

Уже в дзеркалі заднього виду Безрукий побачив, як чоловік спересердя закрутив тим пакетом і зі всієї злості запустив у ненаситне черево сміттєвоза.

— Навіщо нервувати? — запитав Лев і подумав: «Дійсно, навіщо давати дурні поради?.. Спершу сам себе вгамуй, а потім уже радь...»

40

Безрукого біля під'їзду вже чекали схвильовані Борис і Люба.

— Ну що? — запитав юнак.

Відповіддю була сирена міліцейської машини, яка щодуху мчала вулицею.

Лев написав заяву, дав показання. Міліціонери обслідували квартиру, нічого підозрілого не знайшли, обіцяли розібратися.

Вечір літав над Львовом повільно, ніби випущена з обіймів сонця перестигла кульбаба, що розсіює свої пушинки, наче спускає на місто парашутистів-шпигунів.

— Що ви тепер будете робити? — запитав Борис.

— Чекати завтрашнього дня... — відповів утомлений Лев. — Як Божої милості.

— Такий якийсь завислий момент настав, що я навіть не можу порадити вам своє улюблене — діяти...

— Розумію...

Підійшла Люба. Притулилася до Лева, як маленька дівчинка, що шукає поради в батька. Так само притулялася до нього Марі, і від раптового спогаду серце Безрукого обливалося кров'ю.

— Може, ми залишимося з вами? — запропонувало дівча. — Я зготую попоїсти... Потім разом досидимо до завтра... А там... — Люба недоговорила.

— Дякую, ангелятко, — розчулився Лев. — Але мені треба побути самому. Подумати... Завтра вранці зустрінемось на проспекті, як домовлялися.

— А Марі з Ганнусею?.. — Юне чудо з ботанічного саду Борис Мудрагель зовсім не був схожий на себе — завжди усміхненого, оптимістичного... А якщо навіть і схвильованого, то дієвого, без нотки сумніву у перемозі... Тепер Борис виглядав розбитим... Як людина, яка відчуває, що прожила життя, що скоро — фініш, а так і не досягла омріяного...

— Будемо сподіватися, що після завтрашнього дня, чим би він для нас не закінчився, Марі з Ганнусею їм будуть не потрібні. І вірю, що з ними все гаразд... Бо інакше я за себе не ручаюсь...

— Ви думаєте, що викрадення пов'язане із завтрашнім днем?

— Іншого пояснення не знаходжу.

— Тоді мусить бути в цьому якийсь смисл... — міркувала Люба.

— Щоб паралізувати Лева Львовича... — Борис звернувся до Безрукого: — Виходить, ви докопались до чогось, що їм загрожує... Або ви на підступах до розгадки таємниці... І цим викраденням вони не дали вам довершити справу, просто вкрали дорогоцінний час, відволікли від розгадки...

— Можливо... — погодився Безрукий.

— Або їм на заваді Марі чи Ганнуся... — припустила дівчина.

— Краще вже Борисів варіант, — вирішив Лев. — До речі, друже, а що ти мені нині казав про погані новини?

Юнак вагався, чи казати. Не хотів добивати друга. Але Левів пронизливий погляд змусив.

— Голубів немає на проспекті Свободи. Жодного!

— Чому?

— Не маю поняття... — розвів руками Борис.

— Погано... — Лев глянув на Любу, як на спасіння. Але дівчина теж безпомічно звела плечі. — Будемо сподіватися, що завтра прилетять... Може, їх хто злякав?

— А якщо не прилетять? — запитала Люба.

Безрукий вичавив мляву посмішку.

— До тебе не прилетять?.. Припини, красуне!.. Такого не може бути. — Люба лише встигла поворушити губами, та вимовити хоча б звук Лев їй не дав. — Якщо ти хочеш запитати «чому?», я тобі відповім. — Дівчина закивала. — Тому що просто не може бути!.. Крапка.

Вундеркінд поплескав Лева по плечу. Ніби погладив. Підбадьорення не вийшло, радше співчуття.

— Гаразд, Леве Львовичу, ми йдемо! З Ганнусею і Марі буде все добре... Я відчуваю...

— І я... — запевнила Люба розчуленим голоском, в якому бриніли сльози.

— Я вам вірю. — Безрукий провів своїх юних друзів до дверей. Там на них уже чатувала пані Стефа.

І тут Безрукого замуляла думка.

— А де ви сьогодні були? — витріщився на стару Лев.

— Ти що — Господь Бог, щоб я тобі сповідалася? — відрубала пані Стефа і зникла в своїй квартирі. Дуже вже підозрілим їй здався сусід. У неї навіть промайнула думка викликати міліцію. Але відразу й зникла. Пані Стефа згадала, як минулого разу за хибний виклик її ледь саму не зачинили...

«Якщо стара знову вляпалась у якусь чортівню з подачками, я не здивуюсь», — подумав Безрукий і втупився у вікно...

41

Борислава Болеславівна спала, як дитя після купелі. Прокинулася свіженькою, наче скинула з себе кілька десятків років... З кухні доносився запах кави... Встала, потягнулась задоволено, як травнева кітка, одягла халат і попливла на запах блаженства... Пилип сидів за столом, теж ніби помолоділий і задоволений, як слон...

Її чекало паруюче горнятко... І не просто горнятко запашної кави, а кави, зготованої для неї — чоловіком!.. О, яка то насолода бути потрібною!.. У цю мить Борислава ладна була віддати себе всю разом з душею цьому уважному чоловікові!..

— Тобі, кохана... — показав на каву Пилип.

«Кохана?!» — Борислава аж завернула очі від цих чудодійних слів.

— Дякую...

Двоє вмиротворених людей промовчали цілий ранок — боялися сполохати щастя. Глипнувши на годинник, що невідь-нащо штовхав свою стрілку вперед, Борислава хоч-не-хоч мусила заговорити.

— Мені треба йти на роботу... — наче відпрошувалась у Пилипа. — У мене там дисципліна і порядок... Навіщось...

— Тоді до вечора... — Чоловік теж зазбирався. — Можна мені ще прийти?..

— Гадаю, що треба...

— Ти моя мрія, Бориславо...

— Ти теж схожий на казку...

— Я боюся тебе втратити...

— Ну, чесно кажучи, ти ще мною не заволодів... — хитро зіщулила очі Борислава і несподівано для себе поцілувала Пилипа. — А що, є загроза?..

— Є. Зважаючи на деякі нюанси...

— Впораємось. Знаєш, скільки я вже тих нюансів на світі білому приборкала?..

— У тому-то й справа, що вони із світу... небілого...

Стійка на декілька секунд замислилась. Її високим мудрим чолом зморшками пробігли хвилі сумнівів.

— Якщо ми захочемо, ми переборемо всі нюанси, — сказала впевнено Стійка. — Головне — пережити завтрашній день.

— А який завтра день?

— Святого Юрія. День звільнення... Від минулого... — уточнила Борислава.

Робота не повзла, як завжди, в монотонних вичитуваннях підлеглих, а кипіла. Стійка ні до кого не прискіпувалась і вже після обіду зауважила, що люди, коли їм не заважати безглуздим контролем, роблять більше, ніж від них очікуєш... Аж образливо стало деканові, що ледарі і прогульники виправилися самі, без її, так би мовити, прямого командного втручання...

А після обіду Бориславу Болеславівну знудило. Вона трохи постирчала за комп'ютером, а потім вивергнула із себе купу слизу з плямами кави прямо у смітничку під столом. Вона так затято блювала, що аж забігла секретарка Ксеня.

— Що з вами? — витріщила вона очі на начальницю, яка звивалася, як змія, що хоче скинути з себе ненависну стару шкуру, а не може... «Правду Безрукий казав...» — подумала секретарка.

— Не з-знаю... — прохарчала Стійка. — Мені зле... Наче хто душить...

— А що ви їли?

— К-каву...

— І все?

— Так... — На додачу Борислава Болеславівна ще й почала гикати.

Ксеня сплеснула долоньками об свої звабливі сідниці, бо нарешті її осінило.

— Вас зурочили! — зраділа вона своєму діагнозу.

Стійка підняла на дівчину мокрі від сліз повіки.

— Чому?..

— Бо ви всміхалися!.. — Від збудження Ксеня аж прикусила язика. — Тобто були сьогодні дуже симпатичні.

Борислава Болеславівна втиснула руки в живота, зігнулася в три погибелі, уперлася чолом об кришку стола і корчилася від болю.

— Зроби щось... — простогнала до дівчини.

— «Швидку»?..

— Ні...

— Тоді я вам зніму вроки. На сірники.

— Давай... — «Дожилася, — думала Стійка. — Все життя стирчати опудалом, а тепер люди нормальною не сприймають. Витріщаються, як на болячку».

Сірники наче гасилися не об воду, а об серце Борислави... Їй страшно пекло в грудях. А на останньому сірнику Стійка втратила свідомість...

Ксеня вилетіла з кабінету, як куля, викликала «швидку»... Забігла на кафедру, крикнула:

— Бориславі Болеславівні зле!.. — Але всі на те лише єхидно посміхнулись. Не люди, а перевчені сухарі!..

— Нині не перше квітня, дівчино! — пожартував хтось — Зроби їй чаю...

— З отрутою... — наспіла порада.

Секретарка забігла в кабінет декана, пересвідчилась, що Стійка, хоча й з перебоями, але дихає, не без задоволення поплескала любу начальницю по щоках, набрала повен рот води, виплеснула на неї і помчала на вулицю зустрічати лікарів...

«Швидка» з'явилася — не забарилася... Ксеня, піднімаючись сходами, торохтіла повільному, із задишкою, і спокійному, як удав, лікареві, що пані Борислава ні з того ні з сього, при неймовірно гарному настрої втратила памороки...

— Розберемося, — мовив чоловік, милуючись ногами секретарки, наче був не лікар, а якийсь слідчий з особливо важливих справ.

Проте розбиратися не було з ким, бо Борислава Болеславівна — зникла...

— Знаєте, що за такі жарти буває?.. — напустивши на себе суворість, милувався розгубленістю дівчини лікар.

Ксеня розплакалась.

— Чесне слово, вона тут була!

— Ще скажіть, що її привид украв.

— Не знаю...

Сердобольний ескулап обняв заплакану Ксеню і почав утішати, гладив по шиї, по плечах, аж очі завертав.

— Гаразд. Добре, що отямилась ваша Борис...

— Борислава Болеславівна...

— Так і запишемо. А ви, коли що, — лікар вручив Ксені візитку, — дзвоніть...

— Дякую. Ліпше не треба. Вже подзвонила на свою голову... — Дівчина спромоглася на кволу усмішку і швиденько відправила «швидку» геть... Бо кожна секунда перебування її тут — це зайві кпини на адресу секретарки... «От Змія! Отак підставити!..» — Ксеня зачинилася від запитань у приймальні і сиділа там, як миша, ще довго після закінчення робочого дня...

А Борислава Болеславівна, розплющивши очі і зачувши, як Ксеня кричить у трубку «Алло, “швидка”!..», відчула, що їй раптово полегшало. Бо ще їй перед завтрашнім днем бракувало опинитися в лікарні!.. Ні, краще вже втекти звідси, аніж мізкувати потім, як втекти з лікарні... Не виключено, що їй понатикають голок з баночками і підключать до якихось дротиків... А тоді мізкуй, як хочеш!..

Стійка, як змія, пошурхотіла коридорами до аварійного виходу, мовчки проминула здивованих і переляканих сторожа та прибиральницю, які влаштували собі тут прихований пікнік, і висунулась на вулицю... Досвідчений таксист, навчений підбирати втікачів з «чорного ходу», хвацько відчалив від тротуару і сам запропонував послуги. Борислава їх прийняла. Бо в голові пульсувало одне: «Додому!.. Додому, до рідної Зої!..»

Вечір добирався до квартири Стійкої повільно, наче не їв... Жінка позирала на годинник і чекала Пилипа. Кидалась до дверей на кожен шурхіт... А Пилип усе не приходив... Тоді вона не витримала і набрала його.

— Коханий, привіт!.. — Вона вирішила брати ніжністю, без офіціозу.

— Привіт... — вистогнав коханий.

— Я жду... Ти прийдеш?

— Ні...

— Чому?

— Не можу... Мені зле... Мене всього вивертає... Певно, шлунок...

— У мене було те ж саме.

— Вибач...

— Та нічого... Як тобі стане ліпше, то...

— Не стане, Бориславо... До завтра не стане...

— На що ти натякаєш?

— На дурну долю...

— У тебе гарячка? — запитала Борислава, прикушуючи язика. Їй раптом здалося, що Пилип здогадався, що в ній сидить привид... І натякає, що він слабує через неї. Тому інстинктивно почала шукати виправдання на закиди ще вчора такого коханого чоловіка.

— Можливо...

— Тоді до завтра.

— Дай Бог... Якщо дотягну...

— Дотягнеш, коханий, — запевнила Борислава і розридалася на весь будинок. За що їй така кара, за що? А щастя вже було так близенько, поруч, у самому ліжку!..

42

Ніч звалилася на Левову голову з повним міхом страхів. Він механічно бродив квартирою, заглядав у кожен закуток, наче шукав там свою долю, а очі були деінде. Очі вишукували спотворене майбутнє, якого жахався... Воно було темним, смердючим і гидким... Скільки не переконував себе, що все буде добре, потрібно тільки дочекатися маленького кволого завтра, яке обов'язково настане і поставить усе на свої місця, — душа не вірила... Таж повір, рідненька, це простіше простого!.. Бо час усе одно йде!.. Навіть якщо він повзе... Дочекався ж він за своїх тридцять п'ять років уже майже тринадцяти тисяч «завтра», мусить дотягнути і до «завтра», яке в календарі має єдину і неповторну назву: «6 травня 2015 року»... Мусить!..

Така темінь була на душі, що Лев увімкнув усе світло, яке було в хаті. Включно з ліхтариками й іграшковим світильником донечки... Не допомагало... Бо без Ганнусі і Марі все штучне світло — найтемніший морок... Безрукому раптом відкрився смисл його життя. Це — Ганнуся і Марі!.. Все!.. Без них — немає і його...

Ні, він не буде носитися по квартирі, як привид, він зараз же вирушить по них!.. Негайно!.. Рвонув на себе двері і застиг. Перед Левом з палицею в руці, наче смерть із косою, стояла маленька пані Стефа, а здавалася непорушною скелею.

— Назад!.. — скомандувала, та так владно, що Лев наче приклеївся до порога. Не міг зрушити з місця: ні вперед, ні назад, ні будь-куди... — Я запитала в Бога поради, — бабця світилася вірою, — відкрила навмання Біблію і ткнула пальцем. Господь просив тобі передати: «Отож не журіться про завтрашній день, бо завтра само за себе поклопочеться. Кожний день має досить своєї турботи!»... Так що — назад!..

І Лев послухався. Покірно обернувся і посунув у квартиру. Бо дійсно: що він проти ночі зможе зробити?..

Ліг на застелене ліжко не роздягаючись. Втупився у настінний годинник. Пильнував стрілку. Враз йому здалося, що годинник зупинився. Скочив, підбіг, приклав вухо — цокає. Знову ліг... Думав над словами із Святого Письма, які вустами пані Стефи звелів передати йому Господь... Трохи полегшало... Але час і надалі вперто повз, стікаючи кров'ю, як смертельно поранений звір із здобиччю в зубах до своїх маленьких голодних звіренят... Бо зупинитися не мав права... І на тому йому величезна дяка... Може, врятує...

Коли до ночі вже почали засилати сватів треті півні, вибухнув забутим теленьканням хатній телефон. У Лева закалатало серце голосніше, ніж те застуджене старече харчання... Він зняв слухавку.

— Алло, — сказав не своїм голосом.

— Безрукий, ти?

— Я.

— А чому на твій мобільний якийсь ідіот відповідає?.. Розказує про парад планет над сміттєзвалищем, прихід месії, кінець світу... Я вже думав, що ти здурів по десятому колу... Ти сам, Безрукий?..

— Кажи, що хочеш, Яремо?..

— Треба серйозно поговорити...

— Я сплю...

— Не мели дурниць, у тебе вся квартира світиться.

— Ти де?

— Під твоїми вікнами, де ж іще... Вийди...

Лев кинув прив'язану слухавку, встав, виглянув у вікно. Знизу, з-під вуличного ліхтаря йому помахав рукою Лавник. Безрукий кілька секунд непорушно дивився на Ярему з ріжками, які прималювали йому промені ліхтаря. Левові вкрай не хотілося бути схожим на цього лисого заблукалого чортяку, тому він повернувся до слухавки і сказав:

— Заходь... Коли вже ти тут.і. Код на дверях...

— Та знаю я код... Не мучся... — не дав договорити Лавник.

Те, що пані Стефа Ярему засікла, сумніву не було. Але Лева це зараз аніякісіньким чином не хвилювало... Навпаки, стара інколи своїм згасаючим зором може підмітити таке, що простому, здоровому, кров з молоком смертному, у якого зір, як телескоп, навіть не снилося...

Лавник мовчки обходив квартиру, наче був удома. Лев йому не заважав, снував за ним слідом, принюхувався, придивлявся, вишукуючи каверзи...

— У тебе все інакше тепер, Безрукий... Колись твій барліг був схожий на недбало випорпану яму, завалену гілляками, а тепер.;. — він думав, як дотепніше підібрати порівняння. — А тепер на запашний вулик з дбайливою маткою... Але відчуваю, друже, що ти все-таки трутень... Особливий якийсь, якого матка ніколи не прожене... Навіть на зиму, щоб не об'їдав...

— Ти все сказав? — витріщився на Ярему Лев.

— Ні. — Нічний непроханий зайда закивав головою, наче його тіпало. — Мене дивує, що ти, Безрукий, спокійний... Головорізів своїх бракованих не залучаєш... Жінка з дитиною пропали, а ти лежиш собі, мрієш про завтра...

Безрукий лише глипнув на Лавника, і той збагнув, що ляпнув зайвого. Хотів реабілітуватися, попросити вибачення, але не встиг. Лев крутнувся на одній нозі, а другою приплюснув Ярему до стіни. Трошки нижче шиї. Лавнику на голову впав годинник і зацокав швидко, ніби від стресу дістав тахікардію... Ярема випнув до стелі очі. Чого-чого, а такого розвитку подій він не сподівався... Безрукий не відпускав Лавника, навпаки, якимсь дивом дивним ще більше стискував...

— Годі... — простогнав нахаба. — Я пожартував...

Безрукий миттю прибрав ногу, і Лавник повільно сповз по стіні. Дихав він уривчасто, голова зблиснула потом.

— Ми вже побалакали?

— Ні, — знову відповів Ярема. — Я почав не з того...

— Слухаю...

— Сьогодні, вірніше, уже вчора увечері додому не повернулася Зоряна... Тобто вона у мене живе... Віднедавна...

— Співчуваю...

— Безрукий, говори ясніше!.. — спалахнув Лавник. — Чому співчуваєш: тому, що не повернулася, чи тому, що живе?..

— Що не повернулася. А це має суттєве значення?

Лавник важко видихнув. У нього з Безруким ніяк не клеїлася розмова.

— Взагалі-то не має... Ніякого... Так-от, їй раптово стало на роботі зле... Вона ще й обблювала якогось крутого типа...

— Умиється...

— Безрукий, помовч! Ти зовсім не вмієш слухати — тільки лапами давити... Викликали «швидку»... Зоряна від лікарні відмовилася — відвезли додому... До неї, не до мене...

— Ясно. До тебе туди не кожен танк доїде... — ущипнув Лев. — А ти в неї був?..

— У тому-то й справа, що вона мене не впускає... Каже, що не хоче, щоб я бачив її такою...

— Якою?

— І я себе питаю: якою такою вона може бути, аби я не міг її бачити?

Безрукий нарешті за шкварку підняв Лавника з підлоги. Попід руку, як підпилого приятеля, завів на кухню, всадовив на крісло, сам сів навпроти.

— Ти хочеш, Яремо, щоб я тебе пожалів? — запитав насмішкувато. — Тоді мені дуже шкода, що тебе кидають жінки... А знаєш, чому кидають?.. Бо ти — фальшивий!.. Ти коли-небудь пробував подивитися на себе збоку?.. Певно, ні... Бо побачив би, що ти можеш бути або рабом, або рабовласником. А нормальною людиною — ні. Продовжувати жаліти?

— Не треба... Я ще не розповів. Я просто люблю деталі. Це тільки вступне слово...

— Ранок наближається...

— Для тебе це краще. Ти ж підганяв час, еге ж?.. А зараз навіть не маєш що підганяти — годинник розбився об мою довбешку... — кисло посміхнувся Ярема. — Дай кави, Безрукий! — не попросив — наказав.

Поки Лев готував каву, Ярема щось інтенсивно обмірковував. Зморшки бурхали по його чолу, як хвилі на морі в шторм.

— Добре, буду з тобою начистоту, — вирішив, зрештою, посьорбуючи каву. — З тебе, бачу, все одно нічого не вивідаю... Ти теж, Безрукий, якийсь нелюдський, але не штучний — точно, правду кажеш... Отже, тобі відомо, що твоя сухоребра змія (треба ж! І Лавник це помітив!) шукає душу Львова. До пошуків якось залучила Зоряну. І мене...

— Знаю...

— І в нас поселилися привиди... У Бориславу — якийсь Домовина з ратуші, у Зоряну — Чорна дама з кав'ярні, що на розі вулиць Руської та Федорова, у мене — Чернець з підземелля Єзуїтського собору. Що продав колись, баран, душу дияволові... — Лев округлив очі, від несподіванки сьорбнув забагато кави, обпік піднебіння і закашлявся.

— Хіба ти цього не знав?.. — здивувався Ярема. — Тоді будеш знати... Тепер це вже мені нешкідливо. Може... А от Борислава і Зоряна не можуть зайти на територію храму... Підселенці їх не впускають, певно...

— А ти?

— Я не встиг спробувати, хоча хотів. Інтуїція вперто підказувала почекати... І добре, що не встиг... Бо нині не лише Зоряну «швидка» забрала, але й до Борислави на роботу приїжджала... Але Стійка встигла втекти... Симптоми, до речі, ті самі... Блювота і корчі... Так що зі мною могло бути те ж саме...

— Вітаю твою інтуїцію, Яремо!

— Не іронізуй, друже... Це ще не все... — Ярема зіщулився і змалів. — Я люблю підозрювати, ти ж знаєш... І я найняв одного відомого екстрасенса, аби дещо перевірив. Результат такий: Домовини в ратуші немає. А Чорна дама і Чернець спокійнісінько бродять собі підземеллями і лякають смертних. Отак!..

— На що ти натякаєш?..

— На те, що в мене і Зоряну підселився хтось інший, Безрукий!.. Хіба не ясно?..

— Цікаво...

— Яке там цікаво?.. Страшно!.. Тішить лише те, що завтра... нині вже... все закінчиться... І мені байдуже, який буде кінець... Аби звільнитися від того агресора, що засів у мені... Все, давай, Безрукий!.. Думай!..

— Навіщо ти мені це розказав?

— Щоб знав!.. Бо... я не впевнений, що ти теж зможеш потрапити на територію собору...

Лавник підвівся, подав Безрукому руку. Липку і холодну. Бридку. Лев скривився, ледве стримався, щоб не втнути над суддею якусь капость.

— Питай. Не мучся, — дозволив Лавник.

Безрукий вирішив скористатися дозволом.

— Чому ти, Яремо, постійно потрапляєш на гачок цієї бестії? — поцікавився Лев. — Ти що, мазохіст?

— Бо я її кохаю, Безрукий!.. Ко-ха-ю! Зрозумів?..

— А ти не подумав, що можна було б її кохати без усілякої чортівні?

— А ти не подумав, що, може, чортівня — це і є кохання?.. — вищирився Лавник. А вже на порозі додав: — Усе-таки я не допетраю, Безрукий: ти тупий чи святий, га?.. — І гримнув за собою дверима.

43

Який же запашний травень на заквітчаному коні приїхав до Львова! Усе цвіло, пахло, радувало тіло і душу!.. Вечір ледь утримував зірки, щоб завчасу не засіялися на небі... Бо не можна порушувати законів — сонце поскаржиться, і тоді червоній перед Богом!.. Але місяць висунувся... Він любив шпигувати, тому сонцю заздрив нещадно — у сонця завжди все видно, як на долоні, а місяцю доводиться вдаватися до хитрощів. Інакше побачиш лише свою дулю... Без маку...

Борис і Люба вийшли від Безрукого розгублені, як двоє діточок, що заблукали в лісі... А взагалі-то вони трохи переросли діточок, але що заблукали — факт... У житті... Бо добре, коли добре... Таємниці, пригоди, знайомства, кохання... Але коли твої друзі зникають — страшно...

— Я не можу збагнути, кому Марі з Ганнусею могли перейти дорогу?.. — Люба не бачила запашного травня на заквітчаному коні — їй весь час ввижалася жінка з дитям у якомусь захаращеному підвалі... Як у фільмах...

— Став питання точніше: кому дорогу перейшов Лев Львович?

— І кому?

— Він такий, що дорогу може перейти будь-кому... Тому — не знаю...

Вони присіли на дитячій гойдалці біля будинку і дивилися в землю — містичне блимання поодиноких зірок у ледь освітленому небі чомусь не приваблювало... На шиї висіла ціла торба сумнівів, а мозок не вмів ці сумніви розвіяти... А от щоб рукам було легше скинути з шиї тягар...

— Мені треба побачитися з бабусею... — мовила дівчина. — Відзвітувати про день і допомогти їй витерти пилюку... — Борис не встиг розтулити рота. — Не можна перенести витирання... — заперечила Люба. — Моя бабуся — бухгалтер. Забув?.. Якщо вона запланувала — все. Крапка. Не обговорюється... Тішся, що вона нині прання не записала у свій блокнот... Я мушу... — Дівчина глянула на хлопця вибачливо...

— Коли за тобою зайти?

— Через три години, орієнтовно. Гадаю, вистачить. Йди трохи відпочинь. Може, щось відкриється.

— Та де там... Мені здається, ніби те, що було відкрите, помаленьку закривається... Забавка стала надто жорстокою... Але переконання, що душа Львова у небезпеці, стає все реальнішим...

— А хіба ти й досі думав, що це гра? — здивувалася Люба.

— Все наше життя — гра, дорогенька... — Борис тяжко видихнув, обняв дівчину. — Зазнач, це не я сказав... А у стократ геніальніше чудо природи... Мудрості якого людство дивується вже століття... Йду... Не будемо гаяти часу... Бо якась чудасія нині мусить статися...

— Чому?

Борис, заплющивши очі, повільно набрав у легені повітря. Потім так само неквапом випустив.

— Пахне чудасією.

Чмокнув Любу у щічку і попрямував додому... Через магазин. Де молоденька продавщиця вивела вундеркінда із задуми, завбачливо простягнувши йому кілограм вареників. Борис не заперечував, бо якраз по них і йшов...

У під'їзді смерділо підгорілим борщем уперемішку з різноманітними спеціями. Борис принюхався. Зразу ж упрів...

— Не може бути!.. — вигукнув і погнав сходами вгору.

Біля власних дверей сумнів розвіявся разом з димом, що витікав із квартири. Зайшов. Закашлявся. Крізь дим знайшов у кухні вікно, відчинив. А вже потім, коли трохи вивітрилось, побачив матусю... Вона стояла над плитою і зосереджено чаклувала над каструлею, докидаючи ще якоїсь гидоти з чергової «натуральної» баночки...

— Дякую, синочку!.. Привіт... Трішки підгорів натуральний борщик для тебе... Бо тобі потрібне здорове харчування... У мене помінялися плани. Післязавтра я лечу в Пекін. Там такий захід, що я відмовилася від Праги. Батько залишився... Ти радий, що матуся повернулася?.. — Та враз солодка матуся стала сердитою. Вихопила з рук ошелешеного Бориса пакет з варениками. — Ти знову за своє? Я ж тобі заборонила харчуватися напівфабрикатами!..

— Радий...

— Що радий?.. Що радий?..

— Що ти повернулася...

— Ага... А здорове харчування?.. — продовжувала вона нападати.

— Врахую... — пробубонів Борис у передчутті катування: під матусиним наглядом він мусить якось увіпхнути в себе хоча б тарілку її «натурального борщику», який проситься назад, ще навіть не побувавши у шлунку... Ще й постійно на запитання «ну як?..» відповідати, що смачний, без передиху, щоб не втратити контролю над собою. Як у дитинстві... Яке минуло в маленькій кімнатці серед прокурених геніїв, котрі часто гостювали в Мудрагелів і закусували тюлькою, при одній тільки згадці про яку на юнака ще й досі нападає гикавка...

— Розповідай... — наказала матуся, помішуючи вариво.

При всій повазі до матері Борис на ходу придумав план, як утекти від «борщику».

— Я додому на хвилинку. Маю важливу зустріч...

— Відміни. Я приїхала, — наполягала матуся.

— Не можу. Все домовлено й обумовлено.

— Немає такого, що було б важливіше за вечерю з людиною, яка дала тобі життя...

— Немає... — погодився Борис. — Але...

— «Але...» — це початок речення для слабаків. За яким іде виправдання.

— І тому...

— Від цього залежить твоє життя... — здогадалася вчена матуся.

— Так...

Жінка ошелешено обернулася, зачепила ліктем каструлю, і борщ упав з плити. Матуся ледь встигла відскочити, щоб не ошпаритися.

— Невже?! — сплеснула в долоні.

— Так, мамо...

— Слава тобі, Господи!.. А я вже грішним ділом думала, що ти... ну... не до дівчат, словом...

Борис почервонів.

— Шкода... Він перевів погляд на калюжу борщу на підлозі...

— Нічого... Він і так трішки пригорів... Хоча я його і врятувала спеціями... Зварю ще...

— Не треба, мамо...

— Згодна, я не професійний кухар. Але погодься — це все-таки краще, ніж напівфабрикати...

— Ти маєш на увазі — корисніше?.. — запитав Борис.

— Нехай буде так...

— Не факт, мамо... Але я про інше... Тобто я хочу сказати, відпочинь... Я повечеряю в Люби...

— То її звати Люба?.. І ти до неї ходиш додому?.. А ти часом у неї...

— Ні, мамо. Я сплю вдома...

— Добре... — Вчена сувора матуся розсміялася. — Бачу, ти вже виріс... І «любові» до моїх страв приховати не можеш. Або не хочеш... І розумієш, що варю я той клятий борщ...

— Аби заспокоїти сумління...

— А коли він пригорає...

— Мусиш вибрати момент, щоб ніби ненароком скинути його з плити...

— Фантастично, синку!.. Ти вже мислиш, як дорослий!..

Борис підійшов до матері, притулився до її грудей. Вона несміливо погладила його смоляні дротяники.

— Я, мамочко, мислю, як дорослий, ще з мокрих пелюшок... З того часу, коли ти почала писати дисертацію... — Він сумно усміхнувся.

Матуся заїхала Борисові по шиї вогким кухонним рушником...

— Біжи до своєї Люби, невдячний!.. — Мама вдала, що образилася. — А я зараз спокійно подивлюся хокей. У записові. Скільки я вже шикарних матчів пропустила через цю науку! Якби ти знав, малий!..

Борис так утікав із дому, що забув мобільний. Повертатися не хотів. Це була погана прикмета. Він знав матусю. Вона за секунду могла перевернути все з ніг на голову, змусити земну кулю обертатися в протилежний бік. Ризикувати не хотів. З ким, з ким, а з матусею — не наважувався...

Знову зайшов у той-таки магазин.

— Уже з'їв? — здивувалася дівчина за прилавком.

— Яке там... Мама повернулася...

— Ясно. Батон, майонез, молочна ковбаса, кефір?.. — кинула здогад.

— Так точно... — Юнак свердлив симпатичну продавщицю своїми ботанічними окулярами.

— Щось іще? — знітилася дівчина.

— А можна від вас вийти непомітно? — ткнув пальцем на підсобку.

— Що-що?

— Розумієте... — затинався Борис, — за мною женеться одна добра фея, щоб нагодувати мене своїм чудодійним борщем...

Дівчина неоднозначно похитала своєю голівкою, розвела руками, мовляв, дурню і чорт дорогу дає, оглянулась, чи немає свідків. У магазині шпигував лише протяг.

— Дивак... — виснувала продавщиця і випустила смішного юнака в окулярах через підсобку.

Мудрагель одразу шмигнув за ріг будинку, щоб бути недосяжним для вікон власної квартири, бо матуся точно за ним слідкує... Він це знав напевне, як і те, що бідолашній дівчині за прилавком через декілька хвилин буде непереливки, їй доведеться збрехати, що нікого не бачила, виправдовуватися, що вона не нишпорка, не слідкує, куди йдуть клієнти, бо в неї купа роботи і без того, і привселюдно вислухати матусині повчання, починаючи від неналежного виконання службових обов'язків, прав споживачів і закінчуючи квантовою механікою, бо все на світі — енергія... Також юний геній не сумнівався, що матуся здогадалася, що він дав драла через службовий вихід, проте це її цікавило менше, аніж словесна розрядка хоч перед якоюсь аудиторією... Така вже вона була — нестерпно-наукова, і хоч-не-хоч, з цим треба було миритися, аби забезпечити собі кволенький, нужденно-убогий, але спокій...

«Бідна дівчина, — пожалів подумки Борис продавщицю, — отака-то розплата за доброту... І наївність... Ну, нічого, переживе, завтра забіжу до неї, занесу цукерки... Ті, що матуся притягла з Праги... — заспокоював він своє сумління. — Бо мамин повчальний монолог — це дрібка гіркоти у порівнянні з тим, що твориться у моїй розбурханій якимись невідомими страхами душі...»

Присів на лавці через три будинки. Апетит зник, але Борис з'їв усе. Насилу напхав примхливого шлунка батоном з молочною ковбасою, политою майонезом. Утрамбував кефіром... Щоб знав на майбутнє шлунок, що легко цькувати Бориса ненаситним черв'яком, коли все добре... А ти поїж через силу, коли душу хтось стискає обценьками, еге ж?..

Під заздрісне ковтання слинки голодного місяця Борис доплентався до під'їзду Люби. Перестрів жіночку з пухнастою зачіскою у короткій спідничці, запитав, котра година. Замість відповісти жінка сховала голову в плечі, стала горбатенькою, до якої не чіпляються, і спішно втекла... «Невже я такий страшний?.. — подумав вундеркінд і ще більше розстроївся... — За що мене тільки Люба любить?.. Чи не любить?.. Може, їй лише потрібно адреналіну, таємниць, привидів, а він просто привід?.. А завтра вона йому скаже «бай-бай», дорогий друже?.. Чи як?..»

Зіперся на стіну... Чекав... Був схожим на безкровну жертву, що тікає від упиря, що переплутав годину, завчасу виліз із своєї замаскованої десь у підвалі домовини і тепер жде опівночі... Щоб оклигати, набратися сил пити кров...

Люба не виходила... Як на зло, весь світ Бориса оминав — ані людини тобі живої, ані привида, Боже помилуй... Ніби душа Львова вже вмерла і з собою у могилу забрала містян.

На вундеркіндові тихі молитви посинілими від безкрів'я вустами двері під'їзду скрипнули, але звідти замість жаданої коханої виповз, мов тхір з нори, підстаркуватий дядечко, який тримався на ногах лише тому, що свій хисткий шлях долав по стіні.

— Котра година?.. — запитав Борис.

Дядько навів такий-сякий фокус на вундеркінда, зміряв його від підошов до неслухняного чубка і доступно пояснив:

— К-коли я почав — б-була половина, а к-коли допив — с-стала година... Ги-ги-ги!.. Врубав?..

— Ні... — признався геній.

— Т-тобі треба г-години?.. — Дядечко голосно гикав. — Й-йди так... Що в-вона т-тобі дасть... — повчав, — т-та година?..

— Дійсно... — До геніального чуда з ботанічного саду нарешті дійшло, що для того, аби зайти до Люби, година йому не потрібна... Погнав...

— Х-хоч би подякував, хам... — пожалівся чоловічок місяцю, який аж сполошив зірки своїм божевільним реготом. Дуже тішився місяць, коли людей брав блуд і вони виглядали, як ляльки, що переплутали роль... І від тієї безпомічності ставали блазнями...

Борис тиснув на дзвінок, і його від страху тіпало. Ще ніколи він не був удома у Люби і не бачив бабусі Гелени, яка у його «ботанічній» голові уявлялася ще крутішою за матусю. Юний геній ще не встиг покласти на себе святого хреста, як двері відчинилися... Схвильована сухенька бабуся зовсім не виглядала на схиблену на цифрах фурію...

— Пані Гелена?.. — запитав Борис, копіюючи ввічливість із фільмів про джентльменів.

— Заходь. Ти чого трубки не береш?.. — оригінально привіталася бабуся, яка вперше побачила залицяльника своєї внучки.

— Я на незнайомі номери не відповідаю... — відбився юнак.

Пані Гелена махнула рукою: мовляв, кого я питаю, і подибала на кухню. На ходу призналася:

— З телефону Люби я дзвонила...

Борис прикусив губу.

— Вибачте, — промимрив. — Я мобільний забув удома...

— То чого брешеш?

— Вирвалось... — Юнак почервонів. — Від хвилювання...

— Буває...

— А що сталося?..

— Любі зле... — Бабуся приставила закарлюченого пальця до губ. — Чуєш?..

З ванни доносилося бекання, яке Борис сотні разів чув від перевтомлених учених і двічі пережив на собі: на випускний у школі й коли переплутав у лабораторії технічний спирт з водою.

— Вона що, напилася?.. — здивувався юнак.

— Ти дурне чи молоде?.. — запитала пані Гелена.

Юнак умить відчув симпатію до цієї худенької жвавенької бабусі. Вона йому нагадала Безрукого.

— Певно, і те й друге... — відповів розважливо.

— Не мудруй... Ви були цілий день разом. Вона щось з'їла?..

— Та ні... Ми тільки випили кави...

— То чим її стільки вивертає?..

— Без поняття...

У ванні трохи втихомирилося.

— Борис прийшов! — кричала у двері бабуся. — Вийди! Все буде добре!..

— Ні... — простогнала Люба. — Залиште мене... Прошу... Вибач, Борисе... Йди... Я не покажусь тобі... такою...

— То все тому, що треба нормально їсти, а не цмулити лише одну каву!.. — Борис зрозумів, що це повчання стосується його. — Старих треба слухати, а не геройствувати!.. Розум усі загубили, бачу!.. Я вам скоро той запал заглушу!.. Легко!..

— До побачення, — перебив Борис. На стіні у коридорі висів лук. Юнакові здалося, що жвавенька бабуся зараз його зірве і запустить стрілу у Борисів сухий зад.

— Коли вона очухається... Ти теж приходь... Я вам... — пані Гелена недоказала...

— Добре... — прийняв пропозицію геній уже в дверях. — Прийду... З радістю...

— А от щодо радості — то ти поспішив, хлопче!.. — Так тепер на добраніч кажуть бабусі.

«Що за день?.. Куди б не зайшов, мушу тікати!..» — гнівався Борис, збігаючи сходами і вже знаючи, куди він побіжить...

44

Борис виповз від Люби ніякий. Сів на гойдалку біля будинку і наче вивітрився з цього світу. Голова зникла, думки втекли, одне відчуття знепритомнілого лету панувало... Вірніше, падіння... Бо летів вундеркінд униз, у прірву. І мав від цього якийсь солодко-болючий страх. Наче мазохіст, якого товчуть, щоб йому було добре...

Коли пролупав очі й повернувся у своє начитане тільце, сонце вже натякало, що готове почати новий день.

Почовгав до єдиного місця на землі, яке могло його з прірви витягти на грішний світ... Тиснув на мертвий дзвінок... Гупав у двері... Кричав...

— Ти?.. — Безрукий з червоними, як у білого кроля, очима відхилив двері. Здивувався, що не було пані Стефи.

— Не знаю... — кволенький, зсутулений вундеркінд просунувся у квартиру під велетенською пахвою господаря.

— Ще щось?..

— Ще...

Лев бухнувся на застелену вм'ятину на ліжку, яка, видно, ще не встигла розсмоктатися. Борис усівся біля Безрукого, як біля хворого.

— Кажи...

— Думаю, що нам нині буде капець, — почав вундеркінд.

— Ти, бачу, оптиміст... Обґрунтуй...

— Ми злегковажили з душею Львова... Поставились до її спасіння, як до гри... Але це не забавка...

— Обґрунтуй... — повторив Лев.

— В останній день усе пішло шкереберть. Зникли ваші... А тепер...

— Що?

— Любі зле... Зачинилася у ванні і блює. Як вулкан лавою... Не відчиняє... Там такий звук, як у пеклі...

— Ти був у пеклі?

— Ні. Просто порівняв.

— Порівнюй з тим, що пережив, добре, очкарику?

— Та чого ви злитеся?.. — промимрив Борис. — Я просто... приголомшений...

— Бо я хочу знати, де ти, чудо природи, вчора з дівкою лазило?..

— Ніде... Прийшли погодувати голубів... Їх не було, ви це знаєте... Потім попили кави в кав'ярні, на розі Руської і Федорова... Класне місце таке, затишне... Бо я на площі Ринок ще деякі фото робив, біля вхідних левів...

— Детальніше...

— Про фото?

— Ні, про кав'ярню.

— Кава розкішна... Посиділи, поговорили... Люба казала, що зникнення голубів з проспекту її насторожує...

— Малий, — Лев присів на ліжку, — мені не потрібні зараз твої зазубрені умовиводи!.. Розкажи мені не те, що твориться у твоїй голові, а що було насправді!.. До деталей!.. Гаразд?..

Борис знітився.

— Та нічого не було!.. Сиділи, пили каву, балакали... Ага, якийсь неповороткий бевзь сунув, як танк, і розлив каву Люби... Але перепросив зразу, сам приніс за свої гроші іншу, ще й з тістечками... І все...

— Як той бевзь виглядав? — запитав Безрукий.

— Чесно кажучи, як свиня... Домашня... Але не блаженна, що рохкає від безтурботності, а така якась, що відчуває, ніби її скоро поведуть на забій... Отак...

— Ти його не хотів стукнути?

— Хотів. Але, по-перше, не моя вагова категорія, а по-друге, він тричі мене перепрошував... Не Любу, завважте, а мене...

— Ясно, ботаніку... Дівчину захистити ти можеш лише на екзамені...

— На іспиті сто відсотків... Але не тільки, Леве Львовичу... У мене таке враження, що ви мене підозрюєте у боягузтві. Це неправда. Якби той чолов'яга хамив, я б із шкури виліз, щоб його покарати... Але якщо все можна владнати дипломатичним шляхом, то навіщо задиратися?.. Чи не так?..

Безрукий зіскочив з ліжка, нервово заходив по кімнаті.

— Все ясно, — процідив крізь зуби. — Каву будеш?

— Буду, — відказав розгублений вундеркінд. — А що ясно, Леве Львовичу?.. — запитав з острахом.

— Ясно, що нічого неясно... — вичавив із себе мляву усмішку Безрукий. — Ходімо на кухню... І розправ плечі, очкарику!.. А то виглядаєш, як знак питання. Вдарений по голові знаком оклику...

— Схоже на те... — Борис подивився в дзеркало й аж злякався себе. — У мене є ще одна новина... — додав. — Нібито приємна і водночас ні... Аж лячно, коли так думаю...

— Не тягни...

— Матуся моя приїхала з Праги... Аж на два дні! Вдома революція...

— Аякже, правильно, — іронізував Лев, — виховай собі чудо з ботанічного саду, ночами не спи, доглядай, витирай йому сопливого носа, а воно виросте і навіть не зрадіє приїзду матері. Навпаки...

— Досить, Леве Львовичу, я не нарікаю... Просто хотів сказати, що мені додому треба бігти. Показатися матусі, бо вона ціле місто на вуха поставить... Я ж як увечері втік, так вдома і не був... До всього ще й мобільника забув...

— Передзвони їй на домашній, — порадив Безрукий.

— Та де там... Відключили за несплату... Я ж ним не користувався, то навіщо?..

— М-да, чудо — воно й у Львові чудо... Тоді слухай мої інструкції... Сьогодні о тринадцятій нуль-нуль у соборі Святого Юра мер освячуватиме скульптуру лева, якого йому подарували. Все свідчить про те, що це саме той лев, у якому перебуває душа Львова. І яку хочуть викрасти наші опоненти. За допомогою змії, так?..

— Схоже, що так... — погодився Борис.

— Нам потрібно не лише не дати зміюці вполювати душу міста, ми мусимо душу Львова звільнити... А для цього за законами темряви і світла нам потрібен...

— Голуб...

— Правильно. А його немає. Тому біжи покажися мамі, потім мчи до Люби і на проспект. Шукайте птаха. Ось мій новий номер телефону. — Безрукий подав Борисові клаптик паперу з цифрами.

Вундеркінд здивувався.

— А...

— Всі дрібні запитання потім, друже. Домовились?

Юнак кивнув. Підвівся, поклав у мийку своє горнятко.

— А що будете робити ви?.. — Він глянув з підозрою на Безрукого.

— Я буду робити найнестерпніше, що тільки є на світі...

— Що?

— Чекати...

45

Борис вийшов на вулицю. Біля будинку розгнівана чимось двірничка так махала мітлою, що випадково заїхала задуманому вундеркіндові під ребра.

— Лазять тут усякі! — оригінально попросила вона вибачення, глипнула на юнака і миттєво відвернулася. Наче побачила не хлопченя з розумними очима, а дідька лисого.

Юнак проігнорував бабцю, уже пройшов кроків двадцять і раптом закляк на місці. Привиділось чи?.. Борис повернувся, щоб придивитись, але... двірнички не було... Юнак побіг назад, заглядаючи в кожен під'їзд. Пронишпорив околиці від смітника до смітника... Нікого, порожнеча, пустка... Сплячка... Нормальні люди ще відпочивають, блаженно посопуючи у теплих постелях... Де ж ділася ця двірничка із зміїним обличчям?.. Яке неймовірно нагадувало... Кого?.. Бориславу Болеславівну Стійку, начальницю Лева Львовича!..

«Трясця її матері!.. Вона чи галюцинації?.. Та що ж це діється з моєю головою?.. — достукувався до себе Борис. — Якщо це Борислава — проблема... Якщо не Борислава — біда... Бо тоді це означатиме, що я — не я!..»

Наздогнав трамвай «четвірку» і доїхав до Підвальної. Мчався до проспекту Свободи, 15, як за щастям... Молився, щоб побачити своїх пернатих друзів, а здибав... Любу.

Вона сиділа на змитій від гріхів минулого дня росяній лавці, затуливши обличчя долоньками, і приречено схлипувала, як маленьке дівчатко, що опинилося само на безлюдному острові... Біля її ніг стояла торбинка з харчами для голубів.

Борис присів поруч, обняв дівчину за плечі.

— Що ти тут робиш?.. — Від розчулення, напевно, хлопець не міг придумати дурнішого запитання.

— Тебе чекаю, — відповіла Люба і притулилася до Бориса.

— Ти знала, що я прийду?

— Ні. Просто кликала тебе.

Вундеркінд поцілував дівчину в носика.

— От я і тут, — заспокоїв її Борис. — А ти як?.. — поцікавився. — Як ти себе почуваєш?..

— Погано... Мені здається, що вчора я з себе виблювала душу... Тут така порожнеча, — ткнула собі в груди, — що я божеволію...

— Неправда, Любочко... — розраджував дівчину юнак. — Усе при тобі... Бо не може така краса, як ти, бути без душі!.. Клянуся, не може!.. Це суперечить усім законам всесвіту!.. Я знаю!..

Та, схоже, Люба не дуже вірила знанням свого вундеркінда. Її пекло інше.

— Чому вже другий день нема птахів?.. — запитала вона всезнайку. — Ти розумієш, що без них ми приречені на поразку?.. І Львів загине!.. Якщо змія вкраде душу — Львів помре!.. Ніхто і ніщо у світі не може жити без душі!.. Ніяк!.. — У цьому дівчина була переконана.

Борис, життя якого дотепер було забавкою, раптом відчув, що на його хирляві плечі звалилася відповідальність і приплюснула його до відшліфованої таємницями львівської бруківки. Юнак не був упевнений, що його подальші кроки врятують Львів, однак добре розумів, що коли він здасться на милість обставинам, які загнали їхню «місію» в глухий кут, він украде в Люби віру в дива. І в себе, що найстрашніше... Тому треба брати себе за чуба, піднімати з бруківки, закидати на плечі відповідальність, якою б тяжкою вона не була, включати мозок і діяти... А чиста, як росинка, Люба, може, підкине трохи інтуїції.

— Зробімо так.

Юнак присів навпроти дівчини, поклав свої долоні на її руки. Заглянув в оченята, які чекали від нього дива. Від погляду Люби було надзвичайно тепло. Й одночасно моторошно. Бо впевненості у перемозі було малувато. Сумнів сидів у голові вундеркінда і клацав зубами, як зголоднілий капкан у мертвому лісі, з якого втекла звірина. Проте не виправдати сподівань цих щирих наївних очей юнак не мав права. Побачити в них зневіру означало б поповнити ряди привидів Львова. І тоді жадібним до сенсацій туристам якась симпатична дівчина-гід розказуватиме про закоханого юнака, який спопелив себе думкою через те, що не зумів зберегти у коханої віру в дива. І тепер через важкий гріх самоспалення він блукає привидом на площі Ринок, лякаючи дівчат тим, що безцеремонно зазирає в їхні очі... Шукаючи в них дива дивного, яким і є справжнє життя...

Сумніви вундеркінд мав подолати, отож треба було діяти. І Борис продовжив:

— Зараз я тебе проведу до бабусі, а сам збігаю до мами... Тоді...

— Не зрозуміла?.. — нахмурилась Люба.

Борис зніяковів. Дівчина своїм запитанням зруйнувала його рішучість. Юнакові зовсім не хотілося повертатися до сімейних оповідок... Та й діватися теж було нікуди...

— Мама моя прилетіла, — спробував він пояснити. — А я від неї ще звечора втік... Треба показатись. Бо за тих декілька днів, коли вона вдома, матуся за мене дуже переживає... Компенсує, так би мовити, переживання, які назбиралися за її відсутності... Решту я тобі докажу пізніше...

— Я піду з тобою, — заявила Люба.

— Ні!.. — злякався Борис. — Не можна! Моя матуся — рідкісний екземпляр. До зустрічі з нею тобі треба готуватися тижнями, якщо не більше... Бо інакше... Краще я змовчу... Тобто моя мама за мить може поламати те, що людство плекало тисячоліттями... Для неї немає ні авторитетів, ні перешкод... Так що... Словом, я боюся втратити тебе...

— Раз так, то піду тим більше... — Де тільки взялася така впертість у спокійного і милого дівчати?.. — Перевірю себе, наскільки я сильна... — силувано всміхнулася Люба.

— Ну, я попереджав, — образився юнак, взяв дівчину за руку і, наче сновида, без тями, зате впевнено, потягнув за собою. Він навіть не хотів загадувати, що може статися... Страшно було...

На порозі стояла злюща, як відьма, що загубила мітлу, матуся. Монолог застиг на її губах при першому немічному звукові... Вона, як досвідчений учений на модерному мікроскопі, вивчала дівчину, наче якийсь мініатюрний новий предмет.

— Тобі пощастило, хлопчику... Що ти не сам... Проходьте...

До честі Люби вона спромоглася із себе вичавити:

— Доброго ранку...

— Доброго... — відповіла матуся. — Ви, дівчино, вже мені симпатичні тільки тому, що, незважаючи на настирливі протести мого сина, зважилися все-таки до нас завітати...

«Може, мама — відьма?» — подумав Борис.

— Чи, може, ви не знали, що я вдома?.. — поцікавилася «відьма».

— Знала, — призналася Люба.

— Тоді я не помилилася... Хоча я ніколи не помиляюся... Рада знайомству...

— Взаємно...

— Знаєте, Любо, вірю вам... Ви шукаєте сили — і я можу вам дати... — Матуся зробила значущу, досвідчену, вчену паузу. — ...досвіду, — наголосила. — Я не вельми складно висловлююсь, як на ваш юний вік?..

— Я все розумію... — заспокоїла господиню Люба.

— Мене звати Орися... Мудрагель — моє прізвище. По чоловікові...

— При... приємно... — заїкнулась дівчина. — А я... Я — Люба...

— Знаю... Тоді що, вип'ємо кави?..

— Так, матусю... Тільки одне прохання... — втрутився Борис.

Вражена матуся зупинилася на півкрокові. Інтонація синочка їй не сподобалася. Дуже вже вона була незалежною.

— Слухаю...

— Нехай каву приготує Люба... — Синочок уловив підозру матері. Конкуренція з неї просто перла. — Хай вчиться, — додав. Матуся належно оцінила синову дипломатію.

Кава в Люби вийшла просто чудова. Тільки смакувати її довелося закоханій парочці під прицільними пострілами безцеремонної матусі. Від чого кава наче почорніла і набула терпкості. Невже у світі все так взаємопов'язано, що навіть погляди змінюють смак?

— Ну... то як ви познайомились, молоді люди?.. Що не в бібліотеці, — це вже точно... Тоді де тиняється мій бездоглядний син?..

— За годівлею голубів... — відповіла Люба. — На проспекті Свободи.

— Ви годуєте птахів, Любочко?.. — здивувалася пані Орися.

— Так. Щодня.

— Чому?..

— Біля них я відчуваю, що вмію літати...

Пані Орися стала замріяною. Помолодшала, посвіжішала, зморшок на обличчі поменшало і суворості...

— Я теж колись годувала голубів. Хотіла літати... — Борис від дивовижі похлинувся кавою. — Поки не зрозуміла, що я людина, тобто фізична оболонка. А призначення фізичної оболонки — плазувати... Тоді я вдарилася в науку, щоб те плазування зробити трохи комфортнішим...

— І що, вийшло? — запитав син.

— Не вийшло. На жаль. Але принаймні я зайнята. І побачила багато світу. Хоча дало мені все це всього-на-всього нічого... — Матуся стрепенулася, як та покалічена пташка, що забула про перебите крило і прагла злетіти. — Досить сентиментів... Бо ви спішите... Бачу, як Борис нервово смикається на табуреті... І я маю справу одну... Подрузі юності зле... Хоче, щоб я з нею сходила до собору Юра... Видно, гріхи допекли... Казала я їй, що вершина — ілюзія... Коли ти на вершині — ти суцільна самотність. А вона, наївна, думала, що до вершини люди будуть тягнутися, поклонятися...

— А як насправді?.. — поцікавилась Люба.

— Вершині лише плескають в долоні і брешуть. І все... — Пані Орися повагом підвелася зі стільця. Виглядала якоюсь радісно-сумною. — Кава дивовижна, Любочко. Дякую...

Замість сказати «на здоров'я» дівчина з надією вдивлялася в жінку, яка шукала щастя в науці.

— Щось не так, дівчино?.. — запитала матуся. Вона знову стала суворим науковцем.

— У нас проблеми... — промимрила Люба. — Допоможіть нам, пані Орисю!..

Матуся присіла.

— Я так і відчувала... Що сталося?..

— Голуби з проспекту зникли. Вже другий день. Жоден птах не прилітає... Чому?..

Пані Орися полегшено випустила з грудей схвильоване повітря.

— І це все?.. — здивувалася. — Господи, діти, не розумію: ви святі чи божевільні?..

— У тебе, матусю, є версії?.. — втрутився Борис, аби перервати монолог матері про «святість та божевілля».

— Чи в мене є версії?.. — Пані Орися звела очі до стелі, наче визирала там Бога. — Та в мене є переконання!.. Просто так птахи не знімаються з насиджених місць. Тим паче, коли їх там годують. «Принцип аеропорту» — моя відповідь.

— Поясніть, — попросила Люба. А Борис випустив з руки горнятко. Воно впало, розбилося, а кавова гуща намалювала на підлозі пташку.

— Бачу, мій син здогадався. — Матуся теж вгледіла в кавовій гущі птаха.

— Електромагнітні коливання!.. — випалив Борис.

— Так. У якомусь шкідливому для птахів діапазоні частот. Від таких коливань птахи почувають себе некомфортно: вони можуть сліпнути, може підвищуватись температура їхнього тіла, ще там щось... Електромагнітні коливання можуть викликати у птахів навіть страх... У них з'являється відчуття, що поблизу хижак... Як я вже казала, пристрої на основі електромагнітних коливань застосовують в аеропортах, щоб запобігти, самі розумієте, аваріям...

— Але кому потрібно виганяти птахів з проспекту Свободи? — дивувалася дівчина.

Пані Орися всміхнулася. Це наївне дівча їй усе більше починало подобатись. Може, не стане таким черствим, як вона?.. Хоча б біля напакованого енциклопедіями Бориса?..

— Міська влада, приміром. Щоб голуби не запаскуджували проспект...

— А як мені голубів тепер повернути? — Люба ледь стримувала сльози.

— Ніяк. Вони самі прилетять, коли відчують безпеку. Тобто коли хтось припинить подачу згубних для них коливань... — Пані Орися глянула на годинника. — Все, я побігла!.. — вигукнула вона. — Треба одягтись по-людськи до церкви... А вам, молоді люди, я би порадила й надалі годувати голубів!.. Там, де вони є!.. Бо не одним проспектом Свободи Львів багатий!.. — А вже в дверях додала молодим людям клаптик «оптимізму»: — Хоча літати ви все одно не будете!.. — І зачинила двері. Знову відчинила. Просунула свою голову. — Хоча... — На цей раз матусин сумнів був оптимістичний без лапок. Зникла. Знову з'явилася. — Хоча, якби ви були ангелами, голуби вас самі знайшли б... Але ви грішні, як саме життя... І в цьому великий парадокс... — зареготала, як у фільмах жахів регоче темне, як смола, запавутинене горище...

46

Безрукий виглянув у вікно. Не так упізнав двірничку, як відчув. Вона замість мести спрямувала свого держака на будинок і слухала музику. Так ловила мелодію в навушниках, наче диригент, що вишукує фальш. Сучасна бабуся, нічого заперечити... Лев відчинив вікно, помахав рукою. Двірничка його не зауважила.

— Агов, бабусю! — крикнув Безрукий. — Метіть!..

Двірничка мимовільно підвела голову. Видно, музика у навушниках і жива збіглися, чим збили слухачку з пантелику. Вона здерла з вух слухавки і сховалася за смітниковими контейнерами.

Лев, не довго думаючи, вибрався на горище, звідтам виліз на дах і пожежною драбиною спустився у виноградні зарості за спиною будинку. Всюдисуща пані Стефа визирнула з вікна.

— Що сталося, Левчику?.. — крикнула до нього.

— Антену поправляв на даху, — збрехав Лев.

— Ану зачекай хвильку, — попросила стара. Лев прищулився під захистом винограду, як щур, що втікає від кота. — Тепер добре! — вигукнула сусідка. — А то не було ніякого сигналу. Молодець, Левчику!.. — аж верещала від задоволення.

«Та заткніться ви!..» — подумки вилаявся Безрукий. Ну не втечеш від пані Стефи непомітним, хоч умри!..

— Ти додому?.. — не вгавала сусідка.

— До коханки... — якомога тихіше признався Лев, але так, щоб стара почула, а не почала своє: «Га?.. Що ти сказав, Левчику?..». — Тільки Марі не видайте!.. — попередив її.

Пані Стефа мовчала. Вона була спантеличена. «Я чогось не знаю?.. — мучилась вона. — Марі немає, а він від неї втікає!.. Бардак якийсь, а не життя!.. Всі з глузду поз'їжджали!.. А може, Левчик дійсно здурів?.. З горя!.. Треба когось попередити!.. Але кого? Міліцію?.. Лікарів?.. Боже, за що ти мене нагородив такими непевними сусідами?.. Тепер треба мізкувати, як їм допомогти і собі не зашкодити!.. Яке то життя непередбачуване, довше би воно тривало!..» — У руці сусідка тримала телефонну трубку.

Сонце вже на повну котушку зустрічало Юріїв день. Встелило йому вишиту доріжку, мовляв, іди, звільняй світ від гада, Змієборцю!.. На тебе вся надія, бо ти — світло!..

Лев помчав на проспект Свободи, бо там — спасіння... Дорогою молився. «Голуба! Дай голуба, Боже! Більше нічого в тебе не прошу!..» Навіть про Ганнусю і Марі не згадував. Так був зациклений на цьому птахові... Люди!.. Нещасні земні створіння!.. Вас Бог не зрозуміє ніколи!.. Ви ж самі не знаєте, що хочете і чого прагнете!.. Поки ви не визначитеся, вам Бог не поможе. Він не відає, що з вами робити... У нього чіткі правила, а ви живете за винятками!.. Винятки — не прерогатива Господа!.. Винятки — Його головний біль!.. Визначайтеся, дурники!..

Проспект Свободи кишів туристами. А голубів не було. Жодного. Хоч би якийсь заблукав. Хоч один. Нехай покалічений, з перебитим крилом, немічний, напівживий, на смертному одрі, але голуб!..

Від оперного театру, взявшись за руки, бігли хлопець і дівчина. Розштовхували перехожих, не церемонились. У ранок суцільного блаженства і свободи кудись спішили, наївні...

Задзвенів Левів новий телефон. Стандартно. Мелодії йому ще Марі не вибрала. А чи вибере?..

— Де ви, Леве Львовичу?..

— Перед тобою... — відповів Безрукий, і захекана парочка ледве встигла загальмувати перед скелею, якою був Лев.

Борис навіть не пробував віддихатися.

— Птахів не буде, — ледве прохекав він. — Хтось їх звідси спровадив. Електромагнітними хвилями, схоже...

— А можна ці хвилі якось заглушити?.. — запитав Безрукий.

— Можна. Але ми не маємо техніки. І часу... Навіть якби ми припинили сигнал, який відлякує голубів, уже цієї миті, птахи все одно до першої години не прилетять... Не так усе просто...

Мозок Безрукого найкраще працював у безвиході. Мав таку дурну схильність.

— Інші варіанти є? — запитав Лев.

— Є... — вимучила із себе Люба. — Ганнуся...

— Тобто?..

— Птах її відчує... Бо вона чиста... Без гріха... Ангел, розумієте?.. — Слова матері Бориса про «ангелів» пульсували у мозку дівчини і не замовкали. Наполегливо товкли воду в ступі... Проте Люба була переконана, що не воду, а щось набагато твердіше...

Лев розумів лише єдине — що його розуміння за межами розуміння...

Він вихопив із кишені мобільний. Не міг натрапити на потрібні кнопки. Нарешті підніс слухавку до вуха.

— План «Д», — сказав рішуче і вимкнув розмову. Борис і Люба дивилися на Безрукого з розтуленими ротами. Лев глянув на годинник. — Одинадцята. — Задумався. — Маємо встигнути... Ти, — ткнув вундеркіндові в груди, — біжиш... — ще раз глянув на годинник. — Ні, мчиш до цирку... Там заскакуєш в авто з номером 0605... Їдеш, куди тебе везуть... Будеш паролем...

— А?..

Безрукий не дав вундеркіндові права на інші звуки.

— Про «а», «бе», «ве» та інші букви алфавіту я тобі розтлумачу згодом... Якщо виживемо... Ага, повтори номер машини!..

— 0605! Шосте травня — нинішній день. Що тут запам'ятовувати?..

— Точно... — здивувався Безрукий. — Тоді — біжи!..

Юнак вихором зник за будинком. Люба провела його поглядом.

— Я відчувала, що ви не просто так спокійні, Леве Львовичу...

— Я, як ніколи, хвилююсь, Любочко... — мовив Безрукий. — Більше того, признаюся тобі, боюсь... Спокій — ширма... Але шанс є...

Дівчина вичавила із себе скупу посмішку.

— Шанс завжди є... — підтвердила переконано.

— Вірно. Та тільки потрібно вміти ним скористатися...

— А що ми, — Люба зробила наголос на «ми», — будемо робити?..

— Чекати... Це найгірша робота, яка є у світі... Ми майже дві години, чого б це нам не коштувало, мусимо витримати паузу...

— Де?..

— Тут. На лавці. На проспекті Свободи, 15... — Лев зняв з руки годинника і сховав у кишеню. — Дві години, Господи!.. Таж це ціла вічність!.. — просичав у небо Безрукий.

Люба почала молитися...

47

Вилиці смикалися на обличчі Безрукого, як ужалені. А очі застигли на статуї Свободи, що спокійно собі обнімала чоловіків на будинку музею етнографії. «З'явися, з'явися, з'явися...» — безперестанку навіював голубові Лев. Але птах не з'являвся...

Люба боялася заговорити до Лева, такий він був страшний. Не чоловік, а незбагненний звір, від якого не знаєш, чого чекати... Але стрілка годинника змушувала.

— Через півгодини... перша... — вичавила із себе голосом, якого ще ніколи не чула.

Безрукий стрепенувся. Ожив моментально. Вилиці втихомирились. Обличчя стало рішучим, диким якимось, але вже не злим. Він витяг із кишені мобільного. Трубка зразу відповіла хрипучим: «Слухаю».

— Собор! — скомандував Лев трубці. Глянув на дівчину. Поплескав її по плечу, підбадьорюючи. — Ну що, помчали!..— вхопив Любу за руку і під сигнали отетерілих машин погнав через дорогу. Напролом. Як танк. Не реагуючи ні на що і ні на кого. Бо мав мету!.. Яка через декілька хвилин може щезнути. Разом зі Львовом. І тоді розлюченим водіям і перехожим, що обурювалися нахабністю безцеремонної парочки, взагалі не буде кого проклинати... Бо згинуть усі до бісової матері!..

А поки... Треба летіти! До собору! Замість птаха... А там — буде видно... Або дуже, дуже темно...

Лев давно не відчував такого припливу адреналіну. Думки стали чистими, як джерельна вода. З голови зникла будь-яка каламуть. Зір, слух і нюх загострилися. Чуючи небезпеку, об'єдналися, розчинили Безрукого у цілому світові і водночас дали йому над світом повну владу.

На тротуарі стояло нахабне таксі. За ним утворився затор із людей, які по одному протискувалися між авто і стіною будинку. Хто спішив — лаявся. Геть знервовані — штовхалися. Безрукий зухвало відкрив задні дверці з боку водія, упхав на сидіння Любу, за нею гепнувся сам. Машину струсонуло.

— До собору Юра... — наказав Безрукий і через поспішність так грюкнув дверима, що між передніми сидіннями з'явилася агресивна мордяка водія з готовим до удару кулаком.

— Я зайнятий... — просичав таксист, але вчасно побачив наструнченого велетня. Вирішив не бити... Стримався, бо зметикував, що й сам може отримати. — Вимітайтесь!.. — усе ж несамовито гаркнув він. Чим дуже недооцінив пасажира. Бо, зважаючи на розбурханий стан, у якому кипів Безрукий, не те що гаркнути «Вимітайтесь!», а навіть ввічливо попросити: «Вийдіть, будь ласка» було величезною помилкою.

Коли таксист захарчав, схоплений за горло клешнею Безрукого, Люба з переляку зойкнула і затулилася долонями. Думала, таксистові гаплик...

— Не бійся... — заспокоїв дівчину Лев. — Прищеплення ввічливості через перекриття кисню — дуже делікатна процедура. До неї я ставлюся з ювелірною точністю... То як, їдемо?.. — звернувся він до банькатих очей у дзеркалі заднього виду. Очі всіма можливими кліпаннями відповіли ствердно — Чудово... — Безрукий відпустив шию і погладив молодика по чубові. — Тоді вперед...

Таксист важко дихав, тремтів, кашляв і заводив авто одночасно. Виходив увесь цей «мікс» у нього не вельми красиво, зате швидко... Рушив, як підірваний, ледь не зачепив бабусю, що човгала собі дорогою спокійна, наче вічність. Вибачливо всміхнулась таксистові, не спішила, життя навчило стареньку поважати мить, що в будь-який момент може обірватися...

Авто минуло площу Григоренка з Юрієм Змієборцем, який на здибленому коні встромив списа у пащеку закарлюченого змія, аби вберегти світ від диявола. Цей цікавий пам'ятник львів'яни присвятили правоохоронцям, які загинули під час виконання службових обов'язків... Лев нервово витріщився у вікно — йому здалося, що легендарний герой на коні зіскочив з постаменту і кинувся галопом за машиною... Чи водій раптово втямив, що патлатий божевільний пасажир кудись дуже спішить, чи якнайшвидше хотів його позбутися, так чи інакше, він прошмигнув на червоне світло біля головного корпусу університету Франка, біля управління залізниці обігнав два автобуси і полетів вулицею Листопадового Чину вгору, до собору Святого Юра... Де за декілька хвилин вирішуватиметься доля древнього містичного Львова і його безпорадних жителів, котрі в клопотах своїх і мріях снують вервечки безпорадного завтра, не відаючи, що над ними висить смерть... Не знав про це і таксист, хоча страх поселився у молодикові небувалий: спітнілий, моторошний, з таємничим пощипуванням у грудях...

На площі Святого Юра таксист стишив хід. Запитально глянув у дзеркало, натякаючи Безрукому, щоб сказав, де зупинити. Говорити таксист не наважився — за одне слово ледь не задушили. Навіщо?

— Зупини гак, щоб я добре бачив головний вхід до собору!.. — наказав Лев.

Таксист припаркувався перед автобусом з туристами, недбало виставивши ніс машини на проїжджу частину.

— Д-добре?.. — запитав. Безрукий кивнув. Чоловік від того посміливішав. — А я... я... жити буду?.. — раптом засумнівався він і став дуже огидним.

«Що тільки з людьми робить страх?.. — чудувався Лев. — Мускулястого самовпевненого молодика перетворює на приреченого бичка, який шкурою чує, що його ведуть на забій. Проте йде не сперечаючись. Дибає. Бо страх паралізував йому силу. Хоча якби бицюра був мудрим, то декількома помахами ріжків та копитець закинув би самовпевнених різників прямо у пекло. Щоб вічно смажились на пательні і пам'ятали, що не можна ображати бичків. Чому люди постійно бояться?..»

Лев стенув плечима.

— Звідки я знаю?.. — відповів байдужливо. — Але якщо чесно, — не факт... Тут таке твориться, — глянув на годинника, — що через декілька хвилин ми всі можемо опинитися на чортячій пательні...

— Ч-чому?..

— Тому що закінчується на «у»!.. — відрубав Безрукий. — Помовч!.. Уже недовго... Гаразд?..

Таксист не відповів, бо перетворився на мумію.

День будній, тому люду було малувато. Середа, дорослі на роботі, студенти на парах, діти у школах... Неквапно до церкви йшли бабусі з дідусями, молоденькі матусі з малюками... І ще трохи зневірених — різних вікових категорій, щоб чогось собі випросити в Бога... Не відаючи, що без віри Бог на них навіть не гляне... Бо якщо в душі немає зерна, зародку, що тоді Господь може виростити?.. Бог хоча і всесильний, але найперше — мудрий... Допомагати радий, але жити замість когось не хоче... Йому своїх проблем вистачає...

Саме в мить, коли таксист перетворився на мумію, під'їхало авто мера. За ним, наче хвіст, диркав вантажний мікроавтобус, який довго вовтузився на вузькому тротуарі, сіпаючись то вперед, то назад, виконуючи команди якогось крикливого чоловічка у костюмі. Нарешті водієві мікроавтобуса набридло бути бевзем, він перестав реагувати на чоловічкові «трошки вперед», «трошки назад», посигналив йому, щоб відступив, і за декілька секунд поставив машину задом до воріт. Костюм з краваткою скаженів. Бо мети було досягнуто не завдяки його впливовому втручанню. Скоріше наперекір втручанню...

— Привезли скульптуру... — мовила дівчина.

— Схоже... — Безрукий був сама зосередженість. Думав. Якусь мить заметушився й ухопився за ручку дверей. Але не відчинив. Передумав. Чим дуже засмутив таксиста. — Сходи, Любочко, на «територію», подивися, що там діється... Можеш?..

— Я боюся... — відповіла дівчина. — І не знаю чому... Здається, мною хтось керує...

— А я, дитино, не можу... — Більш переконливого погляду дівчина ще не бачила. — Так що в тебе перевага... Страх треба перемогти, бо будеш виглядати так от... — Лев кивнув на завмерлого таксиста... — Хочеш?..

— Ні...

— Тоді йди... Мене цікавить усе... Кожна дрібничка... Ти знаєш, про що я?..

— Знаю. — Дівчина поправила зачіску, для впевненості набрала повні легені повітря і вийшла.

«Чого боятися йти до церкви?.. — гадав таксист. — Ага!..» — дійшло до нього, і молодик умить спітнів. Пацьорки поту на обличчі таксиста насторожили Лева. Він здогадався, що в голові чоловіка зародився відчай. А відчай — то такий шизофренік, якого в білий день із свічкою не знайдеш у жодній божевільні.

Лев знову глянув на годинник. Стрілка рухалася. А час наче завмер... На мить. Бо його розбурхав таксист.

— У соборі Святого Юра теракт!.. — прокричав він у свою рацію. Більше не встиг. Тіло зм'якло, стало таким, як у котяри, що у блаженстві спить на печі. Через декілька секунд, коли таксист захарчав, Безрукий зняв з його шиї руку.

«Ще ментів бракувало...» — подумав Лев, кинув на переднє сидіння гроші за проїзд і вийшов з машини. Повернувся, докинув ще дві купюри. За моральну шкоду...

Безрукий сховався за товстою старою липою. Спостерігав. Нічого підозрілого. І це найбільше лякало. З головних воріт собору вийшла Люба. Попрямувала до таксі. Лев її гукнув. Дівчина теж шмигнула за липу...

— Що там?.. — запитав Лев.

— Скульптура Юрія Змієборця, який сидить на леві, цікава... — почала Люба. — Ще такого поєднання я не бачила... Поставили її на масивний дерев'яний стіл, застелений вишитою скатертиною... Як на п'єдестал...

— Де?.. — Враження від скульптури Лева не цікавило — зараз йому було не до мистецтва.

— На подвір'ї. Під сходами. Якраз навпроти входу в собор. Троє чоловіків її охороняють. Цікавих не підпускають. На прохання туристів сфотографуватися відповідають, що потім. Після освячення...

— Де мер?..

— У соборі...

— Молиться?..

— Не знаю, що він там робить... Напевно... — відповіла дівчина. — Я бачила, як він туди заходив. Сама у храмі не була... А що, треба було зайти?..

— Ні... — відповів Лев і поцікавився: — наших «друзів» не видно?..

— Не бачила...

— По ідеї, правильно... Їх тут треба визирати...

Люба виказала здивування, яке помітив би навіть сліпий. «Чому?..» — як плакат, висіло між її чарівними брівками.

— Молодець, — дипломатично втік від відповіді Лев. — Ти перемогла страх, — похвалив Любу. І... завмер.

Бо з-під світлофора, який пильнував вулицю Шептицьких, вискочив Борис, а за ним — найрідніша в світі жінка, яка пхала поперед себе візочка з найріднішою в світі донечкою!..

— Дякую тобі, Господи, — прошепотів Лев. — І будь ласка, зглянься ще трошки... Крапельку...

Безрукий зірвався, як пес з ланцюга, і помчав назустріч своїм безцінним дівчаткам. Люба бігла за ним. Лев приземлився перед візочком, обцілував щасливу Ганнусю, що тягнулася до татка, наче до пряника, пригорнув до себе Марі, поручкався з Борисом, який виглядав, як полководець, що повернувся з перемогою додому... І ще краєм ока Безрукий комусь підморгнув, наївно думаючи, що цього ніхто не побачив...

— Як ви?.. — запитав турботливо.

Марі не відповіла, лише знизала плечима і обпалила чоловіка таким вогнем, що той ледь не спалахнув. Це мало означати: ти, як завжди, нестерпно-незбагненний; коли все закінчиться, заробиш від мене по повній програмі і ще з надлишком; аби на майбутнє знав: перш ніж щось робити — треба думати; і не лише про себе...

Безрукий згодом готовий був витримати все — будь-які жіночі тортури... Тільки щоб зараз не згинув Львів... О Львове, що ж ти за таке дивовижне місто?.. Коли нарешті ти вгамуєшся, перестанеш шукати проблеми на свою божевільну голову?.. І взагалі, Львове, ти хоч знаєш, що ти на грані знищення?.. Га?.. Знаєш?.. Львів мовчав. Він довірився своїм мешканцям, а вони... Жили собі, мов нічого не трапилося, вирішували свої проблеми. Які для кожного — найважливіші... Львів'янам би у своєму світі вижити — де там їм до війни привидів за душу міста... Де їм до божевілля!.. Вони ж — нормальні... Їм і не снилося, що їхня доля вирішується купкою людей, які мали нещастя бути вплутаними у незбагненний світ привидів... Який висмоктував, як ненажерливий вампір, із них кров і водночас дарував щастя... Нонсенс якийсь, безглуздя!.. І свята правда... А взагалі-то — правда є?.. Чи вона для кожного своя, замаскована під суцільну вселенську брехню?!

А правда була... Бо впав з неба на колінця Ганнусі молоденький голуб і дзьобиком своїм цілував щічки малечі!..

— Дякую, Боже! — вигукнув Лев.

Звуки славлення Бога ще лоскотали повітря, як раптом Безрукий перетворився у злого демона... Бо краєм ока побачив, як метеорним звивистим струмком до візочка мчить... змія!.. Ще мить — і гадюка стрибає на Ганнусю! Мить — і Лев у падінні, невідь-як, незбагненно, вражаючи Бога своєю реакцією, ловить зміюку за шию і здавлює. Вичавлює з неї життя, як сік... Змія трохи борсається, згодом безсило звисає...

А позаду, метрів за п'ять, зчинився гамір... Якомусь чоловікові стало зле... Одні люди кричали: «Швидку!..», інші потерпілого торсали, як манекена, щоб ожив, решта — репетували!..

Лев викинув мертву змію у кущі біля липи, за якою нещодавно ховався. Підійшов до потерпілого. Не здивувався. Це був маг і гіпнотизер Наум Чортополох...

— Леве... — заридала Марі. Вона впізнала мага. — Я... я боюсь...

— Я теж, — відповів Лев. — З мене із страху... за тебе і Ганнусю... вискакує душа... І це означає... Що я не маю права втекти... Здатися — це зрадити вас...

— Тоді...

Лев Марі недослухав. Бо вздрів через дорогу, в парку, Лавника з біноклем, який націлився на... — Безрукий уявив себе біноклем і повернув голову туди, куди дивився Ярема... Побачив — Зоряну Войтович. Вона піднімалася вулицею Озаркевича, що вела до воріт собору. Спокійно, врівноважено, велично, наче по драбині до неба... Оце жінка... — подумав Лев. — Її б... — важко задихав, — думки знати...»

Зоряна теж сховалася за липою... Іншою... Яка прикривала вхід до храму знизу... Липа — легке дерево. І м'яке. Липа — знахідка для скульпторів і різьбярів. Цікаво, кого липа зараз хотіла б із себе вирізьбити?.. Якщо Зоряну — то має смак... Вийшов би шедевр... Якщо Лева — ні... Бо скульптура без емоцій приречена на смерть... Такий Лев був замаскований ззовні...

Безрукий, як п'явка, уп'явся очима в потилицю Зоряни. Хотів збагнути, що в такій доладній голівці діється... Не зміг. Зоряна була як мур, що огороджував собор Святого Юра. Неприступна...

Раптом диво-жінка глипнула на годинника, її рішучість видала навіть потилиця, і вона — рвонула до воріт храму... З іншої сторони вулиці, наче до пекла, з надією перестрибнути казан із смолою, гнав Лавник...

— Стій! — крикнув Ярема. Зоряна впізнала його голос. Однак не оберталася. Навпаки, кинулася бігти. Втікала від Лавника... Перед соборними воротами зупинилася і — наче пірнула. У світ жахів, якого боялася... І недарма мала страх... Бо ще в польоті її обличчя-шедевр стало потворним. Вона впала на руки Яреми... Її тіпало, як наркомана, якому дуже, дуже зле... Лавник устиг. Молодець!.. Спритності його можна позаздрити... Він стиснув Зоряну в обіймах, чим завадив її звабливому тілу звиватися... Видно, це не сподобалося комусь... Бо з пазухи Зоряни висунула голову змія, вкусила Ярему в шию і спокійно поповзла собі до скульптури Юрія Змієборця на левові. Диво!.. Змію ніхто не помічав. Вона витанцьовувала поміж ногами прихожан, вчасно виверталася, щоб на неї не наступили...

Але її бачив Безрукий!.. Шокований і розгублений... Що діється?.. Невже цирк із зміями влаштований для нього?.. Щоб втратити пильність?.. Бо однозначно, головний актор усього цього спектаклю — Борислава Болеславівна Стійка!.. Але де вона?.. До першої залишилося... крапельку...

Лавник упав на Зоряну. Чи то від страху, чи зміїна отрута так швидко подіяла... Навколо них репетували люди. Всі тягнулися до сердець — нікому не спало на думку заглянути їм у душу... Ну принаймні глянути на шию Яреми!..

— Ярему вкусила змія!.. — гаркнув Лев. — Він — твій!.. Повідом лікарям... — кинув Борисові.

— Т-так... — Вундеркінд миттєво втратив велич полководця. Заметушився. — Т-так, — повторив на знак згоди.

— Я з Борисом, — запропонувала допомогу Люба.

— Гаразд...

Безрукий покусав собі до крові губи. Події розгорталися так стрімко, що важко було будь-що передбачити. Лев ухопив Марі попід руку. Вп'явся рукою у візок.

— З Богом! — прохарчав і ринув у натовп. Уклинився в групу галасливих туристів, що вистрибували з автобуса. Туристи — як діти. Вони на деякий, куплений у долі час ставали незалежними від часу. Тому що нікуди не поспішали. Мали все тут і зараз... Мали розум...

На подвір'ї собору вже все було готове до освячення дивного Юрія Змієборця, який заради Львова проміняв свого вірного коня на грізного лева. Раптом Безрукий зблід. Здавалося, його тіло втратило форму. Його всього перемелювала якась катівська м'ясорубка. Асфальт утікав з-під ніг. Лише очі... Очі ще тримали світ під контролем, не втрачали памороки... Очі визирали Бориславу, а її не було... Чому?..

Голуб здійнявся з колін Ганнусі і закружляв над скульптурою. Люди заплескали в долоні. Тоді птах, щоб ще більше порадувати глядачів, усівся на голову Змієборцю.

— Гарний знак!.. — сказав хтось мерові.

І тут голуб заметушився. Замахав крилами, але чомусь не злітав. Наче хто його приклеїв до скульптури... Скоріш за все, це була... змія, яка невідь-звідки з'явилася і причаїлася на шиї Змієборця. Вичікувала свого часу... Голуб приречено махав крилами. Не міг злетіти... Ще мить — і...

Забамкав годинник на Львівській ратуші. Голосно, тривожно, як ніколи. Йому наче хто додав звуку...

Безрукий силою волі зібрав докупи своє перемелене тіло й східцями побіг до собору... Вібрації часу дзвеніли у вухах... Звук застиг у німому очікуванні...

— Ні!.. Ні!.. — Лева зупинив відчайдушний крик Бориса. Він обернувся. Юнак наполегливо не впускав до храму худеньку жіночку з чорною сумочкою в білий горошок. — Ні, мамо... — загороджував їй дорогу. Проте це жіночку не зупиняло. Вона мала мету — і торувала до неї шлях. Тоді Борис, як злодюжка, вирвав у жіночки сумку. Розкрутив її і жбурнув у стіну. Поведінка юнака здавалася б божевільною, якби із сумки на ходу, перш ніж гепнутись об стіну, не вилетів... голуб!.. Миттю зорієнтувався, змахнув крилами і... сів на мур. Змія пожвавішала, підвела голову, зашипіла і застріляла язиком. Вона розгубилася. Не могла вирішити, якому птахові має здавити шийку...

Якась неймовірна сила відірвала Левові очі від скульптури і націлила на вхідні соборні ворота. Саме в цю мить від воріт собору від'їжджало авто, у відчиненому вікні якого Безрукий побачив переможний смертельний вищир... Так дико могла тішитися лише вона — Борислава Болеславівна Стійка!..

І знову ожив час!.. Безрукий метнувся до скульптури. Побачив застиглого голуба і розгублену змію. Затаїв дихання. Тут його хтось торкнув за руку. Поруч тихо плакали Марі і Ганнуся...

Годинник на ратуші нарешті пробив тринадцяту... Безрукий подивився на фасад собору, де у всій своїй величі красувався кам'яний Лев. Святий князь Лев, засновник собору!.. Яку ти подаруєш прийдешню мить своєму місту, Леве?.. Живу чи мертву?..

А люди собі молилися Богові!.. Як мало вони знали про те, що твориться навколо них... І в цьому велика таємниця життя... Яка ділить великий світ на безліч незбагненних світиків... Що поміщаються в маленькій черепній коробочці...

Коли Безрукий знову глипнув на скульптуру Змієборця, що сидів на левові, ані голуба, ані змії на ньому вже не було. Зникли, наче випарувались!.. Ураз люди замість уважно слухати службу, зашаруділи. Лев зрозумів чому, коли побачив, як до собору, насилу змахуючи крилами, летів голуб!.. А по стіні храму, швидко звиваючись, наче не встигаючи до пекла, неслася змія!..

Кров застигла в жилах не в одного Безрукого!.. Змія була зовсім близько від статуї Святого Лева!.. «Давай, голубе, давай!.. Лети швидше!..» — підганяв птаха Лев. Він розумів, що від цих перегонів залежить життя Львова. «Давай!» Голуб, наче востаннє, змахнув крилами і впав на голову святій скульптурі. У цю ж мить змія, як мертва, упала на землю. З її шиї стирчала стріла... Всі повернули голову на лучника.

— Бабуся?.. — здивувалася Люба.

— Вона... — відповіла задоволена старенька. І вигукнула: — Дивіться!

Статуя Святого Лева спалахнула дивним світлом!.. Вона переливалася кольорами, які дарували блаженство. Голуб злетів над собором. Зробив три кола, до нього приєдналася голубка з муру, і парочка зникла за дахами будинків.

— Фантастика! вигукнув Борис. — Кам'яний лев — не звір, а людина!

Втрачаючи памороки, Безрукий усміхався... Душу Львова, яку беріг на фасаді собору Святий Лев, врятовано!.. Вона здобула свободу!.. Навічно!.. Бо через якусь мить голуб доставить її додому. В ратушу! У самісіньке серце Львова!.. У міський годинник!.. Бо де ще душі бути, як не в серці...

Привид свободи вийшов з Безрукого легко, як повітряна бульбашка з води... І зразу полетів до неба. Щоб розповісти Богові, що земля, яка його так довго тримала, нарешті стала вільною...

А собор Святого Юра оточила міліцейська група спеціального реагування, бо один божевільний таксист, який блаженно похропував у салоні власного авто, умудрився пожартувати, ніби у храмі планується теракт. Злий як пес міліцейський начальник ніяк не міг розбудити невдаху...

48

Львів раював! Смакував життя і думав про вічність, яку секунда за секундою вицокує його серце!.. Львову було добре: він мав вільну душу, яку один відомий Святий Лев — засновник храму єпископ Лев Шептицький, увічнений у кам'яній скульптурі на фасаді собору Святого Юра, — ревно оберігав від мороку, а інший, зовсім не святий, земний і незнаний, проте відкритий до див, Лев Безрукий — звільнив... А як же інакше?! Назвався левом — будь королем!

Лев Безрукий вибрався на оглядовий майданчик ратуші, щоб попросити дозволу у Львова віддати таємницю. Очистити совість, признатися своїм рідним і друзям, який він холоднокровний і підступний звір... Щоб знали, кого так віддано підтримували...

— Якщо, Львове, дозволяєш мені скинути з душі тягар, дай знак!.. — благав Безрукий.

Затамувавши подих, нагостривши очі, чекав.

Та марно. Безрукий винувато огледівся, прислухався, принюхався... На цей раз інтуїція не спрацювала... Підвела... Львів мовчав... «Може, не так треба було звільняти його душу?.. — завагався. — А як тоді?.. Не маю жодного уявлення...»

Лев опустив голову, підійшов до сходинок... Треба вниз, до людей, до життя нормального спускатися, приземленого, закутаного у клопоти...

Нога знайшла першу сходинку вниз, а душа піднесла очі вгору...

Невже?!

З неба на Безрукого падав голуб!.. Так поспішав, що забув приземлитися по-людськи, гепнувся на голову Лева, як на перину, заплутався в кучерях!..

— Є!!! — вирвався переможний клич у Лева.

Звільнив птаха із своїх кучерявих заростей, пообіцяв постригтися. Тримав у долоні голуба і чекав, що той заговорить... Птах зрозумів, тому дзьобнув Безрукого в носа, що означало «так, я і є знак!», і маленькими перельотами показав, де тепер живе... Щоб Лев знав, куди приходити в гості...

А де тепер міг жити голуб?.. Звичайно, у міському годиннику на ратуші! У душі і серці Львова!..

Ураз світ став зовсім іншим! У ньому зблиснула надія! Бо Безрукий звільнився від сумнівів, які мучили його ще від Юрієвого дня... Тепер найважче. Сказати «простіть» і прощення отримати!.. Благо, що є така можливість...

— Маєш дозвіл? — сполохав тишу голос за спиною. Лев злякався. Різко обернувся. Побачив мера Юрія Змієборця.

— Маю... — відповів Лев.

Трохи помовчали.

— Як ти думаєш, — почав мер здалеку, ніби хмара над містом, яка сумнівалася, чи випускати дощ, чи притримати, — ми самі віримо у те, що врятували душу Львова?

Лев усміхнувся. Чесним усе-таки був міський голова. Хоча цією ж чесністю ставив під сумнів свою нормальність.

— Ні! — відрубав Безрукий.

— Отож-бо... — Змієборець виглядав розгубленим. — Коли оглянутися назад — суцільне божевілля. Так?..

— Ні...

Зморщене чоло мера видало дуже промовисте запитання.

— Ми не віримо, що звільнили душу Львова, — мовив Безрукий. І запевнив: — Ми це знаємо!.. І це на крапельку більше, ніж вірити...

Мер потер чоло. Смішно, як колись перед учителькою у першому класі. Коли не міг пояснити, що вночі робив на шкільному горищі... Що, що?.. Привида шукав!.. Бабуся розповідала, що в школі блукає привид комунізму!..

— Виходить, я вже більше не сиджу на смерті?.. — усміхнувшись, сказав міський голова.

— Можливо... Не повністю... — Лев поплескав Змієборця по плечу, як давнього друзяку. — Хіба що краєчком сідниці... — хихикнув він. І побіг сходинками вниз.

Його наздогнав напрочуд оптимістичний голос Змієборця.

— Дякую, Леве! — крикнув мер.

— І вам! — озвався Безрукий. — За молитву до святого Великомученика Юрія! — не такий уже той мер наївний, як із себе корчить... Стратег...

Лев спрямував вдячність міського голови привиду безрукого ката.

— Дарую, друже! — гукнув у просторінь, лякаючи туристів, що саме слухали досвідченого екскурсовода, котрий дурив їх наївні вуха по повній програмі.

— Підземеллями ратуші, — шепотів сенсацію дядько із закрученими догори вусами, — ще й досі блукає привид безрукого ката... Який ще за життя наказав обрубати йому руки, бо на них було багато крові...

— Дзуськи! Він уже в небі!.. — втрутився Лев. — Я знаю!.. — сказав переконано. — А душа Львова тут! Живе у годиннику!.. — ділився він сенсацією. Годинник ствердно бемкнув.

Туристи всміхнулися Безрукому. Начебто повірили. Не так у побрехеньки, як у щирість дивака...

— Божевільний... — пошепки поставив діагноз гід. Він займався такою делікатною справою, посвячував наївних людей у таємниці інших світів, а не розумів, бідолаха, елементарного: божевілля — це коли ти переконаний, що життя, яке бачать твої очі, — справжнє...

49

Про свій сюрприз Лев оголосив чесному товариству у п'ятницю ввечері.

Спочатку легенько вивідав у Марі, чи в неї на роботі часом щось не горить? Адже з цими лікарями одна морока — ні вихідного, ні свята, ні сім'ї!.. Кожен день хтось божеволіє, і його, щасливого, доводиться за волосся затягувати назад — у реальний світ! У нього самого кебета вже давно догори дриґом стала, клепки розсохлись і не всі вдома були... Але жив якось світ, теліпався, бо й варіантів інших не мав... Бо як каже мудра пісня: «Допоки сонце сяє, поки вода тече, — надія є!..».

— Ти щось задумав, коханий? — здогадалася дружина.

— Бери вище.

Марі чекала пояснення.

— Вирішив!

— Ну, це ти тільки так думаєш, що вирішив... — засумнівалася Марі. Але я принаймні вислухаю.

— Завтра їдемо в гори! — випалив Лев.

Марі кинулась на чоловіка, як левиця на здобич, і повисла на його шиї.

— Ура! Нарешті ми виберемося з хати!.. — вона поцілувала Лева. — Самі поїдемо?.. З Ганнусею?.. А чим?.. З ночівлею?.. — засипала запитаннями.

— І з Ганнусею, і з Любою, і з вундеркіндом, і з бабусею...

— Якою?.. Стефою?.. — скривилася Марі. — Я не витерплю отих її скиглінь...

— Ні. Любиною бабусею. Поїдемо мікроавтобусом. Знайомий погодився. Коротше, все. Це сюрприз.

— А Борис, Люба і бабуся про гори знають?.. — запитала Марі.

— Ще ні... Але зараз дізнаються. Одягни мені Ганнусю. Прогуляємось...

— Ну ти й бевзь, Безрукий! — сплеснула руками Марі. — Та про такі речі людей треба заздалегідь попереджати!

— Нічого, переб'ються...

— А якщо вони не зможуть?.. — спохмурніла хвиляста жінка. — Поїдемо самі?..

— Зможуть! — запевнив Лев. — Я хоч, дорогенька, може, щось і неправильно роблю, але в мене завжди виходить так, як я хочу...

— На диво, Левчику, я навіть не маю чим тобі заперечити!

— Я знаю... Безрукий уже дзвонив Борисові. — Проспект Свободи. Біля голубів. З Любою. Через півгодини! — наказав.

— Ми вже тут... — відповів вундеркінд. — Я, Леве Львовичу, ясновидець...

50

Гори були свіжі, як подих немовляти. Грайливе травневе сонце пекло по-справжньому, наче перед тим його хто підігрів на розпеченій пательні. Пасажири мікроавтобуса, не змовляючись, цілу дорогу мовчали — мрії зненацька напали на всіх одночасно, були кольоровими, іскристими, колисали до лоскотів, обіцяли рай...

Карпати вміють заворожувати!.. Споконвіку їхнім козирем було спочатку викликати в мандрівника шок від несподіваної містичної краси, а потім уже — насолоду... Хто вмів розчинятися в горах і стати його частинкою — блаженствував...

Мікроавтобус звернув перед Сколе ліворуч, минув залізничну колію, під мостом залишив за собою річку Опір, виповз на прикрашену ямами дорогу і під прихистком смерічок, які обабіч звисали з гір, плив, насолоджуючись затишком, уперед, до секрету, який придумав Лев... Праворуч зашуміла річка Кам'янка — напориста, як страх, що давно став повелителем світу через свою непогамовність... Вода — теж володар... Усього живого... Хтозна, як воно є насправді, усе змінюється, пливе у своєму ритмі... Може, вода і є господарем духу... І якщо колись щось і переможе страх — це буде вода. Точно!..

Попереду з'явилися будиночки, альтанки, а далі — цілий ярмарок. Авто серед сп'янілого від карпатського повітря люду ледве повзло. Голови мандрівників стирчали у вікнах. Шедеври, створені природою і людиною, милували зір і лоскотали нюх!.. Сувеніри з дерева, тканини, звірини, каменю на будь-який смак!.. Напої, настояні на будь-чому, що росте, живе і пахне!.. Вишукані страви на живому вогні: від смачнющих каш, свіжих салатів до різних видів м'яса!.. Усе, чого забажає шлунок!.. І чого не забажає — теж було вдосталь!..

А трошки далі, за ярмарком, нуртувала душа гір!

— Виходьте, ледарі! — скомандував Безрукий і прикусив язика, коли глипнув на бабусю Гелену. «Треба бути лагіднішим у висловах», — подумав. І вигукнув: — Сюрприз — тут!

Водоспад!..

Марі застигла у своїх хвилястих, чистих мріях. Ганнуся зачаровано розтулила ротика. Люба від подиву присіла. Бабуся по-молодечому випнула груди. Борис задумливо потер свого смоляного чуба, зняв окуляри, розплющеними очима продіагностував водоспад і вигукнув: «Чую сенсацію!»

Магічний Кам'янецький водоспад! Непримітний на перший погляд, не силач і не красень, а вмів захопити дух до затьмарення в очах! Від насолоди просто бути! Бути біля нього! І все! Люди липнули до водоспаду, як до меду, дивувалися, чого ж їх так тягне до цього водяного чуда... А відповіді не мали... І лише сьогодні водоспад помітив купку нових мандрівників, які знали його секрет. Жвавенька бабуся, мила хвиляста жінка, голубине дівча, романтичний вундеркінд і патлатий чоловік-скеля добре відали, що чари водоспаду — у його душі. Вільній, як плин ріки. Яка живе собі між двома каменями-легенями і дихає мудрістю, яку несе вода!..

— Дякую!.. — першою отямилась Марі, чмокнула Лева у щоку, передала йому Ганнусю і побігла з Любою до водоспаду. Борис був вундеркіндом, тому одразу зметикував, що має дівчат сфотографувати.

— Обережно! Там слизько!.. — попередив Безрукий.

Бабуся Гелена зійшла до ріки, дивилася на воду і зачаровано переглядала воскреслі краєвиди свого життя...

Поки народ милувався водоспадом, Лев пішов до мікроавтобуса. Переклав Ганнусю із здорової руки на покалічену. Дитя, не відчувши таткової долоні, мимовільно обняло його за шию. Безрукий відкрив багажник і вийняв чорну сумку у білий горошок. В сумці, наче дзиґа, завирувало життя. Чоловік якусь хвилину заворожено вивчав білий горошок — і життя втихомирилось. Тоді він спустився по східцях, викладених з каменю, до річки і сховався під звислими з берега смереками. Якнайдалі від людей. Страху не мав. Був спокійний, як сонце, що завмерло над горами й навіть не кліпало. Поставив сумку на гігантську кам'яну брилу, яку невідь-як умудрилася принести сюди вода. «Тож треба такі мускули мати!» — здивувався. Погладив сумку, ніби холодного небіжчика, якого ось-ось зариють у землю, наче який скарб. Розстебнув блискавку, відійшов. Принишкла Ганнуся здивовано зиркала то на тата, то на сумку... Змія спочатку висунула голову, оглянулася. Знайшла очима, які ніколи не кліпають, бо не мають часу на дурниці, Безрукого. Вивчала.

— Вилазь! Ти вільна... — сказав Лев.

Змія Зоя ще раз недовірливо оглянулась, а потім вислизнула із своєї чорної в білий горошок в'язниці і пірнула у воду. Безрукий побажав їй щасливої долі, подумки мовив «прощавай!», хоча краєчком інтуїції здогадувався, що вони ще зустрінуться...

Лев з Ганнусею повернулися до водоспаду. Марі вже встигла здійняти ґвалт, де вони поділися. Така була зворохоблена останніми подіями, що легко придумувала всілякі жахи. Уяву мала не гіршу, ніж Стівен Кінґ...

До радісного товариства підійшов, накульгуючи, водій мікроавтобуса, про якого вже й забули.

— Все готово, Леве Львовичу! — повідомив Безрукому.

Стіл був накритий у дерев'яній альтанці. Всілися. Смакували вишукані карпатські страви, охали, ахали, прихвалювали. Борис устигав не лише змітати страви, але й смакувати історію із спасінням душі Львова. Щораз розпинався, який неоціненний внесок своїм безцінним мозком він зробив для перемоги. Правда, не забув похвалити Любу і Марі, декілька теплих слів, як координатору місії, припало й Безрукому. З того монологу Лев тішився найбільше, а коли всі наситились, мовив:

— А тепер, панове, ще один сюрприз. Хоча, признаюся, не впевнений, чи він вам сподобається...

— Сподобається, Леве Львовичу, можете не переживати!.. — запевнив вундеркінд, смачно плямкаючи. — З однієї простої причини: не буде скучно! — Бо всі ваші дії, вибачте за відвертість, — алогічні. Щоб їх збагнути, треба знання поєднувати з інтуїцією, плюс... — юне світило науки зробило затяжну паузу, — бути хоч крапельку божевільним. А ми такі! — зареготав він. — Ну то що, як зветься ваш сюрприз?..

— Правда, — відповів Лев голосом, що змусив усіх перестати жувати. Усіх, окрім юного ботаніка. Якому природа вже давно зізналася, що правди не існує... Правда — віртуальна, дуже капризна жінка. Вона з головою віддається тільки тому, хто вірить у її побрехеньки...

— Правда з ваших уст звучить загрозливо, — намагався жартувати Борис. Хтось під столом копнув юнака в ногу, щоб замовк.

— Отож почну з того, що не лише ви, дорогенькі, прислужилися до того, що душу Львова звільнено. Як дехто з вас знає, колись я був тренером з «бойового гопака» — навчав виживати у нашому світі таких самих покалічених долею екземплярів, як я. Тобто дітей з фізичними вадами. Хлопці повиростали, розбіглися межи людьми, влаштували життя, але відчуття плеча друга не втратили. Захланний світ не зловив їх, слава Богу.

— Знаємо, — не витримав Борис, — це вони захопили замок Лавника. Ну, ще тоді, коли ви шукали Марі. Під час містичної спецоперації із звільнення привида безрукого ката...

— Так. І саме ці чоловіки погодилися знову витягати мене з халепи...

— Похвально, — вундеркіндові не закривався рот. Люба притулила свого мініатюрного пальчика до пухких вуст, натякаючи Борисові, щоб замовк.

— Отож першим, за ким мої хлопці почали слідкувати, — був маг і гіпнотизер Наум Чортополох. Чому?.. — запитав Лев. І сам відповів: — Бо просто так відкривати свої видива Марі, що «мер сидить на смерті», сенсу не було. Логічно?..

— Але він мав рацію... — попередила Марі.

— Мав. Але навіщо про цю рацію було признаватися тобі?.. Саме тобі, дружині ненормального Безрукого?..

— Не знаю...

— А я захотів дізнатися. І тому за ним ходили крок у крок... Ті, кого маг не знав і запідозрити у шпигуванні не міг... Хіба що допомогла б йому магія... Словом, виявилося, що Чортополох уже другий рік працює в міській раді в архіві. Цікаво?.. — Товариство мовчало. Працює, то й на здоров'я. Що тут такого інтересного?

— Смію здогадатися, що за Бориславою Болеславівною ви теж організували стеження... — не витримав Борис. — Після того, як вона дізналася про послання...

— Точно... — підтвердив Лев. — Тільки не перебивай, — попрохав, — бо думки й так у клубок зіжмакані... Так от, — вів далі Безрукий, — усе йшло нормально, Чортополох і Стійка були під контролем, ми спільними зусиллями вирахували, що викрадення душі Львова має відбутися 6 травня. І саме в цей вечір у моєму піджаку знайшовся загублений телефон. Підозріло? Є таке діло... Виявилося, що його спочатку знайшла, а згодом підкинула мені в кишеню наша інститутська прибиральниця пані Дуся. Скоріше, бабуся Дуся, але жвава, як пропелер...

— І за бабусею ти теж почав шпигувати... — зіронізувала Марі.

— Ти не помилилася, кохана... — кивнув Лев, приховуючи роздратування. — І цю бабусю мої хлопці бачили у ратуші. З ким би ви подумали?.. З Чортополохом!.. Що мав на це подумати алогічний Лев Львович?.. — Безрукий звертався до Бориса. — Збіг?.. Можливо... — відповів сам собі. — Далі. Наступного дня хтось з моєї електронної пошти надсилає вітання з днем народження Стійкій, а заодно і повну розшифровку того, як ми дізналися про час викрадення душі міста... Сказати, що я був шокований, — все одно, що нічого не сказати. Я був розбитий, пригнічений, відчував себе голяка на проспекті Свободи. Ніби поставили мене там на глум замість Тараса Григоровича!.. А генія відпустили розім'яти м'язи, погуляти Львовом...

— Не забувайте, що з вашої пошти так само прийшла фотографія і до мене, якої ви не відсилали!.. — додав Борис.

— Отож-бо! До того ж, я, бевзь, відаючи, що хтось знає пароль до моєї пошти, даю цю саму скриньку мерові, щоб він мені скинув крісло дракона, сфотографоване опівдні!.. До слова, це ідея Люби, молодець!.. Сам Бог нам послав таку метиковану красуню!..

Замість вкритися рум'янцем дівчині — почервонів чомусь вундеркінд.

— І цього листа хтось прочитав! сплеснула в долоні бабуся.

— На жаль, пані Гелено, так. Раніше за нас. А у фотографії було друге послання... І тоді я знову стрімголов мчу на роботу і знаходжу в своєму кабінетику мініатюрну камеру, націлену на мій монітор... Стає зрозумілим, чому хтось знає пароль входу в мою пошту. Далі виникає запитання: а може, цей хтось почув чи побачив, як ми розшифровували послання?..

— Телефон! — підскочив вундеркінд. — Ваш телефон прослуховували!..

— Я теж так подумав. І запитав себе: хто?..

— Це мусив бути хтось один. Хто знав пошту і хто мав розшифровку... — припустила Марі.

— Так. Або Наум, або Борислава...

Схоже, розповідь Лева друзів заінтригувала.

— Чому ти відразу ж не викинув цей клятий телефон? — налетіла на Лева Марі.

— По-перше, не хотів сполохати нишпорку. По-друге, вирішив пограти за його правилами... По мобільному і біля мобільного я говорив лише про те, що може сплутати карти слухачеві... А без телефону робив те, про що ніхто не мав здогадатися...

— Навіть ми... — прошепотіла Люба. Лев на це не відповів, і відомо, чому. Бо правильно...

Борис з нетерплячки вибіг із-за столу, став перед Безруким і, чухаючи свого смоляного чуба, видав на одному подихові:

— Я перепрошую, Леве Львовичу, але ваша хитра розповідь, схоже, затягнеться надовго, а мене сильно мучить одне делікатне запитання. І я не хочу чекати, я хочу знати зараз: коли ви дізналися, що душа Львова захована не в звичайному кам'яному левові-звірові, а в статуї Святого Лева-чоловіка, що на фасаді собору Святого Юра?

— Вранці після нічних відвідин купола музею етнографії. Там, де бродив привид свободи...

— Чому бродив?..

— Бо він там вселився в мене, наївний очкарику!.. — крикнув Лев. — Хіба ти не зрозумів?.. А я-то думав, ти просто тримаєш язик за зубами, бо вловив мої натяки мовчати!..

— Я не зрозумів... — пробубонів Борис.

— Який ще привид свободи?! — підскочила Марі. — Безрукий, ти хворий чи тільки прикидаєшся?..

Лев поклав Марі руку на плече. Намагався погладити, але вона відсахнулася.

— Зрештою, кохана, тебе ніхто не змушує вірити. Тим паче, що привид уже мене покинув. І полетів до неба. Щоб передати вітання безрукому катові... Так що я знову вільний. Стовідсотково твій...

Більше ніхто з товариства не насмілився навіть слова мовити. Лев продовжив:

— Привид свободи і привів мене до собору Святого Юра... — Безрукий наче провалився у спогади. — Того дня Марі знову помчала на роботу, у сусідки стався черговий заскок, і я пильнував дитину. Але не міг всидіти вдома. Ніяк. У мені вирував якийсь вулкан і виштовхував з дому. І ми з Ганнусею втекли з хати. Я був не я, ноги самі занесли мене до собору, а очі самі вгледіли на голові статуї Лева Шептицького голуба. Отоді я дізнався, де душа Львова і хто її може врятувати...

— І ви мовчали! Ну, ви, Леве Львовичу, просто скеля! — образився вундеркінд. — А я, дурень, бігав з фотоапаратом по всьому Львову, як клоун...

— Вибач. Але це тільки заради справи. І заради вашої безпеки... І це ще не все... Так що раджу всім набратися терпіння і простити мені... Я не буду тягнути, розповім швидко... Обмізкувавши поведінку Стійкої, Чортополоха, Лавника і Войтович, я зробив висновок: Борислава виконує своє — шукає кам'яного лева за допомогою змії. Місія Зоряни — залучити до афери Ярему, завдання Яреми — нейтралізувати мене. А ось Наум Чортополох, схоже, був таємним і найнебезпечнішим гравцем. Він мене підслуховував, він якось шпигував за Стійкою, він нашу інформацію таємно зливав Бориславі, а її, як-от фотографію «тріо зі змією», мені. Чортополох, однозначно, хотів, щоб ми знайшли кам'яного лева, а він цією знахідкою скористався...

— Він теж полював за душею Львова! — заокруглила свої оченята Люба. — І ми в цьому переконалися, коли його змія напала на голуба біля собору.

— Багато чого я тоді ще не міг втямити, але знав точно, — вів далі Лев, — що Стійка і Чортополох — основні претенденти на душу міста. Як і для чого — я не знав!.. Але від Борислави і Наума несло небезпекою! Явною! Повірте, я загрозу чую шкурою!.. З мене не зводили очей люди Лавника, мене слухав Чортополох!.. А може, не лише слухав, а й бачив... За мною шпигувала перевдягнена в двірничку Стійка. Благо, вона нікому не довіряла, тому капостила сама... І я мусив щось придумати!.. До того ж, щоб не зачепити вас, мої любі!..

— І?.. — підігнала Лева Марі, явно незадоволена почутим.

— І я на Закарпатті в одного народного умільця замовив скульптуру Юрія Змієборця на левові!..

— Овва! — навіть бабуся не змогла приховати здивування. — Скульптура — бутафорія?..

— Витвір мистецтва, пані Гелено! — заперечив Лев. — Сенсація! Шикарна приманка для туристів!..

Як виглядали Марі, Борис і Люба — краще не казати. І взагалі словами важко описати.

— Мера хоч попередили? — єхидствував вундеркінд.

Безрукий розізлився.

— Не в'їдайся, очкарику, добре? — попросив. — Мер був у курсі. Інакше не освячував би скульптуру. Ще й у тому місці і в той час, коли нам було потрібно!..

— Я повірила, що душа Львова у цьому Юрієві на левові... — прошепотіла Люба. У неї потрясіння не минало.

— Так мало бути. Всі мали повірити. І це спрацювало. Далі... — Лев погладив дружину по її пахучому хвилястому волоссі. — Тільки ти зараз, кохана, не скипи. Гаразд?.. — Марі мовчала, не дихала і не рухалась. — Згодом до мене зателефонували. З погрозою. Попередили, щоб я пам'ятав, що маю дружину і дитину. Голос був Лавника. Номер телефону Лавника. Але дзвонив, скоріш за все, Чортополох... Ну не Ярема — точно. Вібрації голосу судді я можу вирахувати навіть на заповненому шаленіючому футбольному стадіоні, так він мені колись допік!.. Більше того — я цей дзвінок передбачив. Не знаю чим: інтуїцією, клепками, душею, але я його чекав... Тому... — Лев відсунувся від дружини, — я сам у себе викрав Марі і Ганнусю!.. — Безрукий принишк, чекав шквалу емоцій, але саме шок усі емоції його друзів і паралізував. Продовжував Лев уже сміливіше: — Точніше, мої хлопці це зробили і відвезли моїх дівчаток на одну неприступну дачу добре перевіреної людини... Сподіваюся, кохана, тобі там було добре? — зиркнув на дружину.

— Мені там було страшно, Безрукий! За тебе, дурня!..

— Операція пройшла успішно, — Лев ніяк не зреагував на комплімент, — завдяки надійному другові, який у міліції не останній чоловік...

— Хто це такий? — налетіла Марі.

— Я, — відповів кульгавий водій Василь. Марі аж тепер придивилася до скромного, непримітного чоловіка. Схоже, впізнала.

Гори трохи підросли, аби ліпше бачити чудноту, яка засіла в альтанці біля водоспаду Любили гори людей, що вміли радувати світ цікавими емоціями!..

— А я стільки проплакала за Ганнусею і Марі... — дорікнула Люба.

— Прости, дитино, так треба було. Я мусив їх сховати. Цим викраденням я неабияк збив з пантелику Чортополоха... Оскільки маг мене чув, я мав його переконати у правдивості моїх почуттів. Я помчав на дачу до Лавника і там суддю трохи потовк. Дорогою назад викликав міліцію. Уже справжню, не дивіться так на мене. І випадково загубив телефон. Тобто викинув його. На смітник. Бо настав час вуха магові прикрити... Потім мої незрівнянні хлопці на чолі з Василем, — кивнув на водія, — підкинули ще одну цікаву інформацію, яка тільки підтвердила мої здогади... — Лев почав повільно сьорбати запашний трав'яний чай.

— Яку? — не витримала Марі.

— У Стійкої заночував Чортополох. І не як Чортополох, а як пан Пилип, торговець зміями, який приніс гостинці для гадюки... Ясно, що він і змію Стійкій підкинув, ще тоді, коли я за Бориславою не слідкував...

— Овва! — знову вирвалось у бабусі Гелени.

— А як ви спілкувалися з Василем? — доскіпувався Борис.

— Просто. Через газетний кіоск. Я щодня купую газети. А там працює Василева дружина. Я непомітно брав газети, залишаючи записку. Так само разом з газетами забирав листа від Василя, — Безрукий розсміявся, чим зовсім не потішив Марі. Вона думала, що знає його, як облупленого, а виявляється — він обвів навколо пальця усіх підряд: і своїх, і чужих. — Далі виникла проблема — зникли голуби. Разом з цією проблемою прилетіла ще одна проблема.

— Це я! — почувся авторитетний голос біля колиби.

— Матуся? — здивувався Борис.

— Так, мій хлопчику, вона... Ти що, вже матері не впізнаєш? Ох ці відрядження... — бідкалася вона. — Вибачте за запізнення.

— Сідайте, пані Орисю! — Лев вискочив із-за столу, підвів жіночку до чистого прибору.

— А я-то думаю, для чого зайва тарілка? — дивувався вундеркінд. — І тут ви схитрували, Леве Львовичу...

— Не схитрував, а чекав гостю! — заперечила синочкові матуся і лагідно всміхнулася Безрукому. — І взагалі, Борю, будь ввічливим, — додала пані Орися.

Поки Лев знайомив пані Орисю з товариством, наливав за зустріч, припрошував новоприбулу гостю покуштувати карпатської смакоти, час виліз з бистрої річки, поселився в тіло равлика і повз... Найбільше чекання бентежило вундеркінда. Бо він знав; чого можна чекати від матусі. Якщо не лукавити — всього!.. Юнака довго мучило, як і коли матуся умудрилася пролізти в його компанію... Зрештою, дав собі спокій — для вчених відьом не існує ніяких перепон!..

Коли пригубили за знайомство, Безрукий продовжив:

— Мені доповіли, що Борислава Стійка зустріла в аеропорту Орисю Мудрагель. Жіночки зразу ж поїхали до Борислави...

— Так, Борислава — моя давня подруга, — почала вчена пані, — зі студентських часів. Ми в гуртожитку жили в одній кімнаті. Згодом наші шляхи розійшлися. Бо Борислава — кар'єристка, а я — авантюристка... — Борис тільки прицмокнув. — Що, сину?.. — Матусі таке глузливе цмокання не сподобалося.

— Відверто...

— А як інакше, коли ви нині зібралися нікому не потрібну правду з комфортної дрімливості на безжальний світ виганяти?.. — оце таке видала вчена матуся. Посмакувала сказане і продовжила: — Борислава зателефонувала, що їй дуже зле і конче потрібна моя допомога. Просила приїхати. Чимшвидше. Бо шостого травня її можуть чорти забрати...

— Так і сказала?.. — перебив Борис.

— Саме так, синку... — Матуся спідлоба глянула на своє чадо. Геть від рук відбилося, чесне слово. — Я на той час уже вирішила, що полечу до Пекіна. Але перед тим я мала заскочити додому, щоб прихопити деякі цікаві матеріали. Тож мені не становило труднощів, щоб прибути до Львова на декілька днів раніше. І Бориславу спасти, і заодно перевірити, що там у хаті діється... — зиркнула на Бориса. — Навіть не сподівалася, що Борислава буде мене зустрічати... Але тим не менш... Подружка моя була суцільний зболений нерв. Наполягла, щоб ми зразу з аеропорту поїхали до неї. Я гадала, Борислава має серйозні проблеми із здоров'ям, що її стійке тіло дало збій. Та де там!.. Виявилося, що в неї поселився привид... Я подумала, що від гонитви за кар'єрою у неї жуки в голові поселилися, а не привид... Словом, Борислава мені популярно пояснила, що для того, щоб вона врятувалася, потрібно, щоб я в Юріїв день о тринадцятій нуль-нуль на територію собору Святого Юра занесла змію і випустила. При цих словах з її пазухи виставило голову гаддя і до мене зашипіло... Я запротестувала. Сказала, що змії в руки не візьму, не те що за пазуху!.. Тоді моя подружка запропонувала пронести гадюку в сумці. І не боятися, бо вона буде зі мною поруч аж до соборних воріт. Далі зайти не зможе — нечистий нутрощі рве, жили у вузол зав'язує. Не впускає...

— І ви погодились?.. — не витримала бабуся Гелена.

— Так. Але лише з умовою, що я сама виберу надійну сумку, у якій гаддя транспортувати. На тому і зійшлись. А ввечері, коли я поверталася з прогулянки, до мене підійшов ось цей пан, — Орися кивнула на Василя, — передав листа від пана Безрукого, з якого я дізналася і про душу Львова, і про привидів, і про свого сина, який завжди пхає свого носа не туди, куди потрібно...

Борис запишався. Видно, розцінив матусин закид як комплімент...

— А далі?.. — не терпілося Любі.

— Я цілу ніч не спала, думала, що маю робити. Спочатку хотіла плюнути і на Стійку, і на Безрукого, вибачте, пане Леве, за відвертість... Але ж у цю аферу було вплутане моє чадо!.. Тому я придумала ось що... На вранішній пробіжці, коли мене наздогнав, як і було домовлено, дуже симпатичний чоловік і сказав, що від Безрукого, я його посвятила у свій план. Він полягав у тому... Продовжуйте, Леве Львовичу, а я вип'ю чаю, бо в горлі пересохло...

— Ми підглядаємо, яку сумку купила пані Орися, купуємо таку саму, а в ліфті, який того дня випадково мало заклинити, сумки міняємо... Завдання пані Орисі — першій зі змією вишмигнути з хати Борислави... Завдання цілком реальне, зважаючи на те, що господині потрібен був час, щоб квартиру замкнути на ключі...

— Ну й матуся! Ну підпільник! — вигукнув Борис. — Отак нас з Любою обкрутила, як дітлахів! Про голубів розказувала!.. Про свої мрії! А сама вже все знала!..

— До речі, — пані Орися вже допила чай. — Про те, що у поміняній сумці голуб, я не знала!.. — дорікнула Безрукому.

— Це я в останній момент придумав. Ми купили молоду голубку.

— Вдало, — похвалила вчена жіночка.

— І цю знахідку, — усміхнувся Лев, — ледь не розтрощив ваш улюблений синочок. Добре, що сумка на льоту розкрилася і голуб устиг вилетіти.

— Я взагалі-то, Леве Львовичу, побачив, що матуся виходить з машини, у вікні якої скалиться ваша Борислава Болеславівна. Я зразу зметикував, що в сумці змія, і намагався затримати маму. А коли вона виривалася, то вихопив сумку і хотів перекинути через мур... Але не докинув...

— Спортом треба займатися! Скільки разів я тобі вже казала! — вставила своє чергове повчання матуся.

Безрукий замовив десерт.

— Але і це ще не все!.. — повідав гостям Лев. — У ніч на Юрія до мене додому приперся Ярема Лавник. Від нього я дізнався, що в Бориславу поселився привид Домовина з ратуші, у Зоряну — привид Чорної дами з кав'ярні, де тебе Любочко, облили кавою, а в Ярему — привид Ченця з Єзуїтського собору, грішник хоч куди — продав душу дияволові!.. До речі, мені правдою-неправдою вдалося переглянути відео з камери кав'ярні. Кавою тебе облив, а потім пригостив, попередньо вкинувши в неї якоїсь гидоти, замаскований Наум Чортополох. Тому тебе так і колотило.

— Для чого?.. — промимрило дівча.

— Для того, щоб я запідозрив тебе у брехні. Бо Бориславу і Зоряну колотило теж... Очевидно, маг розумів, що без твоєї допомоги нам не впоратись. І хотів, щоб я тебе від справи усунув, адже все виглядало так, що в тобі теж мешкає якийсь привид...

— Фантастика! — вигукнув Борис.

— Фантастика, юначе, в тому, що Лавник найняв якогось відомого екстрасенса, і той, дослідивши ратушу, кав'ярню і собор, запевнив, що Домовини дійсно немає в підземеллях ратуші, а от Чорна дама і Чернець і далі блукають своїми володіннями!..

Навіть учена пані Орися нахмурила брови.

— І ви припустили... — мовила здивовано.

— Що в Зоряну і Ярему могли підселитися привиди лавника-справедливості і війта-влади, яких великодушно помилував привид безрукого ката. Він, до речі, про це мене попередив у листі...

— А це означало лише одне... — висловив здогад Борис, — що вони теж претендуватимуть на душу.

— А сенс?.. — запитала Марі.

— Сенс — беззаперечний. Звільнення з підземелля. Шанс злетіти в небо. Видно, була якась лазівка...

— Тепер я вже нічого не розумію... — прошепотіла Люба.

— І я не розумів. І не мав часу на розгадки. Тому вирішив пильнувати за всіма... Стійку, за допомогою пані Орисі, ми начебто нейтралізували. Її змія не мала потрапити на територію собору...

— Проте залишалося ще три потенційних змії, які могли викрасти душу Львова... — зробила висновок пані Орися.

— Я теж так подумав. Тому, знаючи, що в однієї премилої дівчини є бабуся — чемпіонка країни із стрільби з лука, ми звернулися за допомогою до дивовижної пані Гелени. Про всяк випадок...

Бабуся аж помолоділа від похвали.

— І ти, бабусю, так легко погодилася на таку... пригоду?.. — здивувалася онука.

— Це я тільки зовні — бухгалтер, а в душі — романтик, — призналася бабуся. — Це перше. А друге: на що не підеш заради улюбленої внучки?..

Люба притулилася до старенької, а Лев продовжив:

— Хотілося не лише перешкодити викраденню душі Львова, а й звільнити її. Для цього потрібен був голуб. Білий молодий голуб, який не просто так подружився з Ганнусею. Правда, Любо?.. — Дівча кивнуло і закліпало своїми небесними оченятами. — Це ти мене переконала, що голуба може заманити до нас Ганнуся... І я вирішив ризикнути — тому послав хлопців на дачу за своїми дівчатками... З Борисом... Щоб моя кохана чогось не учворила...

— Це безумство — ризикувати дитиною... — дорікнула Марі.

— Вибач... Знаю... — промимрив Лев і замовк. Не черствий же він, не колода: одна згадка про цей божевільний крок здушувала серце у лещатах страху й обливала чорною кров'ю. — Далі ви все бачили... — закінчував він свої одкровення. — Змію Наума Чортополоха я задавив ще перед собором, а в змію Зоряни Войтович у вирішальну мить поцілила пані Гелена...

— А Ярема Лавник?.. — запитав вундеркінд.

— Він був чистим. Без привида в собі. Це я зрозумів уже опісля. Його знову обдурила кохана жінка. Як і раніше. Така, видно, його спокута за гріхи... Або благо... Не впевнений, що самому Яремі відомо, як йому краще: чи з агресором у собі і диво-жінкою, чи вільним і без неї...

— Виходить, — Борис не приховував подивування, — Зоряна була найближче до мети!.. Її змійка виявилася найспритнішою!..

Безрукий погодився.

— Виходить, що так, — мовив він. — Хоча не знати, як би воно сталося, коли б не пані Орися. Гадаю, гадючка Стійкої була набагато краще підготовлена...

— І якби не ви, Леве Львовичу! Вражений вашою реакцією!.. Я помітив, деякі туристи встигли зняти на камери цю феноменальну ліквідацію змії мага! Мушу їх знайти! Кров з носа!..

— Нам просто пощастило, що гадюка мага не витримала паузи і кинулася в необдуману атаку на голуба... — виявив скромність Безрукий.

— Видно, Чортополох не встиг її попередити, що ви тренер з «бойового гопака»! — зареготав вундеркінд і заробив осудливого погляду матусі.

Ганнуся, упоєна цілющим гірським повітрям, заснула на руках Марі. Смерічки їй співали колискову. А мала крізь сон усміхалася, змахувала рученятами, наче була голубкою і летіла. Бабуся Гелена виразно зиркнула кілька разів на годинник, певно, втомилася...

— І все-таки: хто в кого вселився? — не заспокоювалась Люба. — Що тепер з цими... — дівчина задумалась, як краще назвати ще донедавна запеклих ворогів, — героями? — З інтонації можна було здогадатися, що герої без лапок. І правильно: бо хто поважає ворога, той цінує себе.

Лев глянув на трошки вже стишену, подобрілу Марі. Поглядом вручив їй слово.

— Вони в психіатричній лікарні, — повідомила хвиляста лікарка. — У Зоряни, Наума і Борислави — дисоціативний розлад. Тобто роздвоєння особистості. Зоряна поводить себе, як середньовічний суддя, карає всіх підряд згідно із законом. Наум каже, що він війт. Його манія — оборонні мури міста. Все укріплює та припасовує, наче жде якої навали. Борислава товчеться ночами у пошуках крові, бо бачить себе воскреслим з домовини упирем... Так що все зрозуміло, який привид у кому сидів...

— А Ярема?..

— А Ярема від Зоряни не відходить. Щодня приносить ласощі, молиться на неї, просить згадати його і повернути колишнє щастя... А вона щодня засуджує нещасного до смертної кари за перелюб... Так що Лавник уже не раз воскрес... Якщо чесно, мені його шкода... Ходить за мною, кається, обіцяє золоті гори, лише б я йому повернула кохану... А я не Бог. Потрібен час, щоб вигнати з її голови спогади, якими наслідили там привиди. І душу очистити від енергій минулого... Не так усе просто...

Сонце стояло на вершині гори і милувалося краєвидами. Сипало теплом додолу пригорщами, не шкодувало сил... Бачило сонце безліч світів, гріло істот на будь-який смак, а людей любило найбільше. Напевно, тому, що люди вміють дивувати... Іноді таке можуть утнути, що хоч бери і втікай з неба від сорому, а іноді... так приголублять, приласкають, зігріють любов'ю, що хочеться завмерти і світити лише людям, нікому більше!.. Хай простить їм Бог за егоїзм...

Мусило сонце спускатися з гори, хоча страх як не хотіло!.. Час підпирав, вечір з полонини підкрадався, а світило не могло відвести очей від компанії біля водоспаду. «Будь що буде! — вирішило. — Трішки підожду!..» Бо за стільки віків сонце добре навчилося читати людей. А безрукий велетенський чоловік, схожий на хижого лева й водночас на наївне дитя, щось зараз та й витворить. Чудово-безглузде, світло-темно-кольорове, заземлено-небесне! «Чесно! — вигукнуло сонце, аж луна пішла горами. — Щоб я з цього місця не встало!..» — бовкнуло. І захвилювалось. «А якщо дива не буде?» — злякалося.

Як це дива не буде?! Безрукий і нудьга?! Та ніколи!..

Лев піднявся над столом, як чорна хмара над горами. Прибрав поважності. Став пихатий, як місяць у часи своєї пузатості...

— Так що, найрідніші мої, під час спецоперації зі звільнення душі Львова ви бачили виставу, так би мовити, зі сцени. А я вам розкрив, у силу своєї щирості і відвертості, те, що коїлося за її лаштунками! — виголосив Безрукий.

Сонце з радості підскочило і заплескало променями.

— І як тебе тепер за щирість і відвертість покарати? — запитала Марі.

— Ви глядачі, вам і вирішувати, — відповів Лев. — Можна оваціями...

Запала мовчанка.

— Пропоную поставити питання на голосування! — знайшла вихід пані Орися. — Хто за те, щоб пана Лева простити? — Й одразу додала: — Оскільки я вистави не дивилася, я утримуюсь.

— Я теж, — поспішила бабуся Гелена.

— Я — лічильна комісія, — запропонував Василь.

Безрукий витріщився на Марі, Бориса і Любу. Які вони, його друзі, га?.. Зараз усе відкриється, вирветься на світ Божий!

— Я за те, щоб... простити, — всміхнулася Люба.

— Лев Львович — незбагненний екземпляр, — почав вундеркінд. — І те, як він учинив з нами, інакше як бездушністю не назвеш. Тому, Леве Львовичу, щоб вас трохи помучила совість, я вас... прощаю... — Юне ботанічне світило не могло без мудрувань.

Увага товариства переключилась на Марі.

— Які ви ще слабкі і безхарактерні, діти... — Марі дорікнула Любі і Борисові. — Значить так, Безрукий, — пригрозила Левові. — Я тобі цього ніколи не забуду — раз! Ти брехун і лицемір — два! Але я тебе прощаю — три!.. — За столом заплескали.

— Чому? — Лев пригорнув тендітну хвилясту кохану і наче сховав її від світу під своєю велетенською лапою.

— Тому що я знайшла сили уявити себе на твоєму місці...

— І?..

— Я вчинила би так, як ти!..

Здавалося, з радості Лев розчавить Марі в обіймах. Хвиляста красуня ледь звільнилася з його лещат.

— Але ти, Леве, забув нам відкрити останню правду! — І Марі подивилася навкруги.

— Яку?..

— Чому ти нас привіз саме сюди, до Кам'янецького водоспаду?..

Лев закрутився на лавці, наче вона його припікала.

— Збрешеш — нарікай на себе! — попередила Марі.

— Ще малим, коли я був у першому класі, нас із дитячого будинку возили сюди на екскурсію...

— Мало... — мовила Марі.

— І я випадково злетів з водоспаду вниз, у річку... Ну, непосидючим я був малим...

— Далі...

— Потовк собі голову, ребра, наковтався чистої гірської води... Словом, втратив свідомість...

— З цього місця детальніше...

— Ну і... поки мене приводили до тями смертельно перелякані вчителі, дух водоспаду мені сказав...

— Що?.. — допитувалася Марі.

— Що я повинен вижити, вирости і тоді... — Навіть смерічки нагнулися, щоб підслухати одкровення цього невпокірливого незбагненного велетня, — ...тоді він мене ще скупає!.. Не раз!.. — Лев вирвався з альтанки і побіг до водоспаду. На ходу зняв із себе сорочку, джинси і стрибнув у воду. Народ посунув до річки, щоб дивака сфотографувати. А Лев підставлявся під водяний струмінь життя, що з шумом спадав на нього з каменів, підстрибував, фиркав, махав руками, тішився, наче святий, що потрапив у рай.

— Ну хіба він не дітвак? — сміялася Марі. — Безрукий, вилазь! — крикнула до нього. — Буду тебе сушити!..

Коли Лев, щасливий, як Бог, вибирався з води, то ледь не наступив на змію, що блаженно скрутилася на камені. Зупинився. Упізнав.

— Що? — запитав.

— Свободу не спинити! — просичала змія і щезла між камінням.

Безрукий навіть не здивувався, що розуміє мову змій. «Теж мені революціонерка», — подумав, глянув на сонце, що спускалося з гір, і мовив:

— Атож...

09 серпня 2014 року —

12 січня 2015 року

Content

Андрій Процайло
Мер сидить на смерті

1

2

З

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50