Пролог

27 серпня 1883 року в протоці між Суматрою та Явою відбулося найжахливіше стихійне лихо сучасності — виверження вулкана Кракатау. Уже за день до катастрофи жителі тропічного раю чули глухе клекотіння, що не припинялося ні на хвилину. У небо здіймалися темні клуби диму й розповзалися на всі боки. Після обіду було темно, як уночі. У повітря злітав вогонь, і на землю лив дощ зі смердючої рідини. Клекотіння ставало дедалі голоснішим і голоснішим. Наступного ранку шум уже ледве можна було стерпіти. Незадовго до опівдня земля здригнулася від оглушливого гуркоту — такого сильного, що його можна було почути за п’ять тисяч кілометрів від місця подій. Вулкан викинув в атмосферу двадцять кубічних кілометрів попелу та гірської породи. Магма вирвалася на поверхню й потекла вниз. Море вийшло зі своїх берегів. Задрижала земля, і Зондською протокою прокотилося сорокаметрове цунамі. За лічені секунди приморські міста було стерто з лиця землі. Австралійські маяки змило водою. Відгомони припливної хвилі докотилися навіть до Ла-Маншу між Англією та Францією, де рівень води ненадовго піднявся на кілька сантиметрів. За цунамі послідували дощ із попелу й потоки лави. Розжарені хмари з гірської породи, газу тапилу проносилися зі швидкістю вісімсот кілометрів за годину. Стихія знищувала прилеглі острови. Було зруйновано сто шістдесят п’ять міст і сіл, загинуло тридцять шість тисяч людей. Хмари вулканічного пилу віднесло на сімсот кілометрів, і навіть на відстані двох тисяч кілометрів від місця трагедії з неба ще падав попіл. У результаті виверження Кракатау в атмосферу здійнялися такі маси пилу, що ще кілька місяців небо було темним. Сонце, що сходило, та місяць сяяли найнеймовірнішими відтінками. І за кілька років після цієї трагедії романісти описували приголомшливі запахи. Мабуть, саме це виверження вулкана й надихнуло художників-експресіоністів на кшталт Едварда Мунка на використання таких сяючих кольорів на своїх картинах. Наступного ранку, 28 серпня, від Кракатау залишилися лише уламки. Якимсь дивом на гігантських хвилях утрималися кораблі, і люди, які залишилися живими, боролися за своє існування на спустошених берегах. Не було ані питної води, ані їжі, ані медикаментів. Допомога надходила повільно. Нещастя зіграло на руку борцям за незалежність, які виступили проти голландських колонізаторів і підняли повстання. Дедалі більше індонезійців оберталося в іслам. Безладдя, що почалося після трагедії Кракатау, за кілька років переросло в боротьбу за незалежність Індонезії. Схили Кракатау перетворилися на безжиттєву пустелю, але вже за півроку біологи виявили там перші ознаки життя. За кілька років на кручах уже росли дерева, на острів повернулися тварини. У 1927 році настало відродження. Після серії підводних поштовхів із моря з’явилося Анак-Кракатау — «дитя Кракатау». Острів виник точнісінько там, де було центральне жерло вулкана. Незабаром після народження маленький острів знову став жертвою морської безодні. Чотири рази відроджувався він і знову зникав, і, нарешті, 1930 року з’явився остаточно. Відтоді Анак-Кракатау вважається найактивнішим вулканом у світі.

Частина перша

Країна вогнедишних гір

1

Ява, лютий 1895

У повітрі хоч сокиру вішай. Незабаром воно стане таким густим, що можна буде мастити на хліб. Із довгого листя епіфітів стікала вода й падала на вологу землю. Багатометрові ліани намацували опору в густому тумані. Земля по щиколотку була вкрита омертвілим листям і опалою корою. Там, де дерева росли не занадто густо, дорогу перепиняли струмки й трясовини, від яких найкраще було триматися подалі. І не через те, що можна було перемочити ноги, а через п’явок завтовшки в палець, які там мешкали і тільки й чекали, щоб у воду ступив необережний турист.

Професор факультету природничих наук Потсдамського університету Конрад Лілієнкрон повісив гвинтівку на плече й міцніше затягнув ремінь. Звісно, вона важила кілька кілограмів, але він був не настільки наївним, щоб вирушати в джунглі без зброї. Все ж таки тут живуть тигри й інші хижі кішки. Не кажучи вже про людиноподібних створінь, яких корінні жителі називали орангутангами. У густому листі пронизливо кричали тропічні птахи, яких у цій південно-східній частині острова було особливо багато.

Ява розташувалася в Індійському океані й була найбільшим із чотирьох Зондських островів. Тропічний рай із густими джунглями, мангровими болотами, саванами та величезною кількістю зовсім не вивчених тварин, Лілієнкрон підвів голову, щоб помилуватися видом. Над ним пара рожевих какаду дзьобала стиглий плід папайї. Райський птах розпустив свій чудовий хвіст, і оперення мінилося в променях ранкового сонця. А високо над ними блискавично перестрибували з гілки на гілку жовтенькі папужки. Він задумливо посміхнувся: так, Ява — це Едемський сад, навіть незважаючи на високу вологість повітря й задуху. Такому досвідченому дослідникові тропіків вони зовсім не заважають.

— Темалю, де ти там? — обернувся він.— Моя мати й та йшла б швидше.

Він заліз на корінь дерева, що виступає, і вдивився в туманну хащу. Куди знову запропав цей носій? Темаль так поводиться, начебто в них цілий день по переду. Швидкість помічника підозріло залежала від оплати, але Лілієнкрон не збирався торгуватися через кожне гроно бананів. Виключено. Угода є угодою. Місцеві жителі повинні це розуміти й поводитися відповідно, а не оббирати іноземців до нитки. Ось Темаля б він перевиховав. Не може бути, щоб йому, з його досвідом і авторитетом, не вдалося дисциплінувати простого носія. Потрібно, щоб ці люди зрозуміли, хто тут хазяїн, і тоді інші поводитимуться відповідно.

Лілієнкрон був геологом. Точніше, вулканологом. Тендітний чоловік із гострими рисами обличчя й шапкою, що була скоріше пародією на турецький головний убір. Злі язики стверджували, що саме таку шапку й пошив би кравець із «Макса й Моріца» поета-гумориста Вільгельма Буша. Там хлопчаки так смішно дражнили цього кравця! «Кравчик! Бе-бе-бі! Начувайся далебі!» Але ця історія в картинках була популярною тридцять років тому.

Не те щоб Лілієнкрон не цінував гарний жарт, але занадто вже далеко він зайшов. Все ж таки він був шанованим професором в одному із найзнаменитіших університетів світу. Перед таким фахівцем-вулканологом із зарплатою у дві з половиною тисячі марок були відкриті всі двері на землі. Але видно, хтось із студентів почув цей жарт, і за професором відразу закріпилося прізвисько Кравчик. Якийсь час Лілієнкрон намагався заперечувати, але тільки розпалював жартівників.

Ну й Бог із ними. От якби він знайшов те, що шукавуже півжиття, тоді б до нього ставилися з більшою повагою. У цьому він був упевнений.

Він витягнув шию. Нарешті він побачив чорнявого юнака з рюкзаком за плечима. Темаль зірвав тигрову орхідею й задумливо нюхав квітку. Напевно, згадував наречену, яка чекала на нього вдома. Лілієнкрон нетерпляче замахав рукою.

— Темалю! Сюди!

Носій помітив супутника й поквапився до нього.

— Скільки можна! — заходився вичитувати йому Лілієнкрон, уперши руки в стегна.— Я вже тисячу разів тобі казав, що нам потрібно поквапитися, якщо ми хочемо встигнути до дощу дістатися до стоянки.

Такими темпами ми ніколи не дійдемо до Бромо.

— Не переймайтеся, туане Лілієнкрон. У нас багато часу,— Темаль понюхав квітку.— Якщо хочете швидше, заплатіть більше грошей.

— Забудь про це, мій любий. Ми вже обговорювали цю тему. Ти виконаєш те, що обіцяв, інакше я розповім старості села, що в нього живе шахрай. Якщо я залишуся задоволений твоєю роботою, ти отримаєш винагороду. Але тільки якщо не будеш знову вести мову про гроші. Якби я знав, скільки з тобою буде клопоту, повір, я б узяв іншого носія,— він суворо подивився на Темаля, що здавався присоромленим.

Лілієнкрон вдоволено кивнув, причому приховав, що Темаль виявився єдиним, хто більш-менш зрозуміло розмовляв малайзійською, а відтак, його останній аргумент був зовсім недоречним. Але хлопцю знати про це було не обов’язково.

Темаль знизав плечима, упокорився з долею й протягом наступної години не відставав від Лілієнкрона.

За деякий час у лісі посвітлішало, і він поступово перетворився на рівнину, що поросла травою та дрібним чагарником. Із іншого боку височіло порізане ущелинами плоскогір’я Кальдера, за ним здіймався Бромо.

Лілієнкрон посміхнувся. До вулкана рукою сягнути. Невдовзі можна буде розбивати табір. У пориві радості він збив верхівку чагарнику біля стежки.

Але не пройшов він і ста метрів, як зненацька зупинився. Від подиву в нього перехопило подих.

Під ногами лежав величезний котлован. Праворуч і ліворуч тягнулося рівне, немов під лінійку окреслене, урвище. Складно сказати, яким воно було завдовжки. Ясно тільки одне — воно занадто широке, щоб його обійти.

Лілієнкрон подивився вниз, і в нього з’явилося дивне відчуття. Глибину ущелини не можна було оцінити, тому що дно закривав густий жовтуватий туман. З країв обриву пробігли тонкі тріщини, роблячи його ненадійним. Він обережно відступив назад і зняв із плеча гвинтівку.

— Дивно,— пробурмотів він.— Такого котловану на карті я не пам’ятаю. Але він перед нами.

Учений вийняв із рюкзака мапу, розгорнув і розклав на землі. Він повільно провів пальцем по паперу. Темаль підійшов і з цікавістю за ним стежив. Обличчя в носія стало серйозним.

— Так я й думав,— сказав Лілієнкрон.— Його тут немає. Або це наші жовтороті пташенята наплутали, або він з’явився зовсім недавно. Я схиляюся до останнього,— він подивився на інший бік — туди, де височів Бромо.

Над вершиною вулкана клубочилися темні хмари. Правильна ознака того, що будь-якої миті може початися виверження. Лілієнкрону навіть здалося, що він чує огидний запах сірки.

— Цілком можливо, що розколина в землі з’явилася після останнього землетрусу,— зауважив він.— От ця червонувата порода — прямий тому доказ, бачиш?

Темаль мовчав.

Після спустошливого виверження Кракатау дванадцять років потому земля Яви була в постійному русі. Майже щотижня лунали поштовхи. Місцеве населення так до цього звикло, що вже не надавало землетрусам великого значення. Невеликі струси вранці стали такими ж повсякденними, як і схід сонця. Лілієнкрону ж, навпаки, знадобилося досить багато часу, щоб до цього звикнути. Не раз він прокидався від того, що гойдалася підлога й тріщали стіни. Але через те, що дев’яносто відсотків усіх будинків були побудовані з бамбуку, ймовірність загинути була досить незначною. Відчуття, втім, було не з приємних.

Особливо вночі.

Стіни котловану стриміли вниз під кутом сорок п’ять градусів. Спуститися буде складно, але цілком можливо. Лілієнкрон глянув на носія.

— Як думаєш, варто ризикнути?

Темаль похитав головою. За весь цей час він не сказав ані слова. Його губи, що завжди були розтягнуті в посмішці, стиснулися в тонку лінію. Таким Лілієнкрон його ще не бачив.

— Що з тобою? — запитав він.— Язика проковтнув?

— Краще нам повернути, туане Лілієнкрон. Тут щось негаразд.

— Що негаразд?

— Темаль знає таке місце. Там у нас теж котлован. Проклятий. Краще нам повернути.

— Це просто ущелина. Вона виникла через рухи земної кори. Нічого страшного тут немає.

— Все ж таки, туане, я боюся. Краще повернутися.

Носій виглядав не на жарт наляканим. А, може, це черговий виверт, щоб видурити більше грошей? У Лілієнкрона з’явився план.

— Якщо хочеш більше грошей... Я вже говорив, що цю тему закрито.

— Ні, не потрібно більше грошей. Тут занадто небезпечно. Котлован — це обитель кам’яних.

Лілієнкрон помовчав. Він уже чув про кам’яних. Ішлося про створіння, що нападали вночі на міста й села та захоплювали людей і тварин. Їхні описи відрізнялися, але всі свідки стверджували, що це моторошні істоти з копитами замість ніг і рогами на голові. Саме так жителі Заходу описували диявола. Природно, все це дурниці. Чортів не буває. Як може такий вигляд тварин залишатися досі не вивченим? Але, з іншого боку, що, коли це пов’язане з метою його подорожі на Яву? Він уже чув із різних джерел, що кам’яні занадилися ходити до селян місцевих сіл. Король острова навіть звелів кинути жереб, щоб вибрати жертву для приношення цим створінням.

Спочатку Лілієнкрон не надавав подібним історіям великого значення, але тепер почав підозрювати, що поява цих істот якимсь чином пов’язана з котлованами. Чи можливо, що?.. Ні, це було б занадто добре. З іншого боку, як учений він не міг покладатися винятково на випадок.

— Ці кам’яні... Ти впевнений, що це не просто казки?

Темаль енергійно покивав головою.

— Це не казки. Кам’яні справжні. Вони приходять темної ночі, крадуть, убивають.

— Ти хоча б одного бачив?

— Ні, не бачив. Але вони існують. Забирають із собою чоловіків, жінок і дітей. Вони йдуть у темні печери глибоко під землею.

Лілієнкрон задумливо подивився в глибину.

Налетів вітер. Туман на дні котловану заворушився і звідти здійнявся сморід. Обличчя Темаля посірішало.

— Відчуваєте запах? — запитав він ледь чутно.— Це подих диявола.

— Заспокойся, бідолахо,— відповів Лілієнкрон.— У мене є пропозиція. Я спущуся і спробую розвідати, чи зможемо ми піднятися на інший бік. Ти можеш поки почекати тут і заодно приготувати щось попоїсти. Якщо все вийде, я додам тобі невелику суму. Що скажеш?

Темаль похитав головою.

— Туан Лілієнкрон нікуди не піде. Залишиться тут. Темаль приготує смачну їжу, і ми повернемо назад.

— Ні, чорт забирай! — запротестував учений.— Я маю спуститися, а ти чекатимеш на мене тут. Годі вже! Набридли мені ці марновірні язичники. Начебто в мене інших проблем немає...

Він схопив гвинтівку й перевірив, чи заряджена вона. Рано чи пізно тупість тубільців доведе його до божевілля. Не можна відмовлятися від того, що хочеш. Спочатку потрібно дізнатися, що це за котлован. Хіба він винен, що Темаль не хоче? Нехай забирається під три чорти, він піде сам! І вчений сердито й рішуче почав спускатися.

Темаль із тривогою стежив, як спускається хазяїн. Той, ковзаючи по камінню, опускався дедалі глибше. Раз по раз із-під його ніг падали камені. З гуркотом летіли вони вниз. Залишалося тільки сподіватися, що кам’яні вдень не виходять із печер. Кажуть, вони погано переносять світло й тому виходять на поверхню тільки пізньої ночі. Ось тільки чи можна цьому вірити?

Щоб відволіктися від думок, Темаль розпалив вогонь, підвісив над ним казанок із водою й усипав туди рису. Коли рис зварився, він додав кардамону, імбиру, тертої м’якоті кокосу й дрібно нарізані овочі, все це обсмажив і приправив сіллю, перцем і стручками чилі. Серце знову билося спокійно. Ніщо так не заспокоює, як приготування їжі.

Темаль озирнувся. На узліссі стояла кокосова пальма. Кокосове молоко дуже корисне і, крім того, дуже смачне. Можливо, йому вдасться помиритися з Лілієнкроном, якщо він подасть ще й кокосове молоко? Звісно, йому не можна залишати табір. Але вчений усе одно нічого не помітить, адже його зараз немає.

Темаль підвівся і рушив до пальми, як раптом почув постріл. Потім іще один і ще. Тишу мирного ранку було порушено. Ущелиною прокотилася луна. З дерев поблизу злякано злетіли птахи.

Темаль поспішив до краю обриву і вдивився в туман.

— Туане Лілієнкрон?

Ніхто не відповів. Він покликав хазяїна ще раз, але так само марно. І тут краєм ока він помітив якийсь рух. На мить показалася шапка Лілієнкрона, але знову зникла. Клятий туман! Темаль нахилився вперед і почав дивитися пильніше.

У розпачі Темаль зістрибнув униз. Ясно, що хазяїнові потрібна допомога. Ось! Тепер він міг розрізнити дослідника. Той біг, спотикався й падав, знову підводився й біг дивними зиґзаґами. Пролунав іще один постріл.

Туман за ним був зовсім непроникним. Лілієнкрон накульгував. Він затискав руку й волочив ногу. З жахом Темаль помітив, що його біла сорочка заплямована кров’ю. Таке враження, що на нього напав тигр.

— Туане, тебе поранено.

Лілієнкрон злякано озирнувся.

— Що ти тут робиш?

— Я тобі допоможу, туане.

— Невже я схожий на людину, якій потрібна допомога? Ці кляті чудовиська підступніші, ніж можна припустити. Але мені здається, в одне я влучив. Схоже, при денному світлі вони впадають у сплячку. Я...

Тут із туману вилетіла стріла. Темаль блискавично ухилився, але Лілієнкрон виявився не таким швидким. Із глухим ударом чорне вістря встромилося в плече вченого.

Він здригнувся, захитався й упав.

— Ні! — кинувся до нього Темаль.

Учений ледве дихав.

— Мені... не... погано. Мені просто... повітря... мало.

Темаль із жахом дивився на чорну стрілу. Та глибоко встромилася в плече.

— Я витягну тебе, туане,— сказав він, підводячи мандрівника. На щастя, той виявився набагато легшим від юнака.— Я відведу тебе в моє село.

— Ні,— прохрипів Лілієнкрон.— Мені не можна йти... Мені... Потрібно повернутися. Я дещо знайшов... Сходи...

— Тебе поранено. Тобі потрібен лікар.

— Але... сходи. Мені потрібно подивитися... куди... вони ведуть... Там ворота... глибоко.

Із цими словами в нього закотилися очі, і він знепритомнів. Його тіло обм’якло.

Із туману долинуло низьке ричання. Темаль застогнав. У паніці він підняв хазяїна на спину, добіг до схилу й почав гарячково дертися нагору. Він намагався піднятися крутим укосом, але ноги зісковзували. І чим більше він нервував, тим частіше сипалися камені з-під ніг. Темаль не здавався й вирішив спробувати в іншому місці.

Повільно піднімався він нагору. Витягти Лілієнкрона на поверхню вдалося тільки після кількох марних спроб.

У цей момент глибоко на дні ущелини щось заворушилося. Темаль замружився.

Що це було?

Над котлованом пролетів порив вітру й розігнав туман.

Темаль занімів і застиг. Ноги його немов перетворилися на камінь, начебто пішли на півметра під землю.

Унизу рухалося щось живе. Його довгі руки волочилися по землі. З пащі долинав смердючий подих, а шкіру вкривала чорна луска. Очі горіли вогнем. Коли істота помітила юнака, вона засичала, оголивши ряд гострих, як ножі, зубів.

Темаль зібрався на силі та рвонув тіло вченого до себе. З диким криком відтягнув він хазяїна від краю й поволік далі. Потім без сил звалився на землю. Якщо істота вирішить його переслідувати, йому кінець. Сил більше не залишилося. Але створіння довго дивилося вгору лихим ворожим поглядом, а потім розвернулося і зникло в тумані.

2

Берлін, кілька тижнів потому...

У ніверсальний магазин «Векверт і Дорт» стверджував, що він є першою європейською установою, яка освітлюється винятково запатентованими лампами розжарення фірми «Edison Electric Light Co». Для міста, в якому дев’яносто відсотків усіх ламп були газовими, це нововведення. Навіть зараз, удень, вхід було яскраво освітлено, і магазин нагадував океанський лайнер зі сліпучою ілюмінацією.

Оскар замружився.

— Нам обов’язково треба купувати одяг саме тут?

— Звісно,— сердито зблиснула очима Шарлота.— Ти знаєш, що це найкращий магазин? Це найбільший і найсучасніший торговий дім у всьому Берліні. Він щойно відкрився. Всі тільки про нього й говорять, а ми тут іще жодного разу не були.

— Будь на те моя воля, я б і не ходив,— пробурмотів Оскар, але дуже тихо.

Темперамент у племінниці дослідника Карла Фрідріха фон Гумбольдта був дуже запальним. Краще її не гнівити.

— Я цілком задоволений «Хамбахер і Ко»,— сказав він.— Одяг у них вічний.

— У тім-то й проблема. Такий вічний, що аж навіть лисніє. Подивися! Ти все ще схожий на вуличного парубійка. Втім, вас усіх це стосується,— Шарлота ковзнула поглядом по друзях Оскара, які стояли, збившись у купку, і мружилися на яскраве світло.— Дядько доручив мені одягнути вас по-новому. Сказав, що я маю зробити з вас нових людей, і саме цим я й займуся. У цьому магазині представлена мода з усього світу. Сукні з Парижа, взуття з Мілана, штани з Нью-Йорка, костюми з Лондона. Елізо, повтори їм, будь ласка, що потрібен новий одяг!

Гаїтянка підбадьорливо посміхнулася:

— Ходімо.

Віллі, Берт, Мицик та Лєна скептично вп’ялися на вивіску над дверима: «Векверт і Дорт одягнуть вас, не спустошивши гаманця. Розкіш, яку ви можете собі дозволити. Ви здивуєтеся!»

— Я вже здивований,— зауважив Мицик, найменший і наймолодший з усієї групи. Своїми блискучими очима й моторними рухами він нагадував білченя.— Де це вони взяли стільки електрики, щоб освітлювати цілий магазин? Та це ж скажені гроші!

— Кажуть, у підвалі встановили генератор,— зауважив Оскар.— Він завбільшки мало не з мою кімнату. Відповіддю були здивовані обличчя друзів. Хлопці разом із Оскаром тривалий час жили на вулиці, поки їх не підібрав дослідник і не дав їм стіл і дах. Натомість вони мали виконувати різноманітну хатню роботу, доглядати за кіньми й допомагати Елізі на кухні. Життя в домі дослідника нагадувало життя в розкішному сирітському притулку, з тією лише різницею, що тут платили за роботу. Роботи вистачало, тому день починався рано й закінчувався пізно.

За минулі роки Гумбольдт прославився як фахівець із непоясненних явищ, і просто дивно, якою популярністю він користувався! Клієнти прямо-таки ломилися у двері, щоб Гумбольдт розібрався з їхньою справою. І він у всьому розбирався, чи то справа стосувалася примар, духів або таємничого нічного світіння. Озброївшись лупою, фотоапаратом, хімікатами й неабиякою порцією здорового глузду, він брався до справи й дістався до суті речей. Майже завжди за цими феноменами ховалася природна причина, навіть якщо доводилося як слід помудрувати. Ось, наприклад, справа про полтергейст на одній фешенебельній віллі, яким виявилася найзвичайнісінька куниця. Але, навіть незважаючи на це, мешканці вілли були задоволені, що позбулися неприємностей. Хоча світ і стояв уже однією ногою у двадцятому столітті, в багатьох головах усе ще панували середньовічні уявлення, засновані на страхах і марновірствах. Далекий від подібних забобонів, Карл Фрідріх фон Гумбольдт за допомогою свого гострого інтелекту розплутував будь-яке складне завдання. Оскар пишався, що може працювати пліч-о-пліч зі своїм знаменитим батьком.

— Хм... хм,— посмикала брошку Шарлота. Вона завжди так робила, коли виявляла нетерпіння.

Решта вже зникла за дверима, тільки Оскар стояв на вулиці.

— Ну що ж, до бою! — сказав він і пройшов повз Шарлоту всередину.

У нього навіть дух перехопило! Перед очима відкривалася яскраво освітлена зала, уздовж стін якої тягнулися полиці заввишки в метр. На них розміщувалися гори одягу. Піджаки, сорочки та спідниці висіли на вішаках, лежали стопками, були надягнуті на манекенах. Поряд із полицями були розташовані примірювальні кабіни та високі вузькі дзеркала. Трохи віддалік стояли стільці й дивани, на яких можна було відпочити й поспостерігати, як покупці приміряють одяг. Темну паркетну підлогу встеляли чудові килими, і в повітрі відчувався запах воску, яким натирають підлогу.

Оскар відразу ж помітив осіб із п’ятдесят обслуговуючого персоналу, які метушилися навколо покупців. Це нагадало йому бджолиний вулик. Хлопчики на побігеньках раз у раз підносили новий одяг, у той час як покупці залишали торговий дім із тугими пакетами.

Їхня групка не залишилася непоміченою. Не встигли вони отямитися, як до них уже підбіг продавець із широкою посмішкою на обличчі.

— Високошановні дами та добродії, вітаю вас у раю покупок «Векверт і Дорт». Радий, що ви до нас зазирнули. Ми маємо одяг провідних виробників із усіх кінців землі. Ви в нас уперше?

— Так і є,— чарівливо посміхнулася Шарлота.— І ми дуже нервуємо.

— Уперше! Як чудово! — чоловік потер руки.— У нас стільки всього можна подивитися, такий великий вибір. Ви будете здивовані. Дозвольте мені бути вашим провідником. Дозвольте провести цим незайманим лісом, якщо я можу використати подібну метафору.— Його погляд упав на темношкіру Елізу, і якщо він і був приголомшений, то нічим не видав свого подиву.— Ви шукаєте щось певне або хочете оглянути все?

— Ваша пропозиція дуже заманлива, але наш час, на жаль, обмежений,— відповіла Шарлота.— Ми хотіли б придбати цим молодим панам гарний сучасний одяг,— дівчина вказала на п’ятьох друзів.— Сорочки, піджаки, штани й черевики і для дівчини, природно, відповідну сукню. Якщо можливо, з нової весняної колекції. Як бачите, їхній зовнішній вигляд не відповідає модним тенденціям.

— Це так,— чоловік підійшов і помацав куртку Оскара. При цьому в нього було таке обличчя, начебто він відкусив лимон.— Гарна робота,— похвалив він.— Хамбах, чи не так?

— А... так,— кивнув Оскар.

— Здається, я можу запропонувати вам одяг такої ж гарної якості, тільки небагато модніший. Ви побачите, у нас найтонша англійська вовна. У неї більш щільне переплетення ниток, і тому вона легша і стійкіша до забруднень. Чи не будете ви такі люб’язні проїхати за мною, будь ласка...

Продавець рушив до середини залу, де на них чекав великий ліфт із кутими ґратами.

— Четвертий поверх,— сказав він.

Хлопець-ліфтер, вимуштруваний, немов готельний посильний, у смугастому жилеті й капелюсі, натиснув потрібну кнопку.

— Я думав, що це весь торговий дім,— Мицик дивився, як за ґратами швидко віддаляється перший поверх.

— Один поверх? — поблажливо посміхнувся продавець.— О, ні! У нас шість поверхів, і на кожному представлено свою групу товарів. Площа нашого торгового дому становить три тисячі квадратних метрів. На першому поверсі розміщено товари зі знижкою та залишки минулих колекцій. На другому поверсі жіночий одяг, на третьому — чоловічий. На четвертому поверсі ми розмістили товари для дітей і молоді. На п’ятому поверсі продаються штори, постільна білизна, килими й галантерея. На останньому поверсі — господарський дріб’язок, іграшки та книги.

— У вас є книжковий відділ? — здійняв брови Оскар.

Візит до «Векверта й Дорта» уже не здавався йому таким безглуздим. Книги були його пристрастю. Особливо любив він пригодницькі романи й детективні історії. Карл Май, Жуль Верн, Артур Конан-Дойль, Едгар Аллан По були його героями. Не відвертав він ніс і від гарних довідників. Путівники, словники, спеціальні довідники — усе могло придатися. Що стосується останніх, у домі батька їх була сила-силенна. Це була одна з найбільших бібліотек Берліна, хоча про неї мало хто знав. Чого не вистачало в цій бібліотеці, так це романів. Батька не цікавили вигадані історії, як він сам говорив. Оскар же був іншої думки. Раніше подібні книги допомагали йому змиритися з безнадійністю життя, зараз же він читав їх, щоб відпочити. Не минало й вечора, коли б він не прочитав хоча б декількох сторінок. Це допомагало йому заснути й бачити чудові сни. У нього навіть була думка написати колись книгу. Після того, що він пережив, допомагаючи батькові, матеріалу для неї було достатньо. Пригоди в Перу, відкриття Атлантиди, зустріч із лиховісним створінням із глибин космосу... Не потрібно нічого вигадувати. Колись він напише, потрібно тільки трохи більше часу... Пролунав дзвінок, ліфт зупинився.

— Четвертий поверх, ми приїхали,— продавець запросив їх вийти.

— Можна з тобою поговорити? — запитав Оскар Шарлоту.

Племінниця дослідника здивовано підняла брову.

— Що таке? Чи не хочеш ти часом сказати, що соромишся при мені роздягатися? Ти ж боровся з гігантськими комахами й морськими монстрами.

— Ні, справа не в цьому.— Він подивився на хлопчика, який під наглядом матері приміряв вовняний светр із високим коміром. Він був увесь червоний і ледве стримував сльози. Напевно, тканина бул

колючою.

— Тоді в чому справа?

— Хочу запропонувати тобі угоду.

Губи дівчини розтяглися в самовдоволеній посмішці:

— Що саме, перепрошую?

— Угоду. Deal, як кажуть англійці,— він сподівався справити на неї враження своїм знанням англійської.— Пропозиція в мене така: ми з друзями погоджуємося брати участь у цій грі й покірливо проходимо цю процедуру, і за це нам дозволяється відвідати п’ятий поверх і дещо там вибрати. Іграшку, книгу або ще щось.

— Це шантаж.

— Саме так,— посміхнувся Оскар.

Шарлота вперла руки в боки.

— У жодному разі не опущуся до подібного! І було б краще, якби щоразу...

Еліза взяла її за руку і з посмішкою сказала:

— Гадаю, це непогана пропозиція. Упевнена, Карл Фрідріх не заперечуватиме. Головне, щоб покупки були не занадто дорогими.

— Ура! — обличчя п’ятьох друзів пожвавішали. Віллі із вдячністю поплескав Оскара по плечу, і трав’янисто-зелені очі Лєни просяяли.

Шарлота тільки головою похитала.

— Так тільки злодії роблять,— сказала вона.

— А ми і є злодії, не забувай,— відповів Оскар, посміхаючись іще ширше.

— Ну, гаразд. Але тільки за однієї умови: ви приміряєте все, що я вам виберу. Беззаперечно. І ви відразу ж надягнете нові речі. Старі візьмете додому як робочий одяг.

— Жорсткі умови,— відповів Оскар.— Але так і має бути. Ми згодні...

3

К оли вони поверталися, було вже темно. Вілла дослідника була оповита суцільним мороком. Друзі пожбурляли покупки, розбіглися по дому й запалили газові ріжки. Будинок миттєво перетворився, наповнившись теплом і затишком.

Оскар прислухався. Звідкілясь чулися приглушені удари молотком.

— Де батько?

— Схоже, він унизу в підвалі,— відповіла Еліза.— Так само, як учора й позавчора.

— І весь минулий тиждень,— додала Шарлота.— Цікаво, що він там робить. Поставив на двері замок, ні з ким не розмовляє, пізно виходить до вечері. Я починаю хвилюватися.

— Не думаю, що слід турбуватися,— сказала Еліза.— Поки він стукає та довбає, все добре.

— І до того ж іще цей сарай у лісі,— сказала Лєна й погладила Вілму по голові. Ківі заворкотала, як голубка.— Він великий і без вікон. Я хотіла знайти хоч якусь щілинку, щоб подивитися, але все марно. Напевно, він там щось майструє.

— Може, це пов’язане з посилкою, що її нам доставили два тижні тому? — подумав уголос Оскар.— Пам’ятаєте? Величезні чорні ящики з написом «Обережно! Не кантувати!».

— Не сушіть голову,— сказала Еліза.— Коли все буде готове, дізнаєтеся. А поки краще піднятися нагору, навести лад у кімнатах і спуститися до вечері. Подивлюся, чи зможу я приготувати щось нашвидкуруч.

Оскар знав, що Еліза надто применшує своє вміння.

Її кулінарне мистецтво було на висоті. Якщо вона говорила, що приготує щось нашвидку, треба було готуватися до маленького бенкету. Незабаром друзі розійшлися по своїх кімнатах, щоб розібрати покупки.

Оскар ледь дочекався, коли зможе скинути з себе жорстку англійську тканину й знову вдягнутися у свої зручні, поношені речі. Не те щоб йому не подобався новий одяг — він був дуже гарним, але звикати до нього доведеться неймовірно довго. Особливо до черевиків, які вже намуляли ноги. Він відчинив шафу, щоб вийняти штани, і погляд його впав на давно забуті речі. Непоказний костюм із штанів, довгої сорочки з каптуром і спеціальних черевиків. Лусочки на куртці таємничо виблискували при світлі газових ріжків. Костюм модного майстерного злодія, подарунок шамана з імперії Поглиначів Дощу. Оскар провів пальцем по тканині. Яка приємна на дотик! Вона може ставати такого ж кольору, що й ґрунт. Щось на кшталт камуфляжу для того, хто хоче залишитися непоміченим. До того ж тканина дуже легка, майже невагома.

Оскар обмірковував, чи не надягти йому цей костюм, але раптом почув шум біля дверей. Він обернувся й побачив Лєну. Щоки в неї розшарілися. Дівчина злякано посміхнулася:

— Я тобі не заважаю?

— Що? Ні, заходь,— відповів Оскар.— Я тут задумався. Чим можу допомогти?

Лєна зачинила за собою двері й підійшла до нього.

— Я думала, ти можеш мені допомогти.— В очах у неї мерехтіли відблиски газових ріжків.

— Ясно, викладай!

— Справа в новому одязі, який я собі купила. Не впевнена, чи личить він мені. Не хотілося говорити про це при Шарлоті.

— Ти чудово виглядаєш!

Дівчина просяяла.

— Правда? У дівчаток зовсім інший смак, ніж у хлопчаків.

— Повір мені. Ти дуже елегантна, просто справжня дама.

— Ой, дякую! — вона ще більше зашарілася. Червоний на диво контрастував із її зеленими очима. Вона подивилася вниз і розгладила спідницю.— Незвичний для мене одяг.

— Знаю. Я й сам думав, чи мені часом не переодягтися — все тіло свербить від жорсткої тканини,— посміхнувся Оскар.

Зараз Лєні, мабуть, років чотирнадцять або п’ятнадцять. Коли вони вперше зустрілися, вона була зухвалою шестирічною розбишакою з рудими косами. Вони так давно дружили, що до сьогоднішнього дня він не помічав у ній дівчину.

— Дивно,— сказав він.

— Що? — вона уважно на нього подивилася.

— У новому одязі та ще й із високою зачіскою ти зовсім інша людина.— Троянди на щоках дівчини перетворилися на яскраві півонії.— Сукня сидить на тобі бездоганно.

— Шарлота має дуже гарний смак.

— Так,— Оскару стало трохи сумно.

Він кохав Шарлоту всім серцем, але останнім часом життя її не було легким. Новина про те, що вона прийомна дитина, гнітючо подіяла на дівчину. Шарлота натиснула на всі важелі, намагаючись довідатися, ким були її справжні батьки, але марно. Оскар бачив, що вона розчарована. Сам він виріс без батьків, у нього ніколи нічого не було. Він створив свій власний світ і знаходив у ньому порятунок. Для Шарлоти ж ця звістка була приголомшливою. Виявилося, що все її минуле життя було великою неправдою. Звісно, Гумбольдт і Еліза прийняли її з розпростертими обіймами, але це не могло заспокоїти дівчину. Принаймні, у доступному для огляду майбутньому. Надто вже глибоким було потрясіння.

Але Оскару все ж таки хотілося, щоб вона приділяла йому більше уваги. Як раніше, коли вони ще вважали, що доводяться одне одному двоюрідними братом і сестрою.

Він зітхнув і помітив, що Лєна ще в кімнаті й пильно за ним спостерігає.

— Вибач, будь ласка,— він провів рукою по чолу.— Замислився. Що ще я можу для тебе зробити?

Посміхаючись, вона підняла дві пари черевиків.

— Хотіла продемонструвати вбрання твоєму батькові, але не знаю, які черевики краще до нього пасують.

— Приміряй їх.

Лена відразу присіла на ліжко й заходилася взувати першу пару. Невисокі коричневі черевички, зашнуровані стрічками. Дівчина підвелась і пройшлася по кімнаті.

— Ну як?

— Тепер інші.

Друга пара була з чорної телячої шкіри, з гачечками й петельками, з високими підборами.

— Ось ці,— вирішив Оскар.— Вони добре пасують до сірої спідниці й червоної блузки. Надягнеш жакет, гарне намисто й сережки — всі чоловіки Берліна ходитимуть за тобою як дощові хмари.

— Не перебільшуй,— хихикнула Лєна.

— Точно,— підтвердив він.— Я б відразу запросив тебе на побачення.

Щоки дівчини знову запалали.

— Дурень!

Вона підійшла до нього й цмокнула в щоку.

— Дуже дякую, що допоміг.

Вона відчинила двері, зробила крок у коридор і ще раз обернулася до нього:

— Зустрінемося внизу за вечерею,— і послала повітряний поцілунок.

— До зустрічі,— помахав він у відповідь. Він раптом зрозумів, що візит Лєни справив на нього таку ж дію, як келих шампанського. Йому стало дуже легко, і трошки запаморочилося в голові.

Цієї миті сходами спускалася Шарлота. Вона зупинилася, побачила Лєну й підняла брову. Мовчки.

Оскар помітив її несхвальний погляд і відчув досаду.

— Вона прийшла спитати поради з приводу гардероба,— сказав він якомога діловитішим тоном.

— Он воно як?

— Щодо черевиків. Цікавилася, які краще пасують до нової спідниці.

— Так ти фахівець? — холодно посміхнулася Шарлота.— От уже не знала. Тоді, сподіваюся, ти порадив їй черевики на низькому підборі. Високі підбори, які на ній зараз були, зовсім не пасують до цього вбрання.

Вона продовжила шлях, але зупинилася і сказала, перекривляючи Лєну: — Зустрінемося за вечерею. Вона послала йому повітряний поцілунок і втекла на перший поверх.

Оскар стояв, зовсім спантеличений. Думки роїлися в нього в голові, немов бджоли у вулику. Як не напружував він мозок, ніяк не міг зрозуміти, що сталося з Шарлотою. Зрештою, він махнув на все рукою й повернувся до кімнати, щоб перевдягтися.

— Жінки!..— пробурмотів він.

4

Ї жа, що її приготувала Еліза, була така само гарна, як і очікувалося: курчата, запечені в тісті, екзотичні овочі та смажена картопля. До цього подавався соус зі сметани із прянощами. Ніхто, крім Оскара, не зняв нового одягу, і хлопці поводилися так, начебто змагались, у кого кращі манери. Неначе намагалися довести, що зустрічають усе ж таки по одежинці. Зрадники! Оскар метав на друзів нищівні погляди, але вони немов їх не помічали. Вони весело базікали, жартували й поводилися так, начебто вечеряти в новому одязі — найбільш природне заняття у світі. Але ж усього два роки потому вони були обшарпанцями й жили на вулиці.

Здається, Гумбольдту сподобалося те, що він побачив. Принаймні, він утримався від своїх звичайних скептичних зауважень. Хоча причиною цього могли бути й інші думки. Оскар помітив, що батько виглядав досить неуважним. Напевно, думав про свою нову машину. Оскар усе б віддав, аби дізнатися, що ж ховається в сараї, але згадав слова Елізи й промовчав.

Після вечері прибрали зі стола, вимили посуд і зібралися перед каміном. Еліза обіцяла, що вони покажуть свої покупки вченому до того, як лягти спати.

Лєна купила собі гарну шпильку з бурштиновою прикрасою, Віллі — колоду карт, за допомогою яких можна було показувати фокуси, Берта вразив складаний ніж зі штопором, а Мицик вибрав для своєї колекції чудесного лицаря — вирізаного з дерева й розфарбованого.

— А що купив собі ти? — запитав Гумбольдт.

— Ось,— Оскар простягнув йому книгу, що, як він думав, повинна сподобатися батькові. У ній було кілька чорно-білих картинок і схематичних малюнків, які скидалися на ілюстрації в наукових публікаціях. Дослідник узяв тоненький том і почав його гортати.

— Джон Клів Сіммс «Теорія концентричних кіл»,— із гордістю сказав Оскар.— Книга про порожню Землю.

Він знав, що батько схвально ставився до того, що він читає не тільки романи, але й наукові книги, і був дуже здивований, коли той раптом розсміявся.

— Ну й читання ти собі купив,— витер він сльозу в куточку ока.— Я не знав, що її переклали з англійської. Сподіваюся, ти не сприймаєш усе це всерйоз.

— Чому? — розчаровано запитав Оскар. На звороті книги було написано, що саме вона надихнула Жуля Верна на написання роману «Подорож до центру Землі[2]». Вона не може бути поганою!

Батько знову розсміявся, та так, що Оскар образився.

Підбігли друзі, щоб теж подивитися на книгу.

— Що трапилося?

— Джон Клів Сіммс був капітаном американськоїармії,— пояснив Гумбольдт.— Він стверджує, що Земля — порожнє тіло, всередині якого існує Сонце. Втім, цю теорію до нього висували англійський астроном Едмунд Галлей і швейцарський математик Леонард Ейлер. На їхньому прикладі можна побачити, що навіть великі вчені не можуть уникнути помилок. Ця ідея виникла, коли люди намагалися пояснити деякі фізичні явища. І вони думали, що не тільки Земля, але й такі планети, як Венера, Меркурій та інші мали бути заселені. Нібито життя мало розвиватися всередині цих небесних тіл.

— Усередині? — Берт широко розплющив очі.

— Далі краще,— вів далі Гумбольдт.— Сіммс переконував конгрес у тому, що до Південного полюса необхідно відрядити експедицію. Він припускав, що саме там розташований вхід у порожній світ.

— Чому там?

— Головним аргументом було північне сяйво. Він не міг пояснити, як воно з’являється, і стверджував, що це світло, що проникає з-під льодовиків. Чудово, правда?

Шарлота насупилася:

— А що стало з експедицією?

— Нічого. Її спорядили, але вона не відбулася. Учасники підняли бунт. Імовірно, вони зрозуміли, що повірили шарлатанові. Вони відмовилися вважати його керівником команди й розійшлися. Якщо ти прочитаєш книгу критично, а не будеш сліпо вірити всьому, що там написано, то багато чого навчишся. Теорія про порожній світ нічим не обґрунтована, але, боюся, деякі ідеї, якими б абсурдними вони не були, проникають у розуми деяких людей і пускають там коріння. Але в будь-якому разі, це цікаве читання.

Оскар схопив книгу й сховав. Йому дуже захотілося повернутися до своєї кімнати.

Гумбольдт із посмішкою подивився на хлопців.

— Ви вибрали чудові речі, я дуже задоволений.— Він надпив ковток портвейну.— У мене теж є для вас новина. Поки вас не було, до нас заїжджав кур’єр. Він привіз листа, якого його мені не хотілося б від вас приховувати.

Він поліз у потаємну кишеню жилета й вийняв жовтуватий аркуш паперу, на якому стояла адреса відправника — Берлінського університету. Нижче йшов довгий текст, написаний тонким пером. Гумбольдт зсунув окуляри на кінчик носа, відкашлявся й почав читати.

— Високошановний пане Донхаузер,— він зробив багатозначну паузу. Усі в цьому домі знали, як ученого зачіпало, коли до нього зверталися офіційно. Сам він був переконаний, що є позашлюбним сином Александра фон Гумбольдта, чого, на жаль, не міг довести напевно.— Я розумію, що мій лист застане вас у не надто сприятливий час, але все ж таки хочу випробувати свою удачу. Ви давно вже повернулися до університету спиною, про що я дуже шкодую. Проте, дозвольте завірити вас, що я розумію мотиви, що змусили вас так вчинити. Ми обидва знаємо, що уклад нашого університету давно потребує вдосконалення, і я вважаю своїм завданням внести зміни. Мене звати доктор Якоб Шпренглер, я новий директор Берлінського університету Фрідріха Вільгельма.

— Шпренглер,— повторив Оскар.— Не чув.

— Він на цій посаді всього півроку,— пояснив Гумбольдт.— Кажуть, молода й поважна людина.

Він поправив окуляри й продовжив читання.

— «Я почув, що торік ви заснували дуже успішну приватну справу, і вам вдається розібратися в таких феноменах, які вважаються непоясненими. Список ваших клієнтів вражає, так само як і коефіцієнт успішно розкритих справ. Із цієї причини я б із задоволенням довірив вам завдання, від якого залежить репутація нашого університету. Мені хотілося б організувати експедицію, керівництво якої ви взяли б на себе. Цілком зрозуміло, що ми оплатили б усі витрати й урахували б усі ваші побажання. Звертаючись до вас із таким безцеремонним проханням і щиро бажаючи познайомитися з вами особисто, я хотів би запросити вас у майбутній четвер на десяту годину до свого кабінету для подальшого обговорення. Ви можете взяти з собою ваших асистентів і всіх, хто, на вашу думку, може бути корисним у цій справі. З великою повагою, щиро ваш доктор Якоб Шпренглер, генеральний директор.

Гумбольдт опустив папір.

— Цікаво, правда?

Оскар насупився.

— Чи правильно я зрозумів? Університет пропонує нам замовлення?

— Дуже на те схоже,— сказав дослідник.

— Про що йдеться? — поцікавилася Шарлота.

— У листі про це не сказано.

— Але ти все ж таки прийняв його запрошення.

Гумбольдт задумливо подивився на лист і знизав плечима:

— Я ще не вирішив. Власне, я заприсягнувся, що ноги моєї більше там не буде.

— Але ж це новий директор,— із сумнівом відповіла Шарлота.— І пропозиція приваблива. Експедиція, що її фінансує Берлінський університет. Мені здається, це не просто цікаво. Правда, якщо подумати, у них достатньо власних учених. Чому звертаються до тебе?

Відповіді на це запитання в дослідника не було.

— Ясно одне,— підсумувала Шарлота.— Ми про це й не дізнаємося, якщо не поговоримо з ним. Згодні?

Гумбольдт наморщив чоло:

— Усі решта такої ж думки?

Оскар кивнув:

— Неодмінно треба поговорити.

— Що тобі втрачати? — не відступалася Шарлота.— Зрештою, отримаєш непогане замовлення.

— А як щодо минулого року? Мені здається, ми добре потрудилися.

— Та вже, дядьку, сам подумай. Куниця, соня й болотний газ. Це не наш рівень.

Оскар кивнув.

— Точно.

— Але ж це гроші. Що вдієш, якщо нібито надприродні феномени насправді виявляються банальними?

— Так, із цим нічого не поробиш,— визнала Шарлота.— Але зізнайся, що гроші — це ще не все. У тебе ж руки так і сверблять, щоб знову вирушити в далекі краї. Туди, куди ще не ступала нога людини. І лист обіцяє саме це.

Гумбольдт надовго замислився й зітхнув.

— Гаразд. Спочатку вислухаємо, що він скаже.

Можливо, ви маєте рацію, і це підходяще завдання для справжнього дослідника. Чогось подібного мені дійсно хочеться. Але скажу відразу: виконувати його заради хліба з маслом я не буду. Шпренглеру доведеться дозволити мені діяти на свій розсуд, інакше нехай шукає іншого керівника експедиції.

5

Б ерлінський університет Фрідріха Вільгельма [3] справляв враження вже самим своїм виглядом. Три корпуси університету виходили на обсаджений липами парадний двір, до якого вела широка алея, роблячи комплекс іще величнішим. Оскару стало навіть трохи боязно.

Коли карета зупинилася перед головним корпусом, дзвін на Берлінському соборі, розташованому неподалік, продзвонив десяту.

Берт направив коней крізь куті залізні ворота, повз колони, прикрашені кам’яними ангелами й завитками, і вони в’їхали у двір. Ландо зупинилося, і Берт допоміг зійти Шарлоті й Елізабет. Оскар захлопнув кришку кошика, у якому сиділа Вілма, і поквапився за іншими. За їхнім прибуттям спостерігало з десяток студентів, які сиділи на сходах, палили люльки та сигари й насолоджувалися сонечком.

— Агов, погляньте-но, що за дивна компанія? Ви хто такі?

До них підійшли троє студентів у гарних костюмах і формених капелюшках. Ватажком у них явно був парубок із моноклем. Широко розставивши ноги, він перепинив їм шлях. Великі пальці він заклав за підтяжки на грудях. Черевики сяяли в сонячних променях.

— Куди це ви прямуєте?

— Відійди геть,— відрізав Гумбольдт і хотів пройти повз. Але студент не відступив.

— Боюся, є невелика проблемка.

— Жінкам вхід заборонений,— скрипливим голосом додав його низькорослий рудий товариш.

— Тваринам тим більше,— втрутився ще один, указуючи на Вілму.— У нас тут не зоопарк.

— У нас зустріч із директором Шпренглером,— заявив Гумбольдт.— Чи не будете ви такі ласкаві...

Він знову спробував обминути забіяку, але той штовхнув його в груди.

— Стійте. Тут нічого не робиться без мого дозволу.

Він хотів сказати щось іще, але не встиг. Як оком змигнути Гумбольдт заламав йому руку за спину.

Молодик пискнув і опустився на коліна. Його приятелі кинулися було на дослідника, але той підняв ціпок і змахнув ним на рівні колін. Пролунали два глухих удари, і молоді люди зі стогоном попадали на землю. Усе відбулося так швидко, що Оскар ледь зрозумів, що ж трапилося.

— Тепер ви нас пропустите? — спокійно поцікавився Гумбольдт.

— Так, пане,— простогнав головний, усе ще не підводячись із колін.— Як побажаєте. Тільки відпустіть мою руку. Мені здається, що ще трохи, і ви її зламаєте.

Гумбольдт так і зробив. Хлопець підвівся на ноги й схопився за злощасну руку.

— Заспокойся,— кинув Гумбольдт.— Так просто руку не зламати, спочатку порвуться сухожилля.

Тим часом й інші студенти звернули на них свою увагу. Вони з цікавістю наблизилися, але зупинилися на достатній відстані. Ніхто не сказав ані слова. На деяких обличчях Оскар помітив тінь страху, але інші не виражали нічого, крім апатії. Але в одному можна було бути впевненим: сьогодні ця подія стане головною темою для розмов.

Гумбольдт обернувся до своїх друзів:

— Ходімо?

Коли вони пройшли повз безмовних студентів сходами до входу в головний корпус, він сказав:

— Тепер ви розумієте, чому я не хотів відвідувати університет?

— Пане фон Гумбольдт? — парубок схопив руку дослідника й енергійно її потис.— Мене звати Еміль Кернер, і я проводжу вас до директора. Для мене велика честь познайомитися з вами. Я ваш найпалкіший шанувальник!

Гумбольдт відповів на привітання теплою посмішкою.

— Я стежу за всіма вашими пригодами, які з’являються на сторінках газет. Фріц Фердинанд із «Берлінер Моргенпост» — мій добрий приятель. Він постійно постачає мене останніми звістками. А ви, мабуть, Еліза й Шарлота,— чоловік потис жінкам руки.— Ви, ймовірно, Оскар. Радий із вами познайомитися. Проходьте сюди, будь ласка. Не будемо змушувати директора чекати,— він виглянув на вулицю крізь скляні двері. Там іще не вляглося пожвавлення.— У вас не виникло ніяких проблем?

— Жодних,— завірив його Гумбольдт.— А що?

За кілька хвилин вони вже стояли перед кабінетом директора.

— Ну от, ми й прийшли,— сказав Кернер.— Сподіваюся, незабаром знову почую про вас. Ваші пригоди — чисте задоволення!

— Радий, що наші пригоди так вам подобаються,— сказав Гумбольдт.— Передавайте Фріцу Фердинанду великий привіт. І скажіть, що не варто так перебільшувати. Інакше люди вважатимуть мене новим бароном Мюнхгаузеном.

Асистент постукав у двері, ненадовго за ними зник і за кілька секунд знову з’явився.

— Директор просить вас увійти.

Оскар пропустив усіх уперед і зайшов у кабінет директора останнім.

Кімната була світлою й чистою. Кілька полиць, секретер, письмовий стіл і стільці. Від букета свіжих фрезій струменів ніжний аромат. Із вікон відкривався чудовий вид на двір, липову алею та майдан Бебеля.

Чоловік за столом виявився значно молодшим, ніж уявляв Гумбольдт, але тільки на перший погляд. Очі його ховалися за товстими окулярами, волосся було зачесане на косий проділ і напомаджене. На ньому був бездоганного покрою жилет зі світлого матеріалу, темна сорочка й краватка.

Директор швидко поставив підпис на документі й підвівся їм назустріч. Хода в нього була легка та пружна. Можна було точно сказати, що він займався спортом. Він підійшов і потис руку дослідника.

— Пане Донхаузер, я радий, що ви прийняли моє запрошення. Я знаю, який щільний у вас графік.— Він обернувся до дам: — Пані Моліна, фрейлейн Ритмюллер. Дозвольте зауважити, що ви обидві виглядаєте обворожливо,— він легко поцілував дамам руки й звернувся до Оскара: — А ви, мабуть, пан Вегенер? Приємно з вами познайомитися. А хто в нас отут? Невже Вілма, знаменита розмовляюча пташка? Як цікаво!

Він присів, щоб краще роздивитися птаха.

— Правда, що вона може розмовляти?

— Усе від неї залежить,— відповів Гумбольдт.— Якщо є бажання, може щось і сказати. Спробуйте з нею поспілкуватися.

— Добрий день! Мене звати Якоб Шпренглер,— представився директор.— А тебе?

— Вілма,— долинуло з маленької коробочки перекладача, пристебнутого до спини ківі.

Шарлота з дядьком іще раз удосконалили лінгафон. Тепер він важив менше від плитки шоколаду.

— У тебе великі очі!

Директор відступив назад і здивовано здійняв брови.

— Неймовірно! Я майже повірив, що вона розуміє й розмовляє.

— Так воно і є,— відповів дослідник.— Вілма бере участь у кожній нашій пригоді. Вона часто робила нам неоціненні послуги.

— Чудово. Просто чудово,— Шпренглер м’яко погладив птаха по голові й повернувся на своє місце.— Люди, про яких говорить усе місто. Я дуже радий, що ви прийняли моє запрошення. Сідайте, будь ласка,— указав він на ряд стільців. Ваші вистави у дворі гідні уваги, пане Донхаузер,— сказав він.— Ви вмієте поводитися з ціпком.

Цікаво, подумав Оскар, Шпенглер навмисно використовує офіційне ім’я Гумбольдта, щоб показати в такий спосіб свою неповагу? Або ж він просто дуже правильна людина? Мабуть, так воно і є. І це при такій відповідальній посаді! Якщо Гумбольдт і був ображений, то не показав вигляду.

— Молоді люди мають хвалити Бога, що я використав тільки ціпок,— сказав він.— Якби вони накинулися на нас, то я застосував би зовсім іншу зброю.

Він потягнув золотий набалдашник ціпка й оголив гостру як бритва шпагу.

— Упевнений, вони отримали по заслузі,— зазначив Шпренглер.— Їхній ватажок, Карл Штрекер,— поганий юнак. Його вже не раз було помічено в подібного роду витівках. Від самої думки, що це студент, який вивчає юриспруденцію, мені стає зле.

— Чому ви не виженете його? — поцікавився Гумбольдт.

Шпренглер утомлено посміхнувся.

— Якби все було так просто. Його батько — велике цабе в уряді. І якщо ми виставимо його нащадка на вулицю, він просто може позбавити нас коштів. І він зробить це, я його добре знаю. З подібними людьми при владі Німеччину очікують великі труднощі. Колись згадаєте мої слова.— Він знизав плечима: — Але посада університетського директора — це не тільки проблеми. Іноді я отримую величезне задоволення. От як сьогодні. Вам, імовірно, відомо, що я замінив на цьому посту професора Гольткеттера, який керував університетом понад тридцять років. Багато які з його методів — ми ще про це поговоримо — застаріли. Я не приховую, що з багатьох питань ніколи з ним не погоджувався. Наприклад, стосовно вас, любий пане Донхаузер. Я відкрито висловлюю свою думку: це непростима помилка, що вас вигнали з університету.

Гумбольдт хитро посміхнувся.

— А хто сказав, що я не пішов добровільно?

Шпренглер розсміявся.

— На вашому місці я, імовірно, відповів би так само. Але, можливо, зараз ми маємо нагоду й можливість виправити цю помилку.

— Якщо ви натякаєте, що я маю повернутися на службу в університет...— Гумбольдт похитав головою.— Часи змінюються. Мені більше до смаку незалежне життя. Люди на вулиці відкритіші й набагато цікавіші, ніж люди за цими стінами. Замовлення цікавіші, та й заробіток кращий.

Шпренглер із розумінням посміхнувся.

— Я знав, що ви саме так і відреагуєте, і я не вважаю вас винним. Але почекайте, поки я не розповім, що хочу вам запропонувати. Можливо, вам сподобається.

6

Ш пренглер закінчив говорити й по черзі оглянув усіх поверх окулярів. Розповідь була тривалою і докладною, але виявилося достатньо одного слова, щоб змусити серце Шарлоти битися частіше.

Ява.

Вона повторила його, щоб переконатися, що їй не почулося.

Шпренглер кивнув.

— Південна частина Тихого океану. Точніше, Зондські острови. Ви люди освічені й знаєте, що цей регіон розташований в тихоокеанському вогненному поясі, для якого характерні сейсмічна й вулканічна активність,— він склав долоні.— Ми свого часу відрядили туди фахівця, метою якого було досліджувати вулканічну активність за дванадцять років після виверження Кракатау. Кілька тижнів тому він зненацька повернувся з дивними новинами. Отримав тяжке поранення в сутичці з якимись створіннями й змушений був тікати до Берліна. Очевидно, він зіштовхнувся з чимсь, що вразило його до глибини душі. Якби він не був одним із наших найкращих і найдосвідченіших учених, я б припустив, що він добряче приклався до чарки. Але в цьому випадку, мені не залишається нічого іншого, як припустити, що він говорить правду.

— І хто ж ця людина? — поцікавився Гумбольдт.— Я можу з ним поговорити?

Шпренглер посміхнувся.

— Я так і знав, що ходити манівцями не доведеться, тому дозволив собі запросити його приєднатися до нашої бесіди. Він зовсім близько. Чи можу я покликати його?

— Прошу.

Директор підвівся й відчинив двері до сусідньої кімнати. Шарлота почула, як він обмінявся з кимсь декількома словами й повернувся. Його супроводжував невисокий чоловік, ліва рука якого висіла на перев’язі. Похмурий коротун із бридливим виразом обличчя. Різкі риси обличчя, рідке сиве волосся, окуляри з товстими скельцями в золотій оправі. Але найдивнішим був капелюх. Червоний, прикрашений темно-зеленим помпоном, як турецька фреска. Ця людина скоріше скидалася на персонажа з книжки з картинками, ніж на вченого. Поки Шарлота розмірковувала, кого їй нагадувала ця людина, пролунав гуркіт. Гумбольдт підхопився зі стільця. Він грізно блиснув очима на людину, яка щойно зайшла.

— Лілієнкрон!

Коротун примружив очі.

— Донхаузер!

Голос у нього був надто високим для чоловіка його віку, але супутники Гумбольдта зараз не звернули на це ніякої уваги. Виявляється, ці двоє були знайомі! Дослідник ніколи не розповідав про своє минуле, тому зустріч обіцяла бути цікавою.

— Що ви тут робите? — проричав Гумбольдт.

— Я тут по роботі, а ви?

— Мене запросили.

Супротивники обмінялися лютими поглядами. Шарлота зрозуміла, що ще трохи — й вони вчепляться один одному в горлянку. Проте, цього не відбулося, тому що втрутився Шпренглер.

— Ну, ну, добродії! При всій моїй до вас повазі, попрошу вас дотримуватися ввічливості. Дозвольте представити, мій шановний колега професор геологічного факультету Потсдама Конрад Лілієнкрон. Професоре, це пані Моліна, пані Ритмюллер і пан Вегенер. Із паном Донхаузером ви вже знайомі. Будь ласка, професоре, сідайте до нас. Ось стілець. І ви, пане Донхаузер, сідайте на своє місце. Розмовляти краще сидячи.

Повільно, з явним небажанням обоє вчених опустилися на стільці. Але було видно, що вони в будьякий момент ладні знову підхопитися. Заговорив Шпренглер, досить розважливий для того, щоб робити вигляд, що не помічає цього.

— Я радий, що можу привітати у своєму кабінеті двох таких знаменитих учених. Ви не повірите, з яким нетерпінням я чекав цього моменту. Я запросив вас у зв’язку із завданням, до якого професор Лілієнкрон приступився два місяці потому. Пізніше він нам сам усе розповість. Але перш ніж він почне, я хотів би показати вам листа, якого одержав телеграфом майже тиждень тому.— Він відсунув шухляду стола, вийняв документ і поклав на стіл перед собою.— Від Яна Поортвліта, генерал-губернатора острова Ява, що зараз перебуває в Батавії. Як ви, імовірно, знаєте, Ява з декількома іншими островами є територією Нідерландів. Голландська Індія, як її називають. Поортвліт контролює торгівлю з Європою. Ява експортує такі важливі товари, як пальмова олія, рис, земляні горіхи, какао, кава та чай. У нашому світі вони завойовують дедалі більшу популярність. Однак робітники — всі місцеві жителі — підкоряються великим голландським землевласникам. Кожен день, коли вони не виходять на роботу, завдає збитків торговельній федерації. Якщо робота зупиняється на кілька днів, ситуація стає катастрофічною. Поля пересихають, плоди гниють, кораблі не можуть знятися з якоря. Навіть якщо кораблі стоять у порту, вони починають руйнуватися. Не кажучи вже про моряків, які від нудьги починають бешкетувати в портових шинках. Одне слово, машина повинна працювати. Якщо цього не буде, виникнуть проблеми. Голландське консульство звернулося до нашого міністра закордонних справ, той — до міністра економіки. Міністр економіки направив прохання до міністра науки, а той поцікавився в мене, чи можемо ми підтримати наших голландських торговельних партнерів. Природно, це прохання — схований наказ, що звучить так: «Шпренглере, подбайте, щоб завдання зверху було виконане». І от я перед вами в повній розгубленості, тому що я — остання ланка в цьому ланцюзі і не можу знайти, кому доручити цю справу.

— Я готовий її виконати, але ви не погоджуєтеся,— сердито помітив Лілієнкрон.

— Ми вже говорили про це, професоре. Я не можу доручити її вам. Після всього, що трапилося.

— Згоден, я припустився помилки. Я зробив поспішні висновки й помилився. Але тепер у мене достатньо відомостей, і я готовий спробувати ще раз. Віддайте замовлення мені, і я вас не розчарую.

— Не можу, і ви це знаєте. У мене зв’язані руки,— відповів Шпренглер.— У вас був шанс, і ви повернулися ні з чим. Я відстоював вашу кандидатуру, але все, що зміг зробити,— це одержати добро на організацію другої експедиції під керівництвом іншої людини.

Лілієнкрон схрестив руки на грудях і насупився.

— Було б добре, якби ви пояснили нам, про що, власне, йдеться,— втрутився Гумбольдт.— Досі ми не почули нічого, крім натяків.

Шпренглер кивнув.

— Ви маєте слушність. Але все це досить туманно. За відомостями Поортвліта, справа почалася майже дванадцять років тому, після виверження вулкана Кракатау. Ви пам’ятаєте, тоді здійнялася велика хвиля. Не стільки в океані, скільки у світовій пресі. До сьогодні це виверження вважається найбільшою катастрофою в історії людства, ще страшнішою, ніж виверження Везувію та загибель Помпеї. У повітря злетів цілий острів, і від нього навряд чи щось залишилося. І після цієї катастрофи земля ніяк не може заспокоїтися. Раз у раз відбуваються землетруси. Димлять вулкани. Це, звісно, не дивина, адже йдеться про тихоокеанський вогненний пояс. Однак справа ускладнюється тим, що з різних частин країни доходять чутки про дивних істот, які нападають на будинки та села, викрадають людей і тварин. Ніхто не знає, звідки ці створіння приходять і куди несуть свої жертви. Схоже, вони навіть і слідів по собі не залишають. Напади відбуваються винятково вночі, коли всі сплять. Описи розходяться. То розповідають про двоногих рогатих козлів, схожих на чортів, то про згорблених довгоруких істот, схожих на орангутангів, із величезними, неначе блюдця, очима. Губернатор Поортвліт уважає все це марновірством, але не може заперечувати, що населення живе в страху. Місцевий проводир, людина на ім’я Бхамбан, змушує дівчат раз на місяць тягти жереб, і ту, котрій не пощастило, відправляють цим створінням як подарунок. Я розумію, що це варварський звичай, але, як не дивно, це діє. Відтоді, як його запровадили, безладдя почали траплятися рідше. Що стосується Поортвліта, то він терпить, але як людина освічена не може схвалювати подібного. Метою завдання є виявити причину того, що відбувається,— Шпренглер розвів руками.— Такими є факти. Ширшої інформації в мене, на жаль, немає. Перш ніж просити професора Лілієнкрона розповісти про свої пригоди, я хотів би запитати вас, пане Донхаузер, чи не могли б ви погодитися на подібну експедицію? Я знаю, що Ява дуже далеко й подорож буде тривалою, але можу завірити, що вона окупиться. Крім того, що голландська торговельна федерація виплатить вам значний гонорар, я хотів би запропонувати вам із почестями та славою повернутися до університету. Ви б одержали в розпорядження кафедру, знову змогли б публікувати свої роботи і стали б повноцінним членом нашої академії. Що скажете? — погляд керівника звернувся до Гумбольдта.

У лівому куті за спиною директора цокав годинник.

Шарлота подивилася на дядька. Гумбольдт глибоко замислився.

— Ваша пропозиція викликає повагу, пане Шпренглер,— сказав він за деякий час.— Я вважаю, що ваш новаторський підхід заслуговує визнання. І все ж таки змушений відмовитися. Я досить багато часу провів у цій установі, щоб знати, що структури, які змусили мене до відставки, так швидко не зміняться. Навіть якщо голова розумна й молода, це ще не означає, що й тіло таке ж саме. Будуть потрібні роки, щоб реформувати університет.— Сказавши це, дослідник покосився на Лілієнкрона, котрий похмуро сидів на своєму стільці.— Мені дуже шкода.

Шпренглер зажурився.

— Тоді мені, мабуть, доведеться відмовити Поортвліту. Ви були моєю останньою надією. Невже немає ніякої можливості вас умовити?

— Цього я не казав,— посміхнувся Гумбольдт.— Якщо я відмовився від вашої пропозиції, це не означає, що я відмовляюся від замовлення. Маю зізнатися, що історія мене заінтригувала. Схоже, що ця справа саме відповідає моїм інтересам. Геологія, чужа культура, лиховісні події,— саме цим ми й займалися під час наших останніх поїздок.

— Тому я й зупинив свій вибір на вас...

— Зачекайте,— сказав Гумбольдт.— Послухайте спочатку, що я скажу. Я хочу, щоб мій син і моя племінниця з початку наступного семестру змогли навчатися в цьому університеті.

Шпренглер здивовано здійняв брови.

— Якщо ваша племінниця хоче відвідувати лекції, це можна влаштувати...

— Ні, я говорю про зарахування. Офіційний вступ до університету. Це ключова умова. Все інше — дурниця.

Лілієнкрон із натугою відсапався. Шпренглер видав щось середнє між фирканням і покахикуванням.

— Ви... Ви хочете, щоб я зняв заборону на вступ до університету для жінок?

— Таким є моє бажання.

— Це незвичайно... До цього питання потрібно підійти з усіма пересторогами.

— Так, незвичайно,— погодився дослідник.— Але час уже давно настав. Німеччина, що забороняє жінкам навчатися в університетах, плентається далеко за всіма європейськими країнами. Настав час змін.

— Не знаю, я б...

— Це моя вимога,— сказав Гумбольдт.— Або ви погоджуєтеся, або ми розходимося. Але тоді, боюся, я не зможу взятися за це замовлення.

Шпренглер мовчав. Він зіщулився, немов на його плечі поклали багатотонний вантаж. Шарлоті навіть стало його трохи шкода. Коли він відповів, голос його було ледь чути:

— Ви хоча б уявляєте, що на мене обрушиться?

— Уявляю, бюрократична лавина.

— Це ще м’яко сказано...

— Але ви маєте погодитися, що моя вимога обґрунтована. Зізнайтеся, ви ж самі цього хочете.

Шпренглер кинув на дослідника промовистий погляд. Але він іще довго мовчав, перш ніж заговорити.

— Ви справжній вовкодав, пане Донхаузер, ви знаєте це?

— Чув,— Гумбольдт було підвівся, але Шпренглер підняв руку.

— Не кваптеся.

— Що ще? — дослідник знову опустився на стілець.

— Ви знаєте, що ваша вимога принесе мені чимало клопоту,— сказав директор.

— Розумію.

— Тоді я маю право висловити своє побажання.

Гумбольдт насупився:

— Продовжуйте.

На губах Шпренглера заграла легка посмішка.

— Ну, ну, пане Гумбольдт. Ми вже близькі до спільної роботи, тому не відмовте мені в маленькому проханні.

Дослідник схрестив руки на грудях. У його погляді читався відвертий скепсис.

— Кажіть усе,— заявив він.

7

В іллі підсунувся ближче до Оскара.

— Що за прохання? Що йому потрібно? — блиснув він очима.

Берт теж не зводив із нього цікавих очей, а Мицик додав:

— Тепер, мабуть, із тебе й кліщами слова не витягнеш!

Друзі Оскара влаштувалися на ліжку й пильно дивилися на нього. Оскар посміхнувся. Зазвичай він дізнавався новини останнім, але сьогодні з насолодою користувався своїм становищем.

— Лілієнкрон,— сказав він.— Пам’ятаєте, дядько в дивному капелюсі? Я знаю, кого він мені нагадує! — Він підвівся з ліжка і схопив із полиці книгу Вільгельма Буша «Макс і Моріц». Він відкрив сторінку й простягнув книгу хлопцям: — Ось так він виглядає!

— Кравчик? — насупився Берт.

— У нього такі ж самі круглі окуляри й така ж сама божевільна шапка. Начебто Буш малював із нього.

— Так, але це просто збіг. І що з ним? Що за прохання було в Шпренглера?

Оскар відкинувся на подушку й закинув руки за голову.

— Він і є проханням Шпренглера.

— Що це означає?

— Те, що він має нас супроводжувати. Протягом усієї поїздки.

— Не може бути!

— Може. Бачили б ви Гумбольдта! Він так і почервонів. І Лілієнкрон теж. Вони стали схожими на дві редиски, які ось-ось накинуться одна на одну. Але Шпренглер примудрився їх заспокоїти й знову посадити за стіл. Ну, й тоді вони домовилися. Лілієнкрон нас супроводжує, але, звісно, усім керує Гумбольдт. І вже повірте мені, йому це припало зовсім не до смаку.

— Де Шпренглер його відкопав? — запитав Віллі.

Оскар знизав плечима.

— Він неодмінно хоче знову туди повернутися. Якийсь він дивний, цей Лілієнкрон. Я впевнений, що найголовніше про свою подорож на Яву він від нас приховує.

— Що ж жахливого він там побачив, що втік звідти? — поцікавилася Лєна.

— Його нібито поранили ці створіння,— пояснив Оскар.— Я бачив стрілу, що встромилася йому в плече, і маю сказати, що виглядає вона дуже лиховісно. Чорна й тверда, начебто витесана з каменю. Розповідь Лілієнкрона була заплутаною. Багато чого він не роздивився, тому що ущелину, куди він спускався, заповнював густий туман. Але він присягається, що внизу був вхід. Сходи або щось таке, що ведуть у глибину. А поряд був неначе величезний камінь.

— Камінь?

— Брила або уламок скелі. Але це був зовсім і не камінь, тому що він виявився живим. Сидів навпочіпки і спав. Але потім підхопився, накинувся на Лілієнкрона й роздер одяг.— Оскар заговорив тихіше: — Бачили б ви його! Гадаю, він сам вірить у те, що говорить, і дуже боїться. З іншого боку, йому кортить туди повернутися.

— Чому?

— Каже, що це відкриття буде безцінним для науки. Він зміг би обґрунтувати теорію, якою вже давно зайнятий і котра перевернула б світ із ніг на голову, якби її тільки можна було довести. Щоправда, не сказав, про що йдеться. А ми повинні допомогти йому з його відкриттям. Здається, він дуже боїться. Але все одно буде нас супроводжувати. Власне, мене це радує. Особисто мені він не подобається, але Яву він знає добре й може привести нас до місця, де відбулася ця зустріч.

— А коли ви вирушаєте? — запитав Мицик.

— Днів за три. Зараз на Яві осінь. Саме закінчується сезон дощів.

— Чому осінь? — здивувався Мицик.— Адже в нас нині березень. Нічого не розумію.

— Це ж Південна півкуля, дурнику,— сказав Берт.— Там же все по-іншому.

— Вони там що, на голові ходять?

Віллі закотив очі. Берт відважив Мицику запотиличника.

— Старий, ти що, уроки не вчиш? У тропіках не буває пір року, там цілий рік спекотно й мокро. А коли зовсім мокро, кажуть, що настав сезон дощів.

— Так і є,— підтвердив Оскар.— Тільки уявіть: Суматра, Ява. Від самих тільки назв у голові паморочиться.

— Це дуже далеко,— сказала Лєна.— Ви їдете надовго.

— Для нашого дирижабля це іграшки! — відмахнувся Оскар.— «Пачакутек» понесе нас по небу, а ми тим часом відпочиватимемо.

— Іграшки? Ну, не знаю,— Лєна підвелася й підійшла до маленького глобуса на письмовому столі Оскара.— Зондські острови на іншому краю Землі, тут унизу, майже біля самої Австралії.

Вона крутнула кульку й указала на ланцюжок островів, що, немов нитка перлів, простяглися в Індійському океані. Дівчинка відміряла відстань широко розставленими пальцями, труснула головою і сказала:

— Це майже дванадцять тисяч кілометрів, а це значить, летіти вам доведеться цілий тиждень. Якщо не рахувати привалів і непередбачуваних ситуацій. І ви опинитеся в зовсім дикій країні,— вона постукала пальчиком по опуклій поверхні.— Напевно, там живуть тільки дикі племена. Ніхто добровільно туди не поткнеться. Гірше за все буде тут,— вона вказала на точку до північного сходу від Індії.— Це Гімалаї, найвищі гори на Землі. Вам доведеться пролетіти над ними. Я читала, що там потужні вітри й дуже низька температура. Сумніваюся, що «Пачакутек» створено для подібних подорожей.

— Гори ми можемо й облетіти,— відповів Оскар.— Рушимо вниз до Середземного моря, а потім через Сирію, Ірак та Індію далі.

Лєна кивнула:

— Так краще, але це займе більше часу.

Оскар посміхнувся:

— Ніхто не казав, що буде легко. Але ми здолали різні труднощі. Упораємося і з цими, повір.

Дівчина подивилася на нього своїми загадковими зеленими очима, але нічого не сказала. Схоже, вона більше нічого не хоче додати. Оскар підвівся.

— Ну ось, тепер вам усе відомо. Настав час братися до роботи. Еліза чекає на вас унизу, та й мені настав час збиратися.

Друзі кивнули й, обмінюючись жартами, поквапилися вниз. Тільки Лєна не захотіла йти. Оскар подумав, чи не попросити її піти, але не зважився. Напевно, вона хотіла щось сказати. Щось таке, про що ніхто не повинен був знати. Він почекав, поки хлопці пішли досить далеко, і зачинив двері.

Лєна так само дивилася на нього. Зараз вона виглядала інакше. Оскар уже давно помічав, що вона змінилася, але сьогодні це особливо впадало в око.

— Я можу чимсь тобі допомогти? — присів він на ліжко поруч із нею.

Лєна, здається, не знала, як почати, але нарешті, зробивши над собою зусилля заговорила.

— Скільки ми вже знайомі? — запитала вона.

Оскар наморщив чоло.

— І гадки не маю. Років вісім або дев’ять. А що?

— Я тебе колись про щось просила?

Він подумав і знизав плечима:

— Так відразу й не згадаю. Здається, ні. Ти завжди була самостійною. Завжди сама вирішувала свої проблеми. Навіть читати сама навчилася.

Дівчина кивнула й опустила свої зелені очі.

— Сьогодні я хочу про щось тебе попросити.

Оскар помітив, що ластовиння в неї на носі й щоках за останні півроку зійшло. Може, вона користувалася косметикою? Він відчув ніжний аромат трояндової олії. Незрозуміло, звідки в нього з’явилася ця думка, але він раптом подумав, що мати Лєни, напевно, була красунею. Не звичайною вуличною дівкою з Оранієнбурга, ладною продатися кожному за дзвінку монету. Ні, справжнею красунею. Жінкою, сама присутність якої приводила в сум’яття. Лєна, як і всі інші, ніколи не розповідала про своє походження. У безпритульників був неписаний закон, що минуле не має значення, тим більше що багато хто навіть не знав своїх батьків. За прізвищем Полішинська можна було зрозуміти, що її батько був поляком. Але ким була її мати, невідомо. Подейкували, що вона була ірландкою. Рудоволоса красуня із зеленого острова.

Він кахикнув.

— Дивлячись на те, що ти хочеш попросити.

— Ні,— похитала вона головою.— Мені потрібна певна відповідь: або так, або ні. Ухилитися тобі не вдасться.

Оскар трохи подумав і сказав:

— Ну гаразд, викладай.

— Я хотіла б поїхати з тобою.

Брови Оскара зметнулися вгору:

— Що, перепрошую?

— Хочу полетіти з тобою на «Пачакутеку» до островів і вулканів в Індійському океані. Дуже хочу! Як думаєш, ти зможеш це влаштувати?

Оскар мовчав. Він очікував усякого, але вже ніяк не того, що почув.

— Несподівано...

— Так чи ні?

Він знизав плечима:

— Я можу, звичайно, запитати батька, але навіть зараз можу сказати, що йому це не сподобається. Нас уже четверо, та ще й Лілієнкрон.

— Але мені дуже хочеться.

— Чому? Мені здавалося, що ти не дуже цікавишся далекими країнами та небезпечними пригодами. Ти, скоріше, схожа на домувальницю. Рада, що більше не живеш на вулиці й можеш допомагати Елізі з господарства.

— Бачиш, як можна помилятися,— відповіла Лєна.— Згодна, я не настільки смілива, щоб ризикувати головою, але мені б теж хотілося подивитися світ.

Крім того, ми могли б проводити більше часу разом...— вона доторкнулася рукою до його стегна.

— Проводити час разом?..— нарешті, Оскар усе зрозумів. Яким же дурнем він був, що не помітив раніше. Усе правильно: ці погляди нишком, нещодавня демонстрація покупок, тепер іще ця поїздка.

Лєна в нього закохалася.

Знаючи Лєну, можна було не дивуватися. Вона була дуже романтичною панянкою й увесь час у когось закохувалася. Останнім часом вона була в захваті від оперного співака Алоїзія Бургшталлера, з яким її познайомив Зиґфрід на фестивалі в Байройті. Але Оскар ніколи б навіть не подумав, що дівчина може звернути свою увагу на нього. Властиво, ця думка була дуже втішною. Шарлота була зайнята собою і своїм минулим, і Лєна почала відігравати більшу роль у його житті. Вона уважна, дотепна та люб’язна, з нею приємно проводити час. Щоправда шкода, що Шарлота не може знайти для нього зайвої хвилинки.

Юнак зітхнув. Як же викрутитися з цієї ситуації?

Він помовчав, намагаючись виграти час.

— Якщо ти не від того, можна я доторкнуся до тебе?

— Я... хм...— захекався Оскар. Чому в таких випадках він і двох слів зв’язати не може?

Загадкові зелені очі дівчини пильно дивилися на нього.

— Це все через Шарлоту?

— Що саме?

— Те, що ти не зважишся зізнатися, що я тобі подобаюся? Я ж помітила, як ти на мене дивився нещодавно. По-особливому.

— Можливо, це через новий одяг, і кіс у тебе більше немає.

— Чудова зачіска, правда? — покрутила вона головою.— Мені дуже шкода було обрізати коси. Але так практичніше, і мені частіше говорять компліменти. Якщо все це через Шарлоту, то я тебе розумію. Хоча мені здається, що вона поводиться з тобою якось дивно.

— Правда? — Оскару ставало дедалі ніяковіше. Він відчайдушно намагався придумати, як направити розмову в інше русло, але нічого не міг вигадати. Ніяких шляхів до відступу не було. Тут були тільки вони з Лєною, і складалося таке враження, що кімната ставала дедалі меншою.

— Звісно,— сказала Лєна.— Якби в мене був такий друг, я б приділяла йому більше уваги. Я б проводила з ним якнайбільше часу.

— Знаєш, нам із Шарлотою потрібен особистий простір. Ми не можемо постійно бути поряд одне з одним, такі вже ми люди. І, до речі, якщо ми вже заговорили про людей, ти не бачила Вілму? Відтоді, як у неї з’явився новий лінгафон, вона рідко до мене заглядає. Схоже, їй цікавіше розмовляти з Мициком або Віллі. Можливо, це тому, що у Віллі завжди знайдуться для неї якісь ласощі...

— Ах, Оскаре,— зітхнула Лєна. Очі в неї затуманилися.— Невже тобі не хочеться знати, як я тебе кохаю?

Вона підійшла ближче.

Цієї миті відчинилися двері.

На порозі стояла Шарлота зі стосом постільної білизни в руках. Вона зробила було кілька кроків, але застигла на місці.

Лєна миттю забрала руку з коліна Оскара, але Шарлота, мабуть, уже встигла помітити. На якусь мить обличчя в неї стало скривдженим, але відразу на губах заграла звична іронічна посмішка.

— Не буду вам заважати,— сказала вона.— Я принесла тобі свіжу білизну, Оскаре. Куди її покласти?

Оскар підхопився.

— Зачекай, я візьму.

— О, не турбуйся,— Шарлота поклала стос на стілець.— Уже йду.

Із цими словами вона розвернулася на підборах і вийшла з кімнати. Двері ляснули, немов постріл із пістолета.

— Ну й добре,— пробурмотів Оскар.— Подумаєш, налякала.

— Здається, мені теж час іти,— тихо сказала Лєна.— Незабаром побачимося.

Оскар провів її до дверей, почекав, поки вона вийде в коридор, і зачинив двері. Він притулився спиною до дверей, глибоко зітхнув і заприсягнувся, що зробить усе можливе, щоб Лєна не поїхала з ними в цю подорож.

Далеко, на іншому кінці світу, земна кора здригнулася. Поштовхи були ледь відчутні. Вони народилися глибоко, і на поверхні їх ніхто не помітив.

Владика в кам’яному залі розплющив очі. Довго ж він спав. Йому снилося синє небо, хмари й море. Ці спогади майже стерлися, але сьогодні вони знову повернулися. Як довго він спав? Сто років, двісті? Занадто довго. Сон його розбудив. Він повільно підняв голову й перевернувся на інший бік. Із-під потилиці посипалися дрібні камінчики. Постарів. Постарів і посивів. Але сон вдихнув у нього нове життя. Та й чи був це сон? Можливо, він і справді відчув струс? Раптом це знак, що прийшов кінець тисячолітньому прокляттю? Він задумливо подряпав нігтем підлокітник трону. Треба б запитати верховного провісника. Він дав би слушну пораду. Але не зараз. Йому хотілося ще поніжитися в чудесних спогадах, подарованих сном. Спогадах про світлий час і сонячні промені.

8

Р ано-вранці 22 березня «Пачакутек» здійнявся в синє небо. Навіть незважаючи на те що він був навантажений продовольством на весь довгий шлях, дирижабль із нетерпінням рвався у висоту. Свіжий вітер свистів у такелажі, і з надією скрипіли дерев’яні розпірки. Повітряний корабель усе більше віддалявся від землі. Численні витріщаки — ті, що зібралися внизу,— махали руками. Ангар, у якому «Пачакутек» простояв усю зиму, приваблював дозвільну публіку. На вихідні сюди приїжджали цілими родинами навіть зі Шпандау, щоб подивитися на знамените дослідницьке судно Гумбольдта. Інтерес був таким великим, що довелося найняти кілька людей, щоб охороняти цінний літальний апарат. Оскар запропонував брати гроші за вхід і пускати їх на домашні витрати, але дослідник і чути про це не хотів. Дослідницький дух має бути доступним кожному, говорив його девіз. Освіта не може бути платною, нею повинні користуватися всі. Але ж можна було пристойно заробити! Дирижаблі неухильно входили в моду, хоча їх навряд чи можна було побачити навіч. Натомість журнали майоріли іменами винахідників — серед них був і Фердинанд фон Цепелін,— які готові були впроваджувати в життя розробки Гумбольдта. Газети регулярно повідомляли про нові досягнення, друкували плани будівництва та креслення. Усім було ясно, що панування Німеччини в повітряному просторі — це всього лише справа часу. Тому й стежило за їхнім від’їздом стільки цікавих очей, деякі, особливо дитячі, від замилування були завбільшки з блюдця.

В Оскара не було часу прощатися. Він стежив за двигунами. Потрібно було перевірити подачу електрики й контролювати, щоб осі, вали й передавальні механізми працювали бездоганно. Початкова фаза була наймаруднішою частиною подорожі, особливо якщо врахувати, що пропелери довго не працювали. Старе масло могло застигнути й заблокувати осі. Дроти могли перегрітися й перегорів би кабель, внаслідок чого їх очікувала б неминуча аварія. Тому спочатку потрібно було ретельно видалити зайве масло. Але, схоже, «Пачакутек» добре переніс минулий рік і зараз муркотів, немов кішка. Оскар радісно вдихнув свіже повітря й відчув вітерець на обличчі. Нарешті-то вони знову в дорозі.

Останніми днями він почувався як загнаний звір. Насамперед через Лєну, що, здається, підстерігала його у всіх можливих і неможливих місцях. Днів зо два тому вона навіть ніби зовсім випадково зайшла до ванної кімнати, коли він там мився. Замість того, щоб відразу вийти, вона зупинилася біля дверей і почала розмову. Начебто мало було тієї неприємної зустрічі із Шарлотою.

Дійшло до того, що Оскар виходив із кімнати, тільки якщо був упевнений, що дівчини не було вдома. Як добре, що він тепер вільний. Пригода почалася, а від так, можна зайнятися більш важливими справами. Але от що дивно, тепер, коли він отримав бажаний спокій, йому навіть стало трохи сумно. Лєна не вийшла, щоб попрощатися. Напевно, образилася. Йому було відомо, яка вона вразлива. Але ця закоханість — черговий каприз, не більше. Дитяче захоплення. Поки вони повернуться додому, дівчина знайде собі нову жертву.

Принаймні, Оскар на це сподівався.

Професор Лілієнкрон стояв на палубі «Пачакутека». Дивний учений майже не показувався на очі. Він з’явився, тільки щоб завантажити на борт свої речі, але й словом не перемовився з ними.

Тепер він був на дирижаблі, але вираз обличчя в нього був таким скептичним, начебто він очікував, що корабель ось-ось займеться.

Як не дивно, але Вілма перебувала поряд із ним. Маленька пташка, здається, полюбила вченого, хоча Оскар і не розумів, за що. Надто вже той був неприступним, буркотливим і роздратованим. Ніхто не міг подовгу перебувати поряд із ним.

Непомітно до нього підійшла Шарлота й теж почала дивитися на забавну парочку.

— Цікаво, правда? Схоже, Вілма його любить.

Оскар витер руки ганчіркою.

— Не розумію, чому.

— Таке вже воно, кохання.

— Кохання? Не сміши мене...

— Я впевнена в цьому,— відповіла Шарлота.— Безмовне кохання. Трошки трагічно. Останнім часом це дуже модно.

Оскар покосився на дівчину.

— Якщо ти натякаєш на Лєну,— сказав він,— то це було просто непорозуміння. Нічого в нас із нею немає, клянуся тобі.

— Не варто клястися,— блиснула вона очима.— Крім того, мене не стосується, що там у вас із Лєною.

— Я ж кажу, що між нами нічого немає. І до того, що вона хотіла потрапити на корабель, я не маю ніякого відношення. Добре все ж таки, що вона залишилася вдома, правда?

— Тепер вона на тебе образиться.

— Швидше за все,— погодився Оскар.— Але мені однаково. Вона звикне жити з тим, що в неї є, і забуде те, чого немає.

«Але якщо й так,— звучав голос у нього в голові,— все-таки тобі була приємною її увага. Будь чесним хоча б сам із собою, якщо вже Шарлоту обманюєш».

Шарлота досить довго мовчала й нарешті сказала:

— Лєна перетворилася на гарну молоду жінку. Вона любить тебе. Я не здивувалася б, якби й тобі вона подобалася.

Оскар схопив її за руку. На пальцях іще залишалися сліди мастила, але Шарлота, схоже, цього не помітила.

— Але мені не потрібна Лєна. Я хочу бути з тобою.

— Чесно?

— Чесно! Клянуся.

«На твоєму місці я був би обережнішим із такими клятвами. Це може дорого коштувати»,— почув він внутрішній голос.

— Замовкни! — прошипів Оскар голосу.

— Що ти сказав?

Оскар відчув, що червоніє.

— Та так, нічого. Сам себе вилаяв за те, що забруднив тебе.

— Ах, це! — Вона знову поринула в міркування, потім сказала: — Дивно. Іноді в мене з’являється таке відчуття, що все проти нас. Щоразу, коли ми вважаємо, що з усім упоралися, виникає нова перешкода.

— Ти теж це помітила? — Юнак кинув ганчірку в ящик з інструментами.— А я вже було вирішив, що це тільки мені здається. Прямо змова вищих сил. Але я вважаю, що все це просто випадковості. Принаймні, я більше не переживатиму через це. Що там видно? Мені потрібно ще перевірити весла, і я готовий. Хочеш, підемо разом?

— Добре. Якщо пообіцяєш, що більше не хапатимеш мене брудними руками.

Вони саме прямували на палубу, коли зіштовхнулися з Елізою. Вигляд у неї був замислений.

— Усе гаразд? — запитав Оскар.

Еліза похитала головою.

— Ні. Я відчула чужу присутність. Відчула страх... непевність… і лють. Це тривало всього лише мить, а потім усе зникло.

Оскар насупився. Можливо, вона прочитала його думки? Відчула його невпевненість і злість? Еліза була родом із Гаїті. На своїй батьківщині вона була чимсь на кшталт чаклунки. Жрицею вуду, як вона сама себе називала. Вона мала незбагненні здібності, в тому числі могла встановлювати зв’язок із людьми на великій відстані. Ні Оскар, ні навіть Гумбольдт не розуміли, як це відбувається, але вона виразно вміла це робити. І неодноразово доводила це під час їхніх пригод.

— Можливо, це Лілієнкрон,— кивнула Шарлота у бік ученого.

Той стояв біля корми й удивлявся вниз. На обличчі його відбивалася ціла гама почуттів.

Однак, жриця не була в цьому впевнена.

— Не знаю,— сказала вона.— Можу заприсягнутися, що це була аура жінки.

Оскар зітхнув.

— Напевно, хтось на землі,— зауважила Шарлота.— Там багато людей.

Еліза знизала плечима:

— Мабуть, пізніше я про це ще дізнаюся. Давайте приєднаємося до нашого вченого. Раптом нам удасться його трохи розвеселити.

— Я згодна,— кивнула Шарлота.— Якщо він не заперечуватиме проти жіночого товариства.

Обидві жінки захихикали й неквапливо попрямували до Лілієнкрона.

Оскар поставив на палубу ящик з інструментами й подивився їм услід. Так, на кораблі складно усамітнитися. А чого ще він очікував? На борту корабля неможливо залишатися на самоті.

9

— К идай!

Гумбольдт примружився в приціл арбалета. Оскар відпустив пружину, і в небо здійнявся глиняний диск. Він описав широку дугу. Гумбольдт прицілився, затримав подих і натиснув на спусковий гачок. Пролунав свист, потім тріск, і диск розлетівся на тисячу шматочків.

— Чудовий постріл! — вигукнув Оскар.— Ще разок?

— Звісно.

Знову пружина виштовхнула в повітря диск. Але наступна стріла пролетіла повз ціль. Гумбольдт вилаявся й зарядив арбалет утретє. Диск перетворився на хмарку червонуватого пилу.

— Ну ось,— задоволено мугикнув він.

Лілієнкрон осудливо поглядав на нього з юта.

— Два влучення із трьох — цим можна пишатися.

Гумбольдт зняв гвинтівку із запобіжника.

— Що ви в цьому розумієте?

— Я трохи розуміюся на стрільбі по рухомих цілях. Що це у вас за дивна зброя?

— Газовий арбалет,— відповів Гумбольдт.— Восьмизарядний барабан, автоматична подача. Безшумний, надійний і абсолютно влучний.

— Тихий і надійний — можливо, але чи справді влучний?

— Хочете сказати, що вмієте стріляти краще?

— Мабуть, так.

Гумбольдт блиснув очима:

— Ставлю десять марок, що ви програєте.

Лілієнкрон підняв підборіддя.

— Приймаю. Зачекайте, я вам покажу.

Із цими словами він зник під палубою.

— Що тут відбувається? — підійшла до них Еліза.

— Стрілець-коротун,— посміхнувся Оскар.— Лілієнкрон стверджує, що може позмагатися з батьком. Смішно.

Юнак труснув головою. Він був цілком упевнений, що цьому зухвальцю ніколи не перемогти батька. Уже він-то знав, на що здатний арбалет.

— А на що ви сперечалися?

— На десять золотих марок,— відповів дослідник.— Ставки приймаються.

— Ставлю п’ять,— сказала Еліза.— На Лілієнкрона.

— Що? — у Гумбольдта відпала щелепа.

— Ставлю п’ять золотих марок, що Лілієнкрон виграє,— посміхнулася Еліза.

— Але це ж...

— Тоді я ставлю три на Карла Фрідріха,— перервала його Шарлота.

— І я дві,— додав Оскар.— Гарний коефіцієнт для Елізи, якщо вона виграє. Але це, звісно ж, виключено.

— Побачимо,— усміхнулася жінка.

Тут знову з’явився Лілієнкрон зі старою рушничкою в руках. Зброя виглядала так, немов ладна була розвалитися будь-якої миті. Оскар здивовано похитав головою. Це ж справжній музейний експонат!

Гумбольдт глумливо здійняв брову.

— Ваша зброя, здається, дуже постраждала. Можу я запропонувати вам одну з моїх рушниць?

— У цьому немає необхідності,— парирував професор.— Я впораюся.

Дослідник підійшов ближче.

— Що це?

— Гвинтівка вісімдесят восьмого калібру, 57 міліметрів, п’ять патронів. Бойова зброя німецької армії.

— Чув. Її дуже легко пошкодити.

— Тільки старі моделі,— відповів Лілієнкрон.— Мою оснащено більш глибоким нарізом, бачите? — указав він на гвинтівку.— Але ми тут не для того, щоб обмінюватися подробицями конструкції зброї.

— Ваша правда,— погодився Гумбольдт.— П’ять пострілів для кожного. Якщо влучаєте, стріляєте знову, ні — черга переходить до мене, годиться?

— Цілком.

— Гаразд. Хто починає?

— Якщо дозволите, підкинемо монету,— запропонував Оскар.— Чіт або лишка, професоре?

— Чіт.

Оскар підкинув монету і вправно її перехопив:

— Лишка. Починає батько.

— Чудово,— кивнув дослідник.— Випускай!

У небо здійнялася тарілочка. Гумбольдт скинув арбалет, прицілився й вистрілив. Диск розлетівся на тисячу осколків. Оскар випустив наступну тарілочку, і вона теж перетворилася на червону хмару. Шарлота зааплодувала. Однак третя спроба виявилася невдалою. Черга Лілієнкрона. Учений клацнув прикладом і скинув гвинтівку на плече.

— Готовий!

Механізм випустив тарілочку. Лілієнкрон прицілився й вистрілив. Почулося клацання. У повітрі запахло порохом. Диск байдуже продовжував політ.

— Невдача,— зауважив Гумбольдт.— Але у вас є ще чотири спроби.

Знову Оскар натиснув на важіль, тарілочка знову розлетілася на шматочки.

Гумбольдт вдоволено посміхнувся:

— Давай далі!

Останній постріл. Чотири влучення з п’яти — чудовий результат!

Гумбольдт із гордістю обперся на арбалет.

— Залишилися тільки ви,— сказав він.— Ну ж бо, постарайтеся!

Лілієнкрон дав знак, злетіла тарілочка. Він скинув гвинтівку, прицілився й вистрілив. Знову промах!

— Ви маєте постаратися, якщо взагалі хочете влучити,— поблажливо помітив Гумбольдт.— Принаймні, ви повинні прагнути до почесного другого місця, коли вже не можете виграти.

— Заждіть-но,— Лілієнкрон підкрутив приціл.— Як я вже казав, за низької температури існує своя специфіка. Перші постріли служать для того, щоб зорієнтуватися. Тепер усе вийде.

Оскар дивувався, як геолог може залишатися таким спокійним. Адже виграти змагання йому вже ніяк неможливо.

— Випускайте, мій хлопчику.

Оскар натиснув на механізм. Високо в повітря злетіла тарілочка. Лілієнкрон прицілився й натиснув на курок. Вона із дзенькотом розлетілася на частини.

Учений із задоволеним виглядом пересмикнув затвор. На палубу впала порожня гільза.

— Наступну!

І знову влучення.

Еліза заплескала в долоні:

— Чудово! Ще раз!

Тонкі губи геолога розтягнулися в посмішці. Він перевірив приціл і подивився вдалину.

— Скільки тарілочок поспіль може випустити ця штука?

— Що ви сказали?

— Тільки одну чи можна більше?

Оскар подивився на пристрій. Центрифуга була зроблена з листових ресор і надавала гарне прискорення. Рейка, якою ковзали тарілочки, могла розмістити й більше, ніж одну.

— Не знаю. Можливо, три або чотири. Я ще не перевіряв.

— Гаразд. Тоді, будь ласка, три.

— Але...

— Ти ж казав, що може вийти.

— Так, але...— юнак розгублено покосився на Гумбольдта.

— Якщо професор бажає, нехай спробує. Мені ця ідея здається божевільною, але правила цього не забороняють.

Оскар схопив коробку з тарілочками й зарядив три червонуватих диски. Він відтягнув важіль,— механізм готовий до запуску.

— Не хочете залишити тільки дві? Тоді могла б вийти нічия.

— Три.

Оскар похитав головою.

— Готово! — вигукнув він.

На палубі стало тихо. Змагання набувало несподіваного повороту.

— Запускай! — звелів Лілієнкрон.

Оскар відпустив важіль. Механізм дзенькнув, і в різні боки розлетілися три тарілочки.

Лілієнкрон скинув гвинтівку й вистрілив. Один диск розсипався на пил. Блискавичним рухом, майже не помітним для ока, він опустив гвинтівку, пересмикнув затвор і знову скинув на плече. Бумс! Розлетілася друга тарілочка. По палубі покотилася патронна гільза. У повітрі зависла порохова хмара. Останню тарілочку ледь можна було роздивитися. Навряд чи в неї можна влучити з такої далекої відстані. Геолог прицілився й натиснув на курок. Пролунав тріск. Оскар дивився у бік цілі. Куля летіла прямо на неї. Час, здавалося, розтягнувся, немов гумова стрічка. І коли юнак уже був упевнений, що професор промахнувся, диск перетворився на хмаринку червонуватого пилу. Еліза підстрибнула й заплескала в долоні.

— Виграла!

Лілієнкрон посміхнувся.

— Просто неймовірно,— кричала Еліза.— Правда?

На палубі запанувало розгублене мовчання. Найгірше довелося Гумбольдту. Його губи перетворилися на тонку ниточку. Він мовчки сунув руку в кишеню й передав Лілієнкрону й Елізі монету. Потім ступнув до пускового механізму й уставив туди чотири тарілочки. Не звертаючись по допомогу, він зарядив арбалет і відвів важіль. Зовсім спокійно він підняв арбалет і вистрілив услід дискам, що вилетіли. Від гуркоту здригнувся корабель. На частку секунди небо перетворилося на розжарене сонце. На «Пачакутек» немов налетів порив вітру, мало не збивши пасажирів із ніг. Їх обдало жаром. Від тарілочок не залишилося й пилу.

Коли всі оговталися від потрясіння, Гумбольдт уже зник під палубою.

10

М инали дні. «Пачакутек» пролітав над горами, рівнинами, пустелями та ріками, неухильно прямуючи до мети. Гумбольдт вирішив обігнути Гімалаї й летіти через Угорське королівство, Румунію, Османську імперію, Персію та Британську Індію.

Досі ніяких труднощів не виникло, і подорож проходила спокійно, і навіть вічне суперництво Гумбольдта й Лілієнкрона його не псувало. Змагання в стрільбі не поліпшило відносини між двома вченими. Вони то сперечалися про географічні особливості, то про властивості хмар, то про повітряні течії. Здається, не було такої теми, у якій вони б досягали згоди. Дирижабль Лілієнкрону теж не подобався. Замість того, щоб радіти, що «Пачакутек» дістанеться до Батавії швидше, той постійно скаржився на незадовільне санітарне устаткування та вузькі каюти. Взагалі ж, він мав рацію: туалети розташовувалися тільки в задній частині трюмів. І якщо жінки ділили на двох каюту на верхній палубі, чоловіки змушені були тулитися в нішах на нижній палубі, між камбузом і продовольчим відсіком. Останній поділявся на приміщення, де зберігалися запаси води; тросове відділення, у якому були інструменти, запасні частини, канати; і окрему кімнату для продуктів. У ній пахло шинкою, кислою капустою й олією, а коли повівав вітер, торохкотіли горщики. Але ж найголовніше те, що вони летіли! Ніяких кордонів, митного контролю й прикордонників. Із кожним днем, проведеним у повітрі, вони наближалися до мети.

Вілма ні на крок не відходила від Лілієнкрона. І Оскар на неї за це ображався. Не довіряв він дивакуватому вченому. Якщо вже той так несподівано виграв змагання зі стрільби, виходить, не такий він простий, як здається. Не інакше, як зрадила Вілму її хвалена інтуїція.

Так і минали дні. Роботи, власне, було мало. Оскар допомагав Елізі готувати їжу, стежив за порядком у кухні та спальні. До його обов’язку входило наглядати за продуктами харчування. Фрукти, овочі, лимони, картоплю, солонину, копчену ковбасу, хліб, крупу, пиво й консерви потрібно було регулярно перевіряти й вести облік. Особливо уважно слід було контролювати кількість води. Невідомо, коли ще трапиться нагода поповнити запаси.

Найбільше Оскар любив вечори. Коли сідало сонце і на небі з’являлися перші зорі, усі збиралися за столом і вечеряли, поки світло за бортом потопало у сутінках.

— Чи знаєте ви, що я зазвичай не їм нічого, крім галет і зеленого чаю? — професор укотре потягнувся до мідного казана, в якому Еліза приготувала свій знаменитий густий суп із гострими ковбасками.— У мене дуже чутливий шлунок. Єдиний виняток — тайська та південно-азійська кухня. Здається, гострота благотворно впливає на моє травлення. Очевидно, у спеціях містяться речовини, що стимулюють виділення шлункового соку й убивають мікробів і бактерії. Але навряд чи в Німеччині можна знайти такі прянощі. Втім, ваша кухня — виняток. Як вам удається надавати стравам такого смаку?

— Уся річ у приправах,— посміхнулася Еліза.— У мене завжди є запас прянощів із моєї батьківщини. Дістати їх не так-то просто, але «Гамбурзька контора прянощів» привозить їх спеціально для мене.

— Ви неодмінно повинні дати мені їхню адресу, коли ми повернемося до Берліна,— сказав Лілієнкрон.— І поділитися своїми рецептами. Накажу своїй економці записати їх у книгу, щоб не загубилися. Такі скарби потрібно дбайливо зберігати.

Гумбольдт похмуро прислухався до бесіди. Настав час визнати, що йому не подобалося, що Лілієнкрон із Елізою так швидко знайшли спільну мову. Його особисто питання їжі ніколи особливо не цікавило. Звісно, креольська кухня була йому до смаку, але він був не дуже щедрим на похвалу. Те, що йому сподобалася страва, можна було зрозуміти тільки по тому, що він з’їдав усе до останньої крихти.

Оскар помітив, що батько п’є багато пива. Глечик знову спорожнів.

— Наповни його, мій хлопчику,— попросив Гумбольдт, злегка затинаючись.— І, здається, непогано було б принести ще й хліба.

— Гаразд,— Оскар узяв глечик і лампу й рушив до трюму.

На серці було неспокійно. Ніколи ще він не бачив батька таким.

Пивні діжки вишикувалися в ряд за полицями. Корабель трохи хитало, і дерев’яні боки постукували один об одний. Оскар поставив лампу й підніс глечик до однієї з діжок. Юнак відгвинтив кран і почекав, поки посудина не наповнилася. Знову загвинтив кран. Таке відчуття, що батько намагається утопити свою злість у хмільному напої. Треба не зводити очей із цього Лілієнкрона. Так, тепер хліб, і можна повертатися.

Але на півдорозі до полиці з хлібом Оскар зупинився. Він ледь не наступив на зв’язку копчених ковбасок, що лежала під ногами. Напевно, зірвалася з гачка через хитавицю. Він нахилився й підняв їх. За звичкою перелічив. Дев’ятнадцять. Але ж має бути двадцять одна! Список лежав зовсім поряд. Одного погляду було достатньо, щоб переконатися, помилки бути не може. Двох ковбасок не вистачало.

Дивно.

Юнак повісив ковбаски на місце й пішов до хліба. Хлібини щільно лежали в дерев’яних ящиках. Там вони були захищені від пересихання та цвілі. Оскар простягнув руку, щоб витягти один буханець, але знову застиг. На підлозі було повно крихт. Один буханець був розламаний навпіл.

Оскар доторкнувся до м’якуша. Ще свіжий.

Він поставив лампу в кут і вдивився в темні закутки. Може, завелися пацюки? Свого часу хлопець натерпівся від цих тварюк, але тут, схоже, їх не було. Хтось сюди заходив. Хтось вирішив поцупити ковбаси та хліба. Лілієнкрон. Він єдиний, хто міг би це зробити без усяких мук сумління. На душі стало кепсько. Оскар попрямував до виходу.

— Ось ти де, мій хлопчику! — крикнув Гумбольдт, побачивши його.— Чи ти, бува, не заблукав? — і голосно розсміявся.

— Ні,— відповів Оскар.— Але виникла невелика проблема. Боюся, хтось заліз у наші запаси їжі.

— Що ти таке кажеш? — насупився Гумбольдт.

— Я виявив зникнення ковбас, півбуханця хліба. Усюди крихти. Спочатку я вирішив, що це пацюки. Але це виключено. Мабуть, це хтось із нас.

— Що?

— Хто?

— Чому?

Усі очі кинулися на Лілієнкрона.

— Що ви так на мене дивитеся? — занервував учений.— Невже ви вважаєте, що я міг потай пробратися в комору й украсти продукти? Дуже шкода. Якщо мені щось знадобиться, то я попрошу. Мені й на думку не спаде нічого подібного.

— Тоді все ж таки пацюки,— вирішив дослідник.

Оскар похитав головою:

— Уже на цьому-то я розуміюся. Коли я жив на горищі в Берліні, я їм дюжинами шиї скручував. Ці тварини розумні, але вони не можуть розламати буханець хліба надвоє. Крім того, якби вони перебували поряд, там би неодмінно смерділо.

Гумбольдт насупився ще більше.

— А воду ти перевірив?

Оскар ляснув долонею по столі.

— Ну звісно,— пробурмотів він.— Я дещо помітив. Позавчора мені здалося, що води стало менше. Але мені не хотілося здіймати тривогу, а потім я просто забув. Ходімо, самі побачите.

Усі підвелися й пішли за ним. У тьмяному світлі лампи на дерев’яних стінах здригалися вигадливі тіні.

Оскар опустив лінійку у відкриту бочку й перевірив рівень рідини. Не вистачало зовсім небагато. Літрів чотири або п’ять. Але цього було достатньо, щоб переконатися, що винні зовсім не пацюки. Жоден гризун не може бути настільки розумним, щоб цупити воду з бочки.

Шарлота розгублено озирнулася.

— І що тепер?

Цієї миті пролунав гуркіт, слідом за яким полетіли прокльони. Потім знову все затихло.

— Клянуся Юпітером,— вигукнув Гумбольдт.— Здається, в нас на борту заєць!

11

О бличчя мандрівників освітлювало жовтувате світло лампи. Гумбольдт приклав палець до губ і вказав на тросове відділення.

— Візьміть канат і мішок і слідуйте за мною,— прошепотів він.— Хто б це не був, він, імовірно, почув нас і сховався.

Дослідник відчинив двері, заглянув у тросове відділення й високо підняв лампу.

Шарлота скривила носик. Звідти запахло лаком і машинним маслом. Усе приміщення було повне-повнісіньке різнобарвних ящиків, канатів, дощок, інструментів і найрізноманітніших запасних частин. У середині розміщувався тюк матерії для лагодження оболонки аеростата. За бажання сховатися тут легко.

Гумбольдт крикнув у темряву:

— Агов, хто там? Краще виходь зараз! Тобі все одно не вибратися.

Відповіді не було. Тільки чутно, як поскрипує корпус та працює мотор.

— Напевно, ми помилилися,— прошепотів Оскар, але Гумбольдт похитав головою й указав униз.

На дерев’яній підлозі можна було помітити хлібні крихти. Слід вів у дальній лівий кут. Жестами дослідник звелів Оскару й Шарлоті обходити матер’яний тюк праворуч. Сам він із Елізою зайшов зліва. Лілієнкрон підхопив Вілму на руки й завмер біля дверей. На випадок, якщо непроханий пасажир спробує втекти.

Оскар стискав у руці джутовий мішок. Шарлота з лампою йшла за ним. Вона так закривала лампу, що на підлогу падав тільки один промінчик світла. З іншого боку тюка вони помітили Гумбольдта з Елізою. Обоє повільно й обережно просувалися вперед. Раптом Шарлота згадала, про що кілька днів тому говорила Еліза. Вона тоді відчула чиюсь присутність. Вона мала слушність! Але хто ж це і чому тут ховається?

Вони обійшли тюк і підійшли до задньої стіни тросового відділення. Повсюди стояли ящики та бочки. Чудова схованка для таємного пасажира! А що, коли він озброєний?

Руки дівчини тремтіли від хвилювання. Раптом за одним із ящиків вона вловила рух. Промайнула тінь і знову причаїлася.

— Там... там...— ледь вимовила дівчина.

І тут почалося! Один із ящиків захитався і з гуркотом звалився вниз. По підлозі розлетілися канати. Не встигла Шарлота ухилитися, як прямо на неї кинувся чийсь темний силует. Оскар відреагував блискавично. Він підняв мішок і накинув його на голову непроханого гостя. Шарлота почула стиснені прокльони, не втрималася й упала на канати. «Заєць» заїхав кулаком у щелепу Оскару й кинувся до дверей. Аж тут приспіли Гумбольдт із Елізою. Дослідник хотів відрізати незнайомцеві шлях до виходу, але натрапив на Лілієнкрона, що ніяково тупцював посередині кімнати. Почулися стогони, і обоє вчених упали на підлогу. На щастя, Лілієнкрон устиг випустити Вілму. Пташка благополучно приземлилася й побігла назад до камбуза. До стогонів додалася лайка.

— Та відпустіть ви мене, необтесана ви людино! — кричав Лілієнкрон.

— А чого ж ви стоїте на дорозі? — відповідав йому голос Гумбольдта.

Шарлота поспішила їм на допомогу, але знову помітила чорну тінь. Та прямувала до виходу.

— Там! — крикнула дівчина.— Тримайте його!

Тримайте його!

— Відпустіть же мою руку! І злізьте з мене, зрештою!

Замість відповіді Гумбольдт щось проричав. Його ноги заплуталися в канатах.

Шарлота бачила, що на голові в незваного гостя усе ще був мішок. Ще трошки, і він вислизне! І тут приспіла Еліза. Майстерним рухом вона накинула мотузяну петлю на ногу втікача й повалила його на підлогу. На жаль, прямо на Лілієнкрона, який удруге, чортихаючись, звалився з ніг. Гумбольдту вдалося виплутатися з канатів, і він міцно схопив злодюжку.

— Я його спіймав! — крикнув він.— Допоможіть мені!

Незваний гість пручався, немов бик. Утихомирити його вдалося тільки спільними зусиллями. Боротьба закінчилася. Важко дихаючи, усі сиділи на підлозі й потирали забиті місця. Хто руку, хто ногу, хто голову.

Шарлота підняла лампу вище.

— Зніміть мішок,— звеліла вона.— Давайте подивимося, хто це.

Оскар іще не оговтався від удару в щелепу, яким його нагородив незнайомець. Похитуючись, юнак підійшов до «зайця» й зірвав мішковину. По плечах незваного пасажира розсипалося руде волосся.

— Лєна!

Обличчя дівчини розчервонілося від напруги. Зелені очі люто блищали.

— Відпустіть же мене,— прошипіла вона.— Накинулися на мене, як на кримінальника.— Ніхто не поворухнувся, і вона повторила: — Звільніть мене!

Нарешті, компанія заворушилася. Гумбольдт відпустив руку, Шарлота й Лілієнкрон вивільнилися з мотузок, і Оскар із Елізою допомогли їм підвестися на ноги. Усі скупчилися навколо Лєни, яка сиділа на підлозі. Дівчина відпльовувалась, намагаючись по-збутися джутових волокон.

— Що це означає? — обрушився на неї Гумбольдт.— Що ти робиш на борту корабля?

— А ви як думаєте? — Вона з викликом подивилася в очі дослідника. Ніхто так і не запропонував їй руки, тому вона підвелася самотужки.— Я їду з вами.— Дівчина обтрусила одяг від пилу й висякалася.— Я попросила Оскара, щоб він замовив за мене слівце, але він, мабуть, забув. Тому я узялася до справи сама.— Вона сердито блиснула очима.— І ось я тут. Можете викинути мене за борт, але для початку мені хотілося б з’їсти щось пристойне. Від сухарів і копченої ковбаси мене вже нудить. Що скажете? Дасте мені повечеряти? Чи знову доведеться добувати їжу самій?

12

Д но ущелини було кам’янистим і нерівним. Із червонуватого ґрунту стирчали чорні брили. Праворуч і ліворуч круто здіймалися кам’яні стіни. Високо вгорі клубочився туман і не дозволяв нічого розглянути. Стояв нестерпний сморід тухлих яєць.

Еліза намагалася дихати ротом. Із чола стікав піт, одяг прилип до шкіри. Було дуже спекотно. Сонце безжально палило землю. До слуху долинув дивний шум. Глухе бурмотіння й різкі крики, потім вібруюче гудіння упереміш із мелодійним цвіріньканням. Усе це дуже нагадувало Гаїті, хоча Еліза була впевнена, що це не її батьківщина.

Де вона? Що вона тут робить? Як вона сюди потрапила?

Ніколи раніше не бачила вона цього місця. Жінка зупинилася й огледілася. У повітрі висіло відчуття загрози. Щось тут не так. Їй дуже схотілося покинути цю ущелину, знайти сходи або вихід, але нічого не було. Видиратися нагору стрімкими стінами безглуздо — вони дуже слизькі. Не залишалося нічого іншого, крім як продовжувати йти далі та сподіватися, що наприкінці буде вихід.

Місцевість виглядала відносно молодою. Ґрунт був пухким і пористим. На скелях не було й сліду рослинності, як це буває в тропічному кліматі. Повсюди тріщини й ущелини. Таке відчуття, що землю зсередини розгорнула якась небачена сила.

Еліза витерла обличчя. Піт заливав очі, язик приклеївся до піднебіння. Туман ставав щільнішим. Жовтуваті клуби густішали навколо неї, немов намагалися затримати. Навіть сонце було неспроможним. Похмуре і жовте висіло воно високо над нею, немов бліде скельце на сірчано-жовтому небі.

Еліза обережно просувалася вперед. З’явилися уламки скель завбільшки з людину. Круглі, темно-сірі. Деякі немов пригнулися. Неначе скам’янілі люди, яким не вдалося покинути ущелину. Раптом жінка почула, як хтось шкребеться і риє землю. Вона завмерла й прислухалася. Звук долинав спереду, але потім пішов убік і зник у тумані в неї за спиною. Деякий час було тихо, потім вона знову це почула. Схоже, хтось розчищає каміння.

— Агов! Хто там?

Звук став голоснішим. Еліза покрилася холодним потом. Тут унизу, в ущелині, явно хтось був. Раптом у тумані щось завидніло. Щось величезне і згорблене, з короткими ногами та довгими руками, що волочилися по землі. Чи людина це? Туман спотворював контури. Жінка завмерла, сподіваючись, що її не буде видно на тлі каменів. Істота не звернула на неї уваги, прошкандибала повз. Але раптом повернулася й пішла назад. Цього разу точно на неї.

Силует уже можна було роздивитися. І з кожним кроком він ставав дедалі виразнішим. Невже він зовсім голий?

За декілька метрів від неї істота зупинилася. На жінку витріщилися два вогненно-червоних ока. На чолі красувалися два кручених роги. Із темно-сірої шкіри, вкритої розводами, сипалася дрібна луска й падала на землю. Еліза не зводила з чудовиська широко розплющених очей. Ніколи вона не бачила у своєму житті нічого жахливішого. Коли істота розкрила пащу і оголився ряд гострих зубів, вона закричала.

Оскар підскочив. Це був не просто крик — крик жаху.

— Елізо,— прошепотів він і кинувся до неї.

Оскар вибіг зі штурманської рубки й, перескакуючи через дві сходинки, помчав сходами нагору. Верхня палуба була порожньою. Нікого. Але двері на ют були відчинені. Оскар ступнув через поріг і опинився в жіночій каюті.

Еліза лежала на ліжку. Вона була не сама. Поруч стояли Шарлота й Лєна зі стурбованими обличчями. На краю ліжка сидів Гумбольдт і гладив їй чоло.

— Що трапилося? — випалив Оскар.— Що з нею?

Дослідник обернувся.

— Принеси глечик із водою. Мерщій!

Оскар кивнув і поспішив до камбуза.

На сходах він зустрів Лілієнкрона. У руках у того була Вілма.

— Що трапилося? Я чув крик.

— Щось із Елізою,— відповів Оскар.— Напевно, у неї було видіння. Мені треба принести води.

— У мадам Моліни бувають видіння?

— Так, так. А тепер мені треба йти. Пропустіть мене, будь ласка. Елізі потрібно попити.

За п’ять хвилин біля Елізи зібралися всі. Гумбольдт вийняв носову хустку й намочив її. Жінка вже опритомніла, але виглядала зовсім знесиленою. Дослідник приклав мокру хустку до її чола.

— Ви знаєте, чому вона так розхвилювалася?

Шарлота похитала головою.

— Напевно, страшний сон. Вона міцно спала, але часто переверталася. А потім застогнала. Я хотіла її розбудити, але нічого не вийшло. Їй ставало гірше, і зрештою вона підхопилася й закричала.

— Це ми чули,— погодився Оскар.

— Це видіння? — поцікавився Лілієнкрон.

— Такий вже в неї дар,— неохоче відповів Оскар.— Вона часто бачить сни про те, що відбулося або відбудеться. Кажуть, це передається у спадок. Щоправда, вона не може зрозуміти, це сьогодення чи майбутнє. Такий стан триває досить довго, поки ми не дізнаємося, що за цим криється. Але в одному можна бути точно впевненим: їй завжди щось відомо.

Еліза захекала й підвелася. Гумбольдт подав їй склянку води, і вона з жадібністю її випила. Але коли погляд її впав на Лілієнкрона, вона завмерла. Потім підняла руку.

— Підійдіть,— прошепотіла вона.

Усі з подивом покосилися на вченого.

Лілієнкрон подався вперед.

— Чи можу я допомогти вам, люба?

Голос Елізи ледь можна було розчути:

— Бідолашний ви! Через що вам довелося пройти...

Лілієнкрон насупився.

— Що ви бачили?

— Ущелина. Я була там унизу. Бачила... сірі скелі, червоний ґрунт і цей клятий туман,— вона обвела очима присутніх.— Він був неприродно жовтим, не давав можливості нічого побачити. Він був там. Великий. Як людина. З рогами і червоними очима. Із сірою лускатою шкірою, немов поверхня каменю. І коли він роззявив свою пащу...

— Мовчіть,— простогнав Лілієнкрон.— Будь ласка... Більше ні слова.— Його обличчя стало попелястим. Він випростався.— Звідки... звідки ви це все знаєте?..

— Я бачила. Уві сні. І це жахливо. Але там було ще дещо. Я бачила вхід. Він веде в глибину. Там під землею щось є. Воно сильне і день у день сильнішає. Чекає, коли зможе піднятися на поверхню.

Лілієнкрон позадкував. Потім різко розвернувся й кинувся геть із каюти.

Владика в кам’яному залі важко дихав. Струс, що його він недавно відчув, був не випадковим. Тепер він у цьому впевнений. Швидше за все, це знак прийдешніх змін. Шепіт і бурмотіння, начебто з ним розмовляла сама Земля. Найвищий радник був тієї ж думки. Вони проводили разом довгі години, міркуючи, що б могли означати ці звуки. Але знаки були занадто слабкими, щоб говорити упевнено.

Ясно було тільки одне: щось почало рухатися. Те, чого не можна ні змінити, ні затримати. Те, що рішучим чином переверне історію.

Сталася вже й друга зустріч. Зовсім інша, не схожа на першу, але не менш вражаюча. До них удалося проникнути жінці. Вона мала здатність бачити на відстані й установлювати контакт. Дивний талант, але рівною мірою й небезпечний. Якщо з’явиться серйозний план, його можуть розкрити. Потрібно починати дії, зараз на карту поставлено все.

Послати б розвідника, щоб дізнався, що відбувається нагорі. Не можна й далі покладатися тільки на сни та інтуїцію, необхідні тверді факти. Якщо він не помиляється, настає вирішальний момент

13

О скар збирався допомогти батькові укладати канати, але з містка «Пачакутека» пролунав крик:

— Земля!

На марсовому майданчику стояла Лєна й махала їм рукою. Волосся в неї розвівалося на вітру.

— Одинадцята година! — гукнула вона.

Оскар кинувся до поручнів. У термінології моряків фраза «одинадцята година» указує напрямок. Якщо зрівняти навколишній простір із циферблатом годинника, то дванадцята буде там, куди прямує корабель.

Примруживши очі, юнак вдивився в хмари. Ледвеледве серед них можна було побачити щільну пляму. Під шаром хмар виднілося щось зелене. Із білих клубів проступали невизначені контури, виділялися вершини гір. «Вулкани»,— промайнуло в голові в Оскара. Така форма буває тільки в них. Серце забилося частіше.

— Здогадуєшся, який це острів? — запитав він батька, який приєднався до нього.

— Хвилинку, зараз дізнаємося.

Гумбольдт вийняв із кишені сюртука карту, а з ящика — компас і поклав на стіл. Виміряв циркулем відстань, розрахував пройдений шлях і записав на аркуші. Потім повернувся до поручнів і ретельно подивився на форму острова. Вдоволено кивнув.

— Безсумнівно, це острів Банка,— сказав він.— Бачиш, порізане узбережжя? Досить незвичайно для цієї місцевості.

Оскар побачив затоки, що вдавалися глибоко в берег, широкі пляжі й круті стрімчаки. Таке враження, що узбережжя погризене. Він кивнув.

Очі в Гумбольдта заблищали.

— Знаєш, що це означає? Ми перелетіли екватор! Тепер ми перебуваємо в Південній півкулі. Ходімо до наших, поділимося гарними новинами.

Лілієнкрон, Шарлота й Еліза стояли біля іншого борту й теж дивилися вниз. Лєна спустилася з марсового майданчика й підійшла до них.

Оскар усе ще не оговтався від події в тросовому відділенні. Ясна річ, дотепно придумано — сховатися в ящику з постільною білизною та рушниками. От тільки як Лєні взагалі вдалося непомітно пробратися на корабель? «Пачакутек» охороняли вдень і вночі, потрапити на нього було не так-то просто. Вона дуже розумно вчинила, що ховалася так довго. Повертати назад було вже пізно, і за борт її, звісно, не скинеш. Найбільше він дивувався, навіщо вона це зробила. Він би ще зрозумів, якби їй хотілося випробувати пригоди й побачити далекі країни. Ні, це не причина.

Тепер він знову зіштовхнувся з тією ж проблемою, що й у Берліні: дві дівчини й запитання, чим усе це закінчиться.

— Ви вже дізналися, де ми перебуваємо? — запитав Лілієнкрон.

Гумбольдт кивнув.

— Ми виявили, що це острів Банка. Я звірився з мапою. У нього характерна лінія узбережжя.

— Тоді Суматра має бути там,— указав Лілієнкрон на південний захід.

Між хмарами можна було побачити довгу зелену смугу. Оскар уже дещо дізнався про Суматру. Нібито це був шостий за розміром острів у світі.

— Дух захоплює,— сказав Гумбольдт.— Чи знаєте ви, що тут колись розташовувався вулкан Тоба, через який мало не загинуло життя на планеті?

— Що ти маєш на увазі? — поцікавився Оскар.

— Виверження відбулося приблизно сімдесят чотири тисячі років тому,— вів далі Гумбольдт.— Тоді в атмосферу здійнялася така велика кількість попелу й пилу, що температура на землі на шість років опустилася майже на десять градусів. Рослинності стало менше, прісна вода перетворилася на лід, величезні ділянки суші виявилися покриті льодовиками. Це вважається початком льодовикового періоду, під час якого всю Європу було поховано під снігом і льодом.

— Ти це серйозно? — Оскар був вражений. Він уперше про це чув.

— Homo erectus, людина прямоходяча, що мешкала тоді на території від Індії до Південно-Східної Азії, зникла, тому що субконтинент покрився шаром попелу завтовшки п’ятнадцять сантиметрів,— розповідав Гумбольдт.— Її вимирання звільнило місце для наших предків, homo sapience, людини розумної. Тоді цих істот була всього лише невелика кількість в Африці, але після катастрофи вони поширилися по всьому світі. Ось так явище природи може вплинути на хід усієї історії Землі.

— Дурниці все це,— сказав Лілієнкрон.— Історія Землі формується не окремими катастрофами, це повільний і постійний процес. Час уже перестати думати про неї як про серію окремих епізодів.

— А як же лід, що вдалося добути Ландстрему в Арктиці? Там можна чітко побачити шар вулканічного попелу.

Лілієнкрон вимушено розсміявся.

— Ви зустрічалися з Ландстремом? Я розмовляв із ним на конгресі в Празі,— учений постукав себе пальцем по чолу.— Божевільний. Якщо вас цікавить моя думка, його мозок постраждав від холоду. Або від горілки. В усякому разі, його не можна сприймати всерйоз.

— Ви помиляєтеся,— відповів Гумбольдт.— Гляціологія перебуває ще в дитячому віці, але незабаром до цієї науки почнуть ставитися з усією серйозністю. А ми з вами не можемо вести відсторонені бесіди в той час, коли на нас чекають невідкладні справи. Якщо ми перебуваємо на довготі Суматри, виходить, настав час готуватися до приземлення. Ви згодні відкласти дискусію?

— Добре. Щоправда, я вважаю, що це ваша спроба уникнути серйозної суперечки. Хочу взяти з вас обіцянку, що ми ще повернемося до цієї теми.

Гумбольдт насупився.

— Даю слово.

— Дивіться! Там унизу протока! — закричав Оскар.— Я бачу кораблі.

— Це протока Зонд,— пояснив Гумбольдт.— Вона розділяє Суматру та Яву. Ширина її приблизно тридцять кілометрів. Якщо ви подивитеся праворуч, побачите невелике скупчення островів. Це Кракатау. Те, що від нього залишилося,— він передав Оскару підзорну трубу. Від острова залишилися самі фрагменти. Начебто корінь гнилого зуба, що піднімається над водою. Якою ж мала бути сила вибуху, щоб перетворити острів на таке?

— Скільки нам іще летіти? — запитала Лєна.

Гумбольдт указав на південь:

— Батавія там. Бачиш, де узбережжя трохи вигинається вліво? Гадаю, що за півгодини ми будемо на місці. Достатньо часу, щоб усе прибрати й підготувати корабель. Ми ж хочемо справити гарне враження. Усі знають, що робити? Тоді до роботи.

Генерал-губернатор Поортвліт саме намилював підборіддя помазком із борсукового хутра, коли у двері голосно постукали.

— Увійдіть!

З’явилося червоне обличчя з блискучими від поту щоками.

— Вибачте, що турбую, ваша величносте!

— Добрий день, Мартене. Заходь. Я от голюся. Що в тебе?

Мартен де Вріс виявився гладким чоловіком із круглою головою й веснянкуватим носом. Коротко стрижене світле волосся скоріше нагадувало паростки пшениці. Значному черевцю й задишці він завдячував прізвиськом Паровий Казан.

— Справа в тому... взагалі... Буде краще, якщо ви самі все побачите.

Поортвліт насупився.

— Побачу? Що саме?

Мартен квапливо пройшов через кімнату й відчинив вікно.

Будинок генерал-губернатора, немов на зручному спостережному пункті, розташувався на схилі пагорба за містом. Звідси відкривався чудовий вид на дахи та провулки, площі та пожвавлені вулиці. Праворуч розташовувався квартал ткачів і сукноробів. За ними облаштувалися кравці та шевці, ювеліри й кошикарі. Лівіше були крамниці торговців прянощами, чаєм і кавою, ресторани, овочеві ряди й булочні. Ближче до гавані будинки ставали вищими. У величезних складах робота кипіла, немов у вуликах. Сюди доставляли товари, реєстрували, перераховували, перекладали в ящики або мішки, розставляли для зберігання. Раз на тиждень у великій торговельній конторі проходив аукціон, де торговці могли придбати чудові товари з усього світу. В основному купували каву, какао та чай. У Батавії життя вирувало. Прості робітники, заможні торговці, витончені дами, авантюристи, вуличні дівиці й азартні гравці — усім тут знайшлося місце. Місто являло собою справжнє змішання націй. За останні десять років прибуток населення подвоївся. Сюди з усіх кінців землі кинулися люди, сподіваючись розбагатіти. Китайці, японці, британці, французи й німці, не кажучи вже про австралійців, відомих своїм палким темпераментом, регулярно влаштовували бійки в трактирах. У Батавії панував дух авантюризму, і Поортвліт був саме тією людиною, що має холодну голову і тверду руку, щоб усім цим керувати. Мартен указав нагору й вигукнув:

— Ось, ось! Дивіться ж! Дивіться!

Поортвліт витер піну з підборіддя й підійшов до камердинера. Спочатку він нічого не міг розібрати. Світло було занадто яскравим, і потрібен був час, щоб очі звикли. Потім він побачив щось на кшталт темної хмари, що наближалася до них. Неймовірно, але воно летіло проти вітру!

— Що це таке, Мартене? Гігантський птах?

Камердинер похитав головою.

— Занадто компактне, ваша честь. Скоріше, щось на зразок повітряної кулі. Але такої кулі я ще не бачив. Бачите, вона витягнутої форми? Навіть корпус. А праворуч і ліворуч висять дві гондоли з моторами.

Поортвліт насупився. Він відразу зрозумів, що це було.

— Знаєш що, Мартене? Здається, це дирижабль. Зовсім недавно про нього була довга стаття в «Популярній механіці». Нібито над ним працюють відразу в декількох країнах, причому Німеччина лідирує. Я тут подумав...— він замовк. Потім сказав: — Може, телеграфувати в Міністерство закордонних справ Ван Шпруену з приводу того німецького дослідника? Як же його звали?..

— Гумбольдт,— відповів де Вріс.— Карл Фрідріх фон Гумбольдт.

— Правильно.— Поортвліт не відводив погляду від дивного літального апарата.— Коли, на думку Ван Шпруена, потрібно його чекати? Він щось казав про початок квітня.

— Ви подумали, що це жарт.

Поортвліт кивнув.

— Цілком правильно. І досі уважаю. Ніхто не може так швидко подолати половину земної кулі. Але мені вже починає здаватися, що я міг недооцінити цього дослідника.— Він примружився на сонце.— Мартене, звеліть подавати карету. За чверть години я їду в гавань.

14

Ч им нижче вони опускалися, тим тепліше ставало. Оскар відчував, як із кожним метром піднімається температура. Спочатку це було приємно, але незабаром з’явився дискомфорт. На сорочці та штанах виникли перші плями поту.

— Це тропіки,— пояснив Лілієнкрон із виглядом університетського професора.— І це не найгірше. Зараз тут посушливий період, відтак могло бути й гірше. Приїхав би ти сюди в грудні або січні. У цей час вологість майже стовідсоткова, а температура близько тридцяти градусів. Суцільні муки. Щоправда, за кілька днів до цього звикаєш.

— А мені подобається тепло,— сказала Лєна.— Я так намерзлася у своєму житті, що ніяк не можу зігрітися.— Вона взяла Оскара під руку.— Таке відчуття, що тебе загорнули в ковдру, під якою тепло й затишно.

Кров кинулася Оскару в обличчя. Невже немає такої пігулки, що допомагає не червоніти? Він прибрав Лєнину руку й уп’явся на брашпиль. Дівчина кинула на нього зухвалий погляд, але потім відвернулася й відійшла до Елізи.

— Схоже, ти втрапив у зміїне гніздо, мій хлопчику. Не знаю, заздрити тобі чи співчувати,— здається, Лілієнкрона потішила ситуація, що сформувалася.— Будь ласка, вибач, якщо я втручаюся не у свою справу, але в мене таке відчуття, що тобі потрібно поговорити.

Оскар не знав, що відповісти. Звісно, добре було б обговорити це скрутне становище. Гумбольдт цілком би підійшов. Та тільки навряд чи він міг бути безстороннім. А іншого нікого не було. Але Лілієнкрон?

Юнак із сумнівом подивився на Вілму. Та затишно примостилася на зігнутій руці вченого і гралася китичкою від шапки. Лілієнкрон помітив його погляд.

— Забавно, правда? Спочатку я думав, що вона до мене прив’язалася, але потім зрозумів, що пташка закохалася в мою шапку. Так, не смійся, вона від неї просто божеволіє. Маю визнати, що шапка навіть чимсь нагадує ківі. Як тільки ми благополучно повернемося додому, я їй її подарую. А поки вона мені й самому потрібна. Не хочу отримати сонячний удар.

Оскар скривився. Цього ще не вистачає! Цей слизький професор не тільки втерся в довіру до Вілми й Елізи, він тепер і до нього підлащується.

— Не розумію, про що ви,— якомога байдужіше сказав Оскар.— Мені нема чого з вами обговорювати.

«Пачакутек» опускався усе нижче. Уже можна було чітко розгледіти ріку Чилівунг. Оскар схопив бінокль і вдивився вниз. У бухті, щільно притиснувшись один до одного, стояла величезна кількість кораблів: шхуни, кліпери й пароплави, а човники, вантажні й пасажирські судна снували туди-сюди. Були там і традиційні судна — джонки, самбуки й доу, що виділялися своїми трикутними вітрилами. Немов привіт із минулого. В Оскара, якого в корабельних питаннях можна було назвати ходячим словником, просто душа тішилася.

Місто пролягало внизу, як строкатий килим. Хитросплетіння вулиць і провулків, будинків, площ, храмів і пагод, між якими простягнулися вузькі водні шляхи. Набережні були заповнені людьми з барвистими прапорами й парасольками від сонця. Всі вони поспішали у своїх справах. Батавія розташовувалася на рівнині, оточена полями й лісами, пагорбів практично не було. Картина внизу чимсь нагадувала мурашник, у якому дивним чином сполучалися хаос і порядок. Із незліченних труб підіймався дим.

Оскар заплющив очі. До нього долинув ледь чутний аромат прянощів і риби, запах чогось жирного й запеченого. Навіть слинка потекла.

Вони спустилися ще метрів на двісті, і на одній із довгих дерев’яних набережних замигтів червоний вогник. Він загорявся, світив кілька секунд і зникав.

— Схоже, це для нас,— сказав Гумбольдт, обертаючи бінокль убік сигналу.— Бачу карету й кількох людей, які махають нам. В одного з них ракетниця. Напевно, вони хочуть, щоб ми приземлилися в цьому місці.

Посадка була найбільш мудрованою частиною подорожі. Потрібно було стежити за швидкістю, ураховувати силу й напрямок вітру. Нарешті, потрібно було правильно кинути якір. Загалом, щоразу доводилося виконувати цілий ритуал.

Оскар стояв поруч із Шарлотою і чекав сигналу опускати якір. Унизу вже зібралася ціла юрба з бажаючих бути присутніми при настільки сенсаційному видовищі. Юнак був упевнений, що ніхто з них раніше не бачив дирижабля.

— Обережно! — крикнув Гумбольдт.— Ще кілька метрів.

Дослідник розвернув гондолу на сто вісімдесят градусів, і мотори дружно загурчали. «Пачакутек» зменшив швидкість. Гумбольдт уміло керував кораблем, поки той не завис над землею точно там, де йому й належало. Тоді він підняв руку.

— Усе гаразд. Тепер можна опускати якір. Але прошу вас, повільніше.

Оскар відчинив розсувні дверцята, а Шарлота запустила лебідку. Запрацював двигун барабана. Якір зі скреготом ковзнув униз і, погойдуючись на важкому канаті, помчав до землі.

— Повільніше. Іще метрів зо п’ять.

Оскар уважно стежив за якорем.

— Добре,— крикнув дослідник.— Ще трохи, зовсім трошечки. Зупиняйте!

Чоловіки на землі підхопили якір і прив’язали його до одного з кілець, до яких прив’язувалися кораблі, що пришвартовувалися. Вони просмикнули кінець якірного канату в петлю й кілька разів обв’язали канат навколо стовпчика. Лєна з Елізою скинули другий канат, який закріпили схожим чином.

«Пачакутек» погойдувався на легкому вітерці.

Гумбольдт вимкнув двигуни.

— Скидайте трап!

Оскар із Шарлотою витягли мотузяні сходи й перекинули за борт. Їх упіймали двоє чоловіків.

— Порядок! — крикнули вони повітряним мандрівникам.

— Укунта абененден комен!

— Гадаю, це означає, що нам можна спускатися,— промовив Гумбольдт.— Ви йдіть, а мені потрібно ще дещо закінчити.

— Напевно, буде краще, якщо першим зійду я,— запропонував Лілієнкрон.— Ми знайомі з губернатором. Познайомилися під час моєї останньої поїздки.

— Добре,— кивнув Гумбольдт.— Тоді замовте й за нас слівце. А то, схоже, наше прибуття наробило багато шуму.

— Обов’язково! — Лілієнкрон поправив шапку й обсмикнув сорочку.— Як я виглядаю?

— Чудово! — заспокоїла його Еліза.

Коли Оскар спустився, Поортвліт і Лілієнкрон уже радісно потискали один одному руки.

— От так несподіванка! — почув він слова губернатора. Той розмовляв чудовою німецькою.— Не думав, що ви повернетеся до нас так скоро, пане Лілієнкрон. Після вашого від’їзду я вже й не думав, що колись побачу вас знову. Як рука?

— Зовсім як нова,— відповів Лілієнкрон.— Ви ж чудово знаєте, що програти битву — це ще не означає програти війну. Справжнього вченого це не злякає. Дозвольте вам представити: мадам Моліна, фрейлейн Ритмюллер і фрейлейн Полішинська. А це Оскар Вегенер і його батько Карл Фрідріх Донхаузер.

Поортвліт здивовано підняв брови.

— Ви прибули в супроводі такої чарівної компанії. Здається, німецьким панянкам пригоди більше до смаку, ніж тутешнім жінкам. Ласкаво просимо, любі пані. Сердечно вас вітаю, пане Гумбольдт. Радий, що нарешті маю можливість особисто з вами познайомитися. Ваша репутація вас випереджає.

— Що це означає? — здивувався влещений Гумбольдт.

— Можливо, це і край світу, але ми ж живемо не на Місяці. Не можу передати, наскільки я щасливий, що можу привітати в нас фігуру такого масштабу! Упевнений, що ви й ваш дирижабль будете темою розмов номер один увесь наступний тиждень.

Судячи з Гумбольдта, губернатор знайшов ключик до його серця. Усього кілька слів — і знаменитий дослідник покірний!

— Це не входило в мої плани,— вибачився Гумбольдт.— Просто це — найзручніший і найшвидший спосіб пересування. До того ж, найнадійніший. Якщо, звісно, умієш керувати.

— У вас я анітрошки не сумніваюся! Маю зізнатися, що тільки читав про таке диво техніки, але ніколи не зіштовхувався з ним раніше.

— Прошу в гості,— вклонився Гумбольдт і махнув у бік мотузяних сходів.

На обличчі Поортвліта відразу з’явився сумний вираз.

— Іншим разом, напевно. На жаль, мій розклад залишає мені мало часу для дозвільних прогулянок, якими б привабливими вони не здавалися. Чи можу я показати вам ваші кімнати? Я дозволив собі розмістити вас в одному з наших кращих готелів.

— Дуже люб’язно з вашого боку,— подякував Гумбольдт.— Але ми вважали б за краще залишитися на борту корабля. Мабуть, я висловлю загальну думку, якщо скажу, що ми повинні якомога швидше взятися до роботи. Для сну й неробства в нас було достатньо часу минулого тижня. Повідомлення професора Лілієнкрона викликає тривогу. Ми повинні розгадати таємницю цього острова.

Поортвліт трохи повеселішав.

— Пані теж хочуть цього?

Еліза кинула на Гумбольдта докірливий погляд.

— Зовсім ні. На відміну від чоловіків, ми вміємо цінувати розкіш. Але заради спокою в команді ми залишимося з Карлом Фрідріхом.

— І я навіть не можу запросити вас на сніданок?

— Проти сніданку в мене немає ніяких заперечень,— посміхнувся Гумбольдт.— Якщо чесно, то черствий хліб і консерви мені вже приїлися.

— Тоді запрошую вас до «Міської ратуші». Мої люди охоронятимуть ваш корабель і подбають, щоб ніхто з цікавих не підходив до нього близько. Будь ласка, слідуйте за мною.

Не встигли мандрівники заперечити, як уже сиділи в кареті губернатора і їхали до центру міста.

15

«М іська ратуша» виявилася двоповерховою дерев’яною будівлею в колоніальному стилі посередині величезного парку. Засаджений тропічними деревами і яскравими квітами парк нагадував Едемський сад. Приємний аромат паморочив Шарлоті голову, а співи екзотичних птахів тішили слух.

Будинок був пофарбований білим, червоний дах вінчала дзвіниця. На вершині майоріли два прапори — голландської королівської родини і ще один, на якому красувалися букви «ООІК[4]».

Шарлота вказала на прапор:

— Що означає цей символ?

— Це прапор голландської Об’єднаної Ост-Індської Компанії,— відповів Поортвліт.— Могутнє об’єднання голландських торговельних компаній із метою виключення можливих конкурентів. Їхня сила — у контролі над поставками прянощів із Індії до Європи. Компанії належало чотири тисячі сімсот кораблів, однак після четвертої англо-голландської війни 1798 року їх стало менше. Тому частину ратуші зараз переобладнано в музей. Шарлота ледь дочекалася, поки карета зупиниться перед будинком. Лакей подав їй руку й допоміг зійти. Лєна ні на крок не відставала від Оскара. Немов прилипла до нього. Раз у раз поправляла зачіску й заливалася сріблястим сміхом, коли Оскар щось говорив. Чи варто сприймати Лєну як серйозну суперницю? Дівчина, звісно, уперта, але Шарлота теж ніколи не здавалася. А Оскар? Невже він такий наївний, що не може встояти проти вивертів Лєни? А може, він отримує задоволення від цієї гри?

У голову закралася тривожна думка. А що, як Лєна доможеться успіху? Певно ж, у кожного чоловіка є своє слабке місце. Схоже, Лєна знайшла його в Оскара.

Шарлота відчула знайомий укол гордості. Хто вона така, щоб брати участь у цій грі? Якщо Оскар відчуває до Лєни якісь почуття, то нехай так і буде. Деякий час вони були б щасливі, але потім життя додало б свою ложку дьогтю. Отоді він зрозуміє, що втратив. За кілька тижнів Лєна захопиться кимсь іще, і Оскар знову залишиться на самоті. І ось тут настане її, Шарлоти, зоряна година.

Поортвліт провів їх широкими дерев’яними сходами на другий поверх.

— Мартене, подай нам спочатку каву та воду із соком, а потім сніданок у сад. Ти все вже підготував?

Камердинер уклонився і зник за дверима.

— Будь ласка, сідайте,— запросив Поортвліт.— До сніданку ми ще встигнемо перемовитися слівцем.

Шарлота милувалася творами мистецтва. Величезний кутий гонг, кілька рельєфів із пісковику, на яких було представлено храмові церемонії, а також кілька тонких паперових фігурок на паличках, які, напевно, використовувалися в театрі тіней. Але найбільше заінтригувала Шарлоту велика кам’яна фігура, щось середнє між левом і драконом. Тварина була завбільшки з людину, і на спині в неї була пара величезних, агресивно розпростертих крил.

— Чудово, чи не так? — Поортвліт провів рукою по шорсткуватому пісковику.— Це із храму неподалік від Менореберга. Напевно, це найбільший буддійський храм Південно-Східної Азії. Якщо у вас буде час, ви неодмінно маєте його оглянути.

— А це далеко звідси? — запитала Шарлота.

— Як подивитися. На спині слона — це тривала подорож. А ось на дирижаблі...— він не закінчив фразу.

Повернувся Мартен. В одній руці він тримав тацю зі склянками та чашками, в іншій — два графини. Один із водою, інший — із соком. За ним ішли дві місцеві жінки. Дуже гарні, але, схоже, трохи налякані. Обидві були вдягнені в шовкові блузки та спідниці з тонкої тканини, прикрашені чудовими вишивками. Вони йшли маленькими кроками, обережно переступаючи босими ногами. Кожна несла на плечі бамбукову жердину, на якій висіли вази з напоями, фруктами та різними ласощами. Можна було тільки дивуватися, як їм удавалося так спритно рухатися, не зронивши ані краплі й не впустивши ані крихти. Вони миттєво накрили на стіл. Потім склали руки й вийшли.

— Дивовижні красуні! — зауважила Еліза, коли жінки пішли.— Ви помітили, як граціозно вони рухаються?

— Так, пані Явас — надзвичайна жінка,— задумливо сказав Поортвліт. Помітно було, що він захоплений не менше від своїх гостей.— Ви повинні побачити танець храмових танцівниць. Це не зрівняється ні з чим на світі. Але, будь ласка, пригощайтеся. Дякую, Мартене, ви можете йти.

Камердинер уклонився й залишив мандрівників.

— Поки ви тамуєте спрагу, я хотів би скористатися з нагоди й коротко обрисувати проблему,— сказав Поортвліт.— Ява — головний острів у галузі сільського господарства. Країна селян і тваринників, сказав би я. Ґрунт родючий, а сонце й достаток дощів сприяють неймовірному росту зелених культур. Не дивно, що ми — одні з найбільших у світі експортерів кави та какао. Але останнім часом наш маленький острів накрила тінь.— Він налив собі кави й розмішав цукор ложечкою.— Усе почалося років дванадцять тому, незабаром після страшного виверження Кракатау. Жителі почали повідомляти про нічні напади, знищення врожаїв, викрадення родин. Спочатку я не звертав уваги. Люди в цій країні надзвичайно марновірні й використовують усі можливі виверти, щоб не працювати. Але коли повідомлення почастішали, я послав солдатів розібратися з цією справою. Вони повернулися з пустими руками, але до мене почали доходити відомості, що в інших частинах острова теж відбувається щось подібне. Повідомлення були дуже схожими. Набіги завжди відбувалися вночі, особливо на молодика. З’являлися страшні істоти й викрадали людей. Ніякої системи при цьому в них не було. То вони забирали дітей, то жінок, то старих. Продовольство не чіпали, але підпалювали комори та склади.

Король Бхамбан Третій, володар острова, розробив власний метод розв’язання проблеми. Він організував щось на кшталт лотереї, у ході якої раз на місяць вибиралася дівчина й віддавалася цим тварюкам. Він хотів зберегти контроль на своїй території. Ці заходи мали успіх. Кількість набігів на села відтоді скоротилася. Деякий час я вважав, що проблему розв’язано, і не вживав ніяких заходів. Але, як виявилося, я помилявся,— він розвів руками.— Бачте, я ділова людина. Доти, поки я отримую доходи, мене не цікавить, що діється на острові. Але коли напади почастішали, я зрозумів, що настав час утрутитися.

Гумбольдт витяг блокнот і зробив деякі нотатки.

— А що собою являє король?

Поортвліт знизав плечима.

— Самовпевнений товстий правитель із династії самовпевнених товстих правителів. Народ терпить його, тому що вважає своїм. Природно, він не має ніякої політичної влади. Його справа — проголошувати свята, урочисто відкривати нові заклади та проводити обряди благословення на хрестинах і весіллях. Решту часу він сидить у себе в палаці зі скіпетром у руці й чіпляється до підданих. Довго бути в його компанії важко.

— Повернімося до цих істот...

— Ніхто точно не знає, як вони виглядають,— сказав Поортвліт.— Це означає, що вони приходять пізньої ночі, коли їх ніхто не може побачити. Вони майже не залишають слідів та інших ознак своєї присутності. Не знаємо ми й того, куди вони ведуть викрадених людей. Ваш колега Лілієнкрон, звісно, може більше розповісти про це. Він зустрічався з цими тваринами.

— Я їх бачив дуже невиразно,— заперечив учений.— Занадто густим був туман, щоб роздивитися. Усе, що мені відомо, так це те, що вони справді величезні на зріст, із червоними очима та рогами. І те, що вони вибираються на поверхню землі якимись сходами або штольнями.

— Усе це викликає велику тривогу,— погодився Поортвліт.— Я хотів би показати вам дещо.— Він узяв скриньку й вийняв звідти чорний камінь.

Гумбольдт узяв камінь у руки й покрутив:

— Що це?

— Усе, що залишається від їхніх нападів. Вони не залишають відбитків ні рук, ні ніг, тільки ці камені. Одні круглі, інші прямокутні. Бувають великі, а бувають зовсім дрібні.

Гумбольдт провів по краю каменя великим пальцем. На стіл посипалися дрібні чорні осколки.

— Вулканічна порода,— зауважив він.— Чорні шлаки із вкрапленнями слюди. Виглядає зовсім свіжим.

— Дайте сюди,— Лілієнкрон вихопив камінь і підніс до очей. Шарлота помітила, що руки в ученого тремтять.— Так,— прошепотів він,— я впізнаю ці камені. Точно такі були в котловані біля Бромо.

— Це нічого не доводить,— заперечив Гумбольдт.— Подібні камені можна знайти повсюди, де є вулкани.

Вони викидаються при виверженні й часто відлітають на багато кілометрів. На жаль, я не можу вважати їх доказом існування підземних створінь.

— Нічого ви не розумієте,— раптом вигукнув Лілієнкрон.— Це не вулканічна порода. Це фрагменти... підземних істот. Спочатку їх не можна відрізнити від скелі. Шкіра в них така ж само сіра. Але коли вони пересуваються, то починають порипувати, немов мірошницькі жорна. Кажу вам, це один із них. Чортів камінь! — і він відсунув уламок подалі від себе.

Шарлота взяла камінь і уважно оглянула. Дійсно, на перший погляд, його не відрізниш від звичайної кам’яної брили. У Гумбольдта на горищі лежало кілька подібних екземплярів. Вони були шорсткими, дуже пористими, з гострими краями. У деяких можна було роздивитися маленькі блискучі вкраплення, а якщо добре принюхатися, то й відчути слабкий запах сірки. Раптом вона щось побачила.

— Дивися, дядьку! — вказала вона на надзвичайно гладеньке та рівне місце.— Що це таке? Можеш розглянути? Схоже на відбиток...

— Покажи,— Гумбольдт надяг окуляри й знову досліджував камінь.

Він розглядав його досить довго, і на чолі залягли глибокі зморшки.

— Клянуся Юпітером, ти маєш рацію,— сказав він.— Дуже незвичайно. Схоже на...— він підняв камінь вище, щоб на нього падали сонячні промені.— От дідько, занадто нечітко. Гіпс зараз був би дуже до речі. У вас удома часом немає гіпсу, пане Поортвліт?

Губернатор знизав плечима.

— На жаль. Але я можу попросити Мартена принести.

— Не потрібно. Упораємося й без нього.

Гумбольдт взяв із таці шматок булочки, відкусив і гарненько пережував. Потім вийняв клейку масу з рота.

Шарлота відразу скривилася.

— Що це ти робиш?

— Зачекай.

Він узяв м’яке тісто, кілька разів прокачав його між пальцями й намазав на камінь. Міцно притиснув, почекав кілька секунд, а потім зняв. Дослідник розрівняв краї й подивився на застиглу масу з боку.

— Дуже дивно,— сказав він.— Це і справді не вулканічна порода. Подивіться.

Він витер руки носовою хусткою. Шарлота й усі інші присунулися ближче, щоб подивитися, що ж там помітив Гумбольдт. І від побаченого в них перехопило подих.

16

К ілька годин потому... Батавія залишилася позаду. З рекомендаційним листом губернатора Поортвліта, поповненими запасами питної води, фруктів, хліба й іншого провіанту на борту «Пачакутек» знову знявся з якоря й тепер прямував на схід, у бік Тихого океану. Оскар стояв біля штурвала й підставляв обличчя теплому вітру. Їхньою метою стала Сурабая — найбільше місто в східній частині Яви. Колишнє пристановище піратів, контрабандистів та інших джентльменів удачі. Тут Гумбольдт хотів зустрітися з королем Бхамбаном Третім, котрому збирався поставити кілька запитань. За чутками, король мав за містом щось на кшталт резиденції в старому храмі. Оскар і досі не міг зрозуміти, чого батько очікував від цієї зустрічі. Що можна дізнатися від людини, яка звеліла приносити людей у жертву? Чому відразу не летіти до острова, де Лілієнкрон пережив таке потрясіння, і розбиратися з усім на місці? Юнак утішав себе тим, що в батька були на те вагомі причини. Якби він ще й із ними ділився своїми міркуваннями... Аж тут поруч із ним знову з’явився Гумбольдт. Він пішов кілька хвилин тому, але тепер знову повернувся з маленькою шкіряною валізкою в руках. Відімкнув її і вийняв кілька стрічок дуже дивного виду.

— Ідіть сюди,— крикнув він.— Я хочу вам дещо показати.

Оскар зафіксував блокувальний важіль і відійшов від керма.

— Що це? — запитав він, розглядаючи стрічки.

Вони були шкіряними, з ущільненням посередині. Краї окантовані тонкими металевими пластинами, а на кінці пряжка, за допомогою якої можна було зімкнути стрічку в кільце.

— Це браслети? — поцікавилася Лєна.

— Зовсім ні,— відповів дослідник.— Це нове покоління нашого доброго лінгафону.

Оскар розгубився.

— Це лінгафон? Ти, напевно, жартуєш!

Він пам’ятав, яким цей пристрій був раніше. Важка сіра шухлядка завбільшки з коробку для черевиків. Невже ця стрічка виконує ті ж самі функції? Виключено.

Гумбольдт із задоволенням кивнув.

— Доктор Юлій Пфефферкорн розробив його спеціально для мене. Це щось на кшталт нашийника. Надівається ось так, пряжкою вперед.

— Пфефферкорн? — Оскар скептично розглядав шкіряну стрічку.— Ніколи не чув цього імені.

Шарлота кинула на нього докірливий погляд.

— Ти що, газет не читаєш? Приблизно рік тому про нього писали в «Моргенпост». Говорили, що він мало не зруйнував свою лабораторію та прилеглі будинки, коли намагався запустити в космос монетку.

— Напевно, я пропустив цю новину,— зніяковіло пробурмотав Оскар.

— І не дивно, адже ти завжди читаєш тільки останню сторінку зі спортивними новинами. А про політику, дослідження й науку пишуть на перших.

— Добре,— розсердилася Лєна.— Ми вже зрозуміли, що порівняно з тобою не варті й шеляга. Просто є люди, у яких сила роботи, і їм ніколи гортати газети.

Шарлота в боргу не залишилася.

— Ну звісно, якщо вважати роботою хапання Оскара за коліна й цілування ніг...— ущипливо мовила вона.

— Так це...— Лєна почервоніла до сліз.

— Годі,— став між ними Гумбольдт.— Ми дослідницька група, а не дитячий сад. Усе правильно, доктор Пфефферкорн проводив дослідження із прискорення шматочків металу в магнітному полі, і при цьому вивільнилися сили, які, скажемо прямо, складно втримати під контролем. Але лабораторію вже давно відновлено. Тепер її перенесли в бункер за двадцять метрів під землею. Я підтримав його фінансово, і він заявив про свою готовність співпрацювати зі мною.

— Його методи досить спірні,— зауважив Лілієнкрон.— Я чув, він навіть алхімією займається.

— Містифікація,— заперечив Гумбольдт.— Це не більш ніж слухи. Пфефферкорн займається фундаментальною фізикою, атомами та матерією. Наш дослідницький проект...— він кинув оком на Лілієнкрона,— ні, ще занадто рано про це говорити. Але обіцяю вам, це стане сенсацією.

Шарлота насупилася.

— І як давно ти з ним співробітничаєш?

— Уже майже півроку. Він допомагає мені закінчити мій новий винахід і, між іншим, удосконалив наш лінгафон. Придумав, як можна істотно зменшити його розміри.— Гумбольдт заправив стрічку під комір сорочки, як краватку, і застебнув замочок.— Шик? Як бачите, він тепер прилягає до гортані й модулює вібрації в джерелі живлення. Тепер нам більше не потрібний електричний динамік. Наші голосові зв’язки самі починають розмовляти іноземною мовою.— Він узяв маленький ґудзичок, з’єднаний із нашийником дротиком, і вставив його у вухо.— Сигнали, що надходять, обробляються в цьому навушнику й перекладаються. Ми чуємо слова німецькою мовою, а розмовляємо, навпаки, місцевою. Принцип так само простий, як і геніальний. Переконайтеся самі.

Усі розібрали стрічки, застебнули на шиї та вставили навушник. Оскар був налаштований усе так само скептично.

— Де вимикач?

— Його більше немає,— відповів дослідник.— Прилад активують мускули гортані. Він вмикається, коли ви починаєте розмовляти, і вимикається, якщо ви мовчите. Це заощаджує батарею й не створює неприємного шуму.— Він витяг із сумки книгу: — Що ж, спробуємо, як він працює.

Оскар упізнав книгу. Вільям Шекспір «Буря».

Гумбольдт відкашлявся й почав:

— «На борту корабля в морі чути шалений шум, грім і блискавки. Зустрічаються капітан і боцман.

— Боцмане!

— Я тут, капітане, що накажете?

— Повідом матросам, щоб негайно бралися до роботи, бо інакше всі ми потонемо. Ну ж бо, іди собі!» Гумбольдт зробив паузу й запитально подивився на присутніх.

— Ну як? Працює?

Оскар насупився.

— Ну, і що ми маємо почути?

— Яку мову ти почув?

— Німецьку, природно.

Гумбольдт посміхнувся:

— А я читав англійською.

— Не може бути.

— Ще й як може,— розсміявся Гумбольдт.— Хочете, ще почитаю. А ви вийміть навушник і побачите, що відбудеться.

Дійсно, перекладач працював. Із навушником Оскар чув текст німецькою, а коли виймав його, англійською. Точніше, давньоанглійською. І, що найприємніше, переклад був чудовим. Без збоїв.

— Можу я бути впевнений, що прилад працює в усіх? — запитав Гумбольдт.

Усі закивали.

— Прекрасно. Нам знадобляться лінгафони, коли ми прибудемо до Сурабаї.

Усі мовчки повернули стрічки. Навіть Лілієнкрон, схоже, був вражений.

— І він працює з усіма мовами?

— З усіма, що були закодовані в накопичувачі.

Якщо розмовлятимуть незнайомою мовою, знадобиться досить багато часу, щоб прилад налаштувався.

— Цей Пфефферкорн, напевно, геній,— пробурмотів Оскар.— Хотілося б мені з ним познайомитися.

— Ти матимеш таку можливість,— сказав Гумбольдт.— Свого часу. Коли, нарешті, настане час представити мій новий винахід.— Він знову уклав стрічки у валізку й замкнув її.

— Які наші подальші плани? — запитав Лілієнкрон.— Що ви збираєтеся робити, коли ми висадимося?

— Спочатку потрібно завоювати довіру цього короля. У мене таке відчуття, що він є ключовою фігурою у всій цій історії.

— Чому ви дійшли такого висновку? — поцікавився Лілієнкрон.

Гумбольдт знизав плечима.

— Називайте це інтуїцією чи передчуттям. Я ще раз поговорив із Поортвлітом, і в мене склалося враження, що король має інформацію, без якої наше розслідування приречене на невдачу.

Із вершини гори за польотом дивного літального апарата стежила пара очей. Істота, що сиділа й роздивлялася дирижабль, була старою. Дуже старою. Вона була тут іще до того, як з’явилися перші судна, машини й були побудовані перші фабрики. Вона спостерігала, як змінювалася місцевість біля підніжжя. Як зникали ліси, і замість них виникали поля, вулиці, шляхи та будинки.

Спочатку все відбувалося повільно. То тут, то там з’являлися будинок або вулиця. Потім їх стало більше. Садиби, села, поселення росли, як гриби після дощу. Неначе країну вразила хвороба, виразка, що повільно поширювалася на всі боки. Будували все це люди, які так пишалися своїм прогресом і добробутом, що навіть не думали про те, що це украдене щастя. Що воно засноване на горі й нещастях затонулого народу. І колись, уже в не дуже віддаленому майбутньому, їм доведеться повертати борг.

Істота підвела голову. На світлому тлі каменів виразно виділялися її роги. Зі шкіри сипався чорний пісок. За багато століть очі її покрилися шаром польового шпату й кварцу. Але вона все ще могла роздивитися дивного птаха, що наближався до неї. Він ставав дедалі більшим і більшим. Незабаром стало зрозуміло, що це штучний апарат. Машина. Нова машина, побудована людьми. Летючий корабель.

Істота поринула в міркування. Володар має рацію. Невже світ так змінився, що люди захопили й небо? Невже за останні роки їхня влада так виросла?

Кам’яний велет повільно підвівся й тупнув ногою. Раз, два, три. Земля здригнулася, як при слабкому землетрусі. Попадали глиняні глечики, обрушився сарайчик, утекла корова. Звичайний землетрус, до яких люди в долині вже звикли. Нічого страшного. Як вони могли здогадатися, що це сигнал? Сигнал тим, хто живе в них під ногами, глибоко під землею.

17

— Ш арлото, передай, будь ласка, шило. Ніяк не можу розплутати цей клятий вузол.

Оскар поклав поранений палець у рот. Юнак висів на канаті метрів за три від палуби, намагаючись розплутати канат, і мало не відірвав собі ніготь.

Племінниця дослідника фиркнула. У руках вона тримала Вілму. Біляві пасма дівчини тріпав вітер. Раптом вона розреготалася. Оскар розгубився. Уперше за багато днів її сміх був таким безтурботним.

— Що ти робиш нагорі?

— Гумбольдт велів упорядкувати такелаж. Канати заплуталися під час маневрів. Велика небезпека, що утворяться вузли, які можуть порвати оболонку аеростата.

— А чому ти висиш униз головою?

— Так зручніше працювати. Я тримаюся ногами, а руки вільні, бачиш? Крім того, я бачу весь світ догори дригом. Ти пробувала так? Таке враження, що я стою ногами на оболонці аеростата, а небо заросло деревами й кущами. Ти маєш якось сама спробувати.

— Знаєш, я не боюся висоти. Ось тільки як це виглядатиме, якщо я зависну догори ногами на такелажі?

— Так, це буде ще те видовище,— розчаровано простягнув Оскар.— Подай мені все ж таки шило...

— Ось,— начебто з нізвідки з’явилася Лєна й простягнула Оскару інструмент.

Вона підійшла до поручнів і поставила ногу на мотузяні сходи.

— Мені зовсім не важко підніматися на марсовий майданчик,— заявила вона.— Навпаки. Мені здається, що це найпрекрасніше місце на всьому кораблі.— Вона подивилася на канати й додала: — Щоб розв’язати вузол, потрібно спочатку розплутати канат отут. Інакше нічого не вийде.

Вона зістрибнула на палубу, послабила канат, і тепер він вільно звисав. Потім знову блискавично видралася до Оскара.

Шарлота спохмурніла. Вона розвернулася й пішла до корми.

— Шарлото, зачекай! Я... ой, дідько,— Оскар спробував визволити ноги, але тільки заплутався.

— Нехай іде,— сказала Лєна.— Якщо не хоче брати участь у грі, це її справа. Мені більше до вподоби, коли її немає.

У голосі в неї звучала неприхована радість. Шлунок в Оскара болісно стиснувся.

— Це не гра, чорт забирай,— образився він.— У мене й без того справ сила-силенна, а я маю ще й через вас нервувати. Я був би дуже вдячний, якби ти не дражнила Шарлоту.

— Що я їй зробила? У чому я винна, якщо вона занадто витончена, щоб подавати тобі інструменти. «Я не боюся висоти. Як це виглядатиме, якщо я зависну догори ногами»,— сказала вона тим же тоном, що й Шарлота, коли ображалася.

— Дай їй спокій! — гаркнув Оскар.— Шкода, що ти вийшла на палубу. Залишайся тут,— він розплутав пояс і зістрибнув.— І поки я повернуся, розплутай канати, ясно?

Лєна з досадою клацнула язиком, але заперечувати не наважилася.

Шарлота побігла до жіночої каюти. Чи варто йому туди йти? Юнаку в жодному разі не хотілося ще більше її тривожити. Та й що він скаже? Тут потрібна дипломатія. Все це почалося через той випадок із новим взуттям Лєни. Але Оскар чудово розумів, що коли обидві дівчини вийшли на стежку війни, то це поставить під загрозу всю їхню місію.

Він несміливо постукав.

Ніякої відповіді.

Ще раз, сильніше.

— Увійдіть!

Він обережно просунув до каюти голову.

— Шарлото?

Племінниця дослідника сиділа на ліжку, уткнувшись своїм гарним носиком у книгу. Чарльз Дарвін «Походження видів»,— відзначив Оскар. Поряд із нею сиділа Вілма й коментувала зображення тварин.

— Тварина зі смугою, тварина з антеною, дивна тварина з довгим носом.

— Можна я вам трошки позаважаю?

Шарлота знехотя відірвала погляд від книги, начебто їй було важко відірватися.

— Я думала, тобі потрібно розплутати канати.

Оскар зайшов, зачинив двері й сів поруч із нею на ліжко. Здається, дівчина не заперечувала.

— Послухай,— сказав він.— Я хочу, щоб ти знала. Мені здається, Лєна поводиться стосовно тебе просто непристойно. І мені дуже шкода.

Шарлота підвела голову й здивовано на нього подивилася.

— Хм? Не розумію, про що ти.

— Ах, облиш! Вона чіпляється до тебе, а мені не дає спокою ні на хвилину.

— Невже тобі набридло?

— Звісно, набридло,— сказав він.— Хіба не зрозуміло?

Оскар почервонів. Чи справді Лєна йому набридла? Якщо бути чесним із самим собою, то потрібно погодитися, що така увага була йому приємною. Лєна ним захоплювалася, а поряд із Шарлотою він почувався невдахою.

— Тоді тобі потрібно опиратися.

— Я... так, звичайно. Я спробую. Але все не так просто. Лєна може бути неймовірно впертою.

— Вона знає, чого хоче. Потрібно віддати їй належне.

— Із твоїх вуст це звучить як похвала.

— А ти чекав співчуття?

— Я... ні,— похитав головою Оскар. Розмова складалася зовсім не так, як він сподівався.— Я думав про тебе. Мені не хочеться, щоб між нами виникали непорозуміння.

— Які тут непорозуміння? Ти можеш робити так, як хочеш, правда?

Вона захлопнула книгу, почекала, поки Вілма заплигнула до неї на руку й підвелася.

— Що стосується твоїх проблем із Лєною, ти сам маєш їх розв’язувати. На жаль, я тобі допомогти не можу. Але я впевнена, що ти впораєшся. А тепер я піду до наших.

Вона розправила блакитну спідницю і вийшла з каюти.

Приголомшений Оскар залишився сидіти на ліжку. Що це було? Начебто його облили крижаною водою.

Він розгублено підвівся, поправив штани.

— Жінки,— пробурмотів він. Схоже, не останній раз у цій подорожі.

18

Н авіть підлітаючи до Сурабаї, Шарлота помітила, що це місто не зрівняється з Батавією. Напівзруйновані портові споруди, нужденні бараки, підупалі шинки,— від усього цього виходив неприємний запах, щось середнє між гнилою рибою та дохлою кішкою.

Це враження ще більш підсилилося, коли вони спустилися й висадилися на землю. Замість сотень веселих людей, що весело махають руками, зібралося кілька обірваних портових робітників, рибалок і моряків. І все...

Офіційний представник міста не виявив і тіні тієї сердечності, з якою до них поставилися в Батавії. Пихатий намісник, якого принесли в паланкіні, відмовився навіть покинути його. Коли йому простягнули рекомендаційний лист, він узяв його двома пальцями, неначе боявся підхопити якусь заразну хворобу. Звали його Луїс Ван Баккен, і був він найнеприємнішою людиною, яку Шарлота колись зустрічала. За ним тягнувся шлейф дешевих парфумів. Шкіра в нього була блідою, борода — неохайною. Одягнений він був у подертий оксамитовий жилет, червоні смугасті шаровари й пантофлі, ходити в яких, на перший погляд, було неможливо. Втім, цей відразливий тип однаково сидів у паланкіні. Сам він би й кроку не зробив. Загалом, він нагадував стару оббрезклу жабу в кошику.

— Відповідно до цього листа, ви просите про аудієнцію з королем Бхамбаном Третім,— сказав Ван Баккен надтріснутим голосом. Він так нечітко вимовляв слова, що здавалося, у нього повен рот каші. На щастя, у них були лінгафони, тому зрозуміти його було легко, якою б мовою — англійською чи німецькою — він не розмовляв.

— Цілком правильно,— підтвердив Гумбольдт.— Нам потрібна аудієнція, і якомога швидше. Ми поспішаємо.

— Це буде нелегко,— відповів намісник.— Бхамбан — не та людина, до якої можна потрапити запросто. Можуть минути дні й навіть тиждень, доки він погодиться вас прийняти.

— Упевнений, ви знайдете спосіб. Все ж таки ми подолали довгий шлях із Німеччини, у нас є рекомендаційний лист від губернатора. Можливо, це пом’якшить вдачу короля.

— Не знаю, не знаю...— Ван Баккен задумливо похитав головою. На обличчі застиг вираз глибокого жалю.

Схоже, Гумбольдту він був добре знайомий. Він опустив руку в кишеню й сунув намісникові кілька монет.

— Я впевнений, що ви звернете на наше прохання особливу увагу,— сказав він.— Як і охороні нашого дирижабля. Було б досить неприємно, якби з ним щось трапилося. Не те щоб у мене були побоювання з цього приводу. Це чесне й респектабельне місто, так само як і ви, чесний і респектабельний намісник. Але просто хочеться бути впевненим, що ніхто не пробереться на корабель незаконно. Я вже вжив заходів обережності.

Ван Баккен недовірливо вп’явся на дослідника. Потім перевів погляд на золоті монети.

— Сумніваюся, що ця сума вмилостивить короля,— зауважив він.

— О, це непорозуміння,— відповів Гумбольдт.— Ця скромна сума призначена тільки вам. А королю передайте, будь ласка, ось це,— і він передав намісникові мішечок.— Я впевнений, уміст його зацікавить.

Ван Баккен із сумнівом оглянув мішечок, однак відкривати його не наважився.

— Чудово,— просопів він.— До палацу короля дві години їзди на південь. Мені потрібно подбати про транспорт. Нам знадобиться їжа й подарунки. Втім, на Регентштрассе розташовано чудовий ресторанчик. Він називається «Білий лотос» і пропонує велику розмаїтість страв південно-азійської кухні. Як тільки коляски будуть готові, я дам вам знати.

Гумбольдт кивнув:

— Не кваптеся. Ми поки насолодимося гостинністю вашого прекрасного міста.

Намісник клацнув язиком, і носії понесли його у бік міста. Шарлота розгублено дивилася йому вслід.

— Що за жахлива людина,— пробурмотіла вона.— Ти що, дав йому хабара?

Дослідник криво посміхнувся.

— Іноді шестірні потрібно змащувати. Життя в цьому куточку світу трохи відрізняється від нашого. Корупція — надійний засіб, якщо потрібно прискорити деякі процеси. Ви навіть не уявляєте, скільки труднощів можуть створити такі прості чиновники, як намісник Ван Баккен, якщо його не сприйняти всерйоз. Якщо ми не хочемо провести тут два тижні, потрібно натиснути на важелі. Розумію, що це нечесно, але постарайтеся дивитися на це як на чайові.

— Ви зустрічалися з королем? — запитала Шарлота Лілієнкрона.

— Ні,— похитав головою вчений.— Востаннє я плив на кораблі. Він обігнув острів із південного боку, і я зійшов на берег біля вулкана Семеру. До речі, пане Донхаузер, а що в маленькому мішку, що його ви передали Ван Баккену?

— Нічого особливого,— таємничо посміхнувся Гумбольдт.— Усього лише невеликий подарунок.

«Білий лотос» виявився милим готелем із гарною кухнею та привітним персоналом. Ресторан був чистим, чого ніяк не можна було очікувати в такому місті, як Сурабая. Вони вже закінчили обідати, коли на вулиці почулися кроки. Крізь закурені вікна Шарлота розрізнила, що біля входу зібралося кілька людей. Від гуркоту забрязкало скло у шибках. У вітальні потемнішало. Деякі гості підхопилися й кинулися до дверей — подивитися, що відбувається.

— У чому справа? — схвильовано запитала Лєна.— Що за хвилювання? І чому на вулиці так темно?

Гумбольдт витер губи серветкою й акуратно поклав її поряд із тарілкою.

— Це Ван Баккен, якщо я не помиляюся. Почекаймо кілька хвилин, і він тут з’явиться.

За мить двері відчинилися, і до вітальні ввалився пітний і захеканий намісник. Його супроводжували двоє охоронців. На них були чалми, коричневі шкіряні жилети і шкіряні браслети на зап’ястях. У кожного за поясом стирчав кинджал, а в руках був батіг.

Власник готелю, китаєць на ім’я Мін Чу, кинувся на підлогу й припав до ніг намісника. Той не звернув на нього ніякої уваги.

— У мене для вас гарні новини,— сказав Ван Баккен.— Мені вдалося роздобути їздових тварин і залагодити необхідні формальності. Якщо ви готові, можемо вирушати в дорогу.

— Чудово,— відповів Гумбольдт.— Ви людина дії, любий Ван Баккене. Дозвольте мені оплатити рахунок, і ми готові.

— У цьому немає необхідності,— пролунав голос знизу. Мін Чу усе ще лежав розпростертим на підлозі.— Ми з моєю дочкою Едою раді почастувати друзів нашого вельмишановного намісника. Ви зробили нашому дому велику честь.

— Нам дуже приємно,— звернувся до нього Гумбольдт чудовою китайською мовою,— але, саме собою зрозуміло, що ми заплатимо за все.— Він уклав у руку хазяїна ресторану монету й запитав: — Цього достатньо?

— Це дуже великодушно...— пробурмотів Мін Чу, дивлячись на золоту монету.— Ви людина честі, пане Гумбольдт. Будь ласка, приходьте до нас знову, коли будете в місті.

Гумбольдт розсміявся:

— Обіцяю. І ми матимемо звірячий апетит!

Вулиці вирували людьми всіх кольорів шкіри і національностей. Китайці, японці, індіанці й араби. Траплялися і європейці, переважно голландці, іспанці, італійці й португальці. Вхід у провулок був перегороджений солдатами. Повітря наповнював гул схвильованих голосів. Шарлота затамувала подих. Тепер зрозуміло, звідки весь цей гуркіт. Перед нею стояло двоє величезних сірих звірів. На боках у них красувалися кольорові символи, а на спині гойдалися сидіння під матер’яним дахом, також прикрашені яскравою символікою. Вони кріпилися до тварин широкими ременями, що охоплювали груди та боки.

— Слони,— видихнула дівчина.— Справжні слони!

— Природно,— кивнув Ван Баккен.— Найдоречніша верхова тварина для візиту до короля. Пане Гумбольдт, будьте такі люб’язні, разом із вашою супутницею та паном Лілієнкроном займіть місце на цій тварині. А молоді люди можуть сісти на меншого слона. Не турбуйтеся. Тварини зовсім спокійні.

Шарлота не могла надивитися на слонів. Карі очі на великих головах світилися м’яким світлом. Хоботи були товстими, як стовбури дерев, укриті густою щетиною та складками.

— Велика людина,— прокоментувала Вілма.— Дуже велика людина з довгим носом.

— Це не людина,— прошепотіла Шарлота.— Це слон. Найбільша сухопутна тварина на землі. Краще помовчи. Я чула, що слони бояться мишей. А що як вони й ківі не люблять.

Вілма замовкла. Благоговіння взяло гору над бажанням залишити за собою останнє слово.

Один із погоничів підкликав їх до себе. Він схопився за драбинку й показав, як підніматися нагору.

Шарлота видралася на купу м’язів, жиру та сірої шкіри. В ніс ударив запах тварини. Альтанка виявилася просторішою, ніж здавалося знизу. Кілька лав, поруччя й навіс, що захищає від палючого сонця. Тканина розвівалася на вітрі. Коли всі сіли, погоничі піднялися на шию тварин, змахнули батогами, й тварини рушили.

Відчуття від того, що ти їдеш на слоні, не могло зрівнятися ні з чим. Шарлоті здавалося, що вона сидить у човні, що погойдується на хвилях. Рухи були спокійними й такими заспокійливими, що незабаром вона із задоволенням підкорилася розміреному ритму. Подорож була врочистою. Люди відходили убік, поступаючись їм дорогою, і, сміючись, махали услід. Схоже, слонів скрізь зустрічали з радістю. Напевно, у цій країні вони вважалися священними тваринами.

Повз них пропливали будинки та храми. Мандрівники пройшли крізь південні ворота й залишили місто. Вони опинилися на рівнині, оточеній зеленими пагорбами. Слони повільно рухалися на південь. Назустріч проїхало кілька візків, запряжених кіньми. Вони теж звільняли дорогу, щойно вгледівши слонів.

Шарлота дивилася, як змінюють одне одного поля, пасовища й плантації. У тіні розкішних пальм причаїлися маленькі будиночки, мешканці яких працювали на полях. На селянах були крислаті капелюхи з гострими верхами й прості куртки, підперезані мотузками. Діти пасли свиней, гусей і корів, а дорослі обробляли землю, збирали каву або направляли воду в зрошувальні канали.

Мирна картина, по якій не можна було й сказати, що над країною нависла темна тінь.

Незабаром з’явилася гряда пагорбів, за якою потягнулися до неба могутні вулкани. Келуд, Арджуно-Уєліранг, а за ними Семеру, Бромо й Ламонган. Із деяких піднімалися стовпи темного диму. Шарлота могла добре роздивитися вершини цих гігантів. Вона прекрасно знала, як вони називаються, адже перед від’їздом на Яву простудіювала атлас Франца Вільгельма Юнгхунса.

Юнгхунс побував на Яві в 1835–1848 роках і написав докладні географічні звіти. Його наукові праці та дослідження стали основою карти Яви, виданої в 1855 році. Бромо й Семеру є частиною масиву Тенгер, до якого входить група вогнедишних гір на південному сході острова. Свою назву масив отримав на честь народу тенгер, що мешкає в тих місцях.

Приблизно за годину Оскар указав уперед.

— Дивіться,— гукнув він.— Там, у пагорбах! Схоже на великий будинок.

Шарлота примружила очі. На схилі величного вулкана виразно виділялися верхівка та вежі храму. Вона помітила прапори, що майоріли на вітру.

— Це наша мета,— гукнув у відповідь Ван Баккен.— Палац короля. Колишній храм Шиви. Він стоїть тут уже понад сотню років. Іще чверть години — і ми будемо на місці.

За його знаком погоничі завернули слонів із широкої дороги, і ті пішли трохи вужчою доріжкою, що веде в гори. Вони залишили позаду долину, і тепер піднімалися усе вище й вище кам’яними схилами. Один зі слонів голосно протрубив, у відповідь іздалеку долинув звук сурми. Їх помітили.

19

К оли слони проходили крізь ворота, Оскар мимоволі пригнув голову. Територія палацу складалася з декількох десятків храмів, розкиданих по величезному парку. Одні були більшими, інші маленькими, були навіть зовсім крихітні, у яких могла поміститися тільки одна людина. Більша частина будівель виглядали давніми, але деякі були відремонтовані й прикрашені прапорами та кольоровими вимпелами. З ущелин між каменями пробивалася трава, росли пальми й рододендрони.

У центрі комплексу стояв головний храм, а від нього променями розходилися доріжки. Будинок був майже повністю викладений із темного вулканічного каменю й так заріс ліанами, що Оскар не міг розрізнити, де закінчується камінь, а де починаються рослини. З дивним відчуттям дивився він нагору. Чорні стіни ярусами тяглися вгору на тридцять-сорок метрів, до кам’яної вершини. На кожному з восьми ярусів була безліч маленьких башточок, прикрашених дорогоцінними рельєфами. Юнак розрізнив людей зі слонячими головами, шестируких жінок, ошатних танцівниць і ще багато чого.

— Ласкаво просимо до палацу Тенга,— сказав Ван Баккен.— Це прадавній індуський храм, що його предки Бхамбана переробили на палац. Король — не тільки володар, але й найвищий священнослужитель у цій країні. Ви спускайтеся, а я поки доповім про вас.

Ван Баккен поспішив до головного входу і зник усередині будинку.

Оскар спустився зі спини слона й обтер із чола піт. Хоча вже наближався вечір, стояла неймовірна спека. Він подивився, як погоничі повели слонів у задні частини двору, де розташовувалися житлові приміщення та стайні. Він сподівався, що йому ще трапиться нагода покататися на цих дивних тваринах.

Коли всі спустилися, Гумбольдт підкликав їх до себе.

— Невелике попередження,— сказав він.— Нагадую, що ми чужинці в цій країні й не знаємо, як правильно поводитися. Говоріть тільки тоді, коли вас запитують. В інших випадках говоритиму я. Вас це теж стосується, професоре. Знаю, що ви вже були в цій країні, але керівником цієї групи є я. І це загальноприйнята норма поведінки у всіх куточках світу. Природно, буду вам дуже вдячний, якщо ви допоможете мені порадою. Але, будь ласка, ніяких публічних заперечень. Це можуть прийняти за нашу слабкість.

— Мені усе ще не ясно, чого ви хочете від короля,— промовив Лілієнкрон.— Він просте опудало й шарлатан. Ніякої політичної влади він не має. Я вважаю наше перебування тут дуже небезпечним.

— При всій повазі до вас, скажу, що ви думаєте як європеєць,— Гумбольдт обперся на свій ціпок.— Я достатньо побачив, щоб зрозуміти, що спочатку потрібно завоювати довіру місцевого населення. Саме цього губернатор Поортвліт, при всьому своєму досвіді, ще не зрозумів. Голландці встановили в цій країні своє панування і керують нею, але люди такі ж самі, як цей король. Він із давньої монархічної династії, і його шанують як бога. Цього так просто солдатам не змінити. У цьому й полягає помилка, яку роблять більшість імперіалістичних держав. Вони вважають, що можуть вторгнутися в будь-яку державу, встановити свій прапор і взяти керування у свої руки. Але так не буває. Потрібно завоювати довіру людей, їхні серця. За сотню років, коли німців, англійців, французів і голландців виженуть із колоній, вони зрозуміють свою помилку.

У цей час з’явився радник у супроводі грізної палацової варти. За ним ішов парубок у шовковому костюмі й невисоких чобітках. Він був струнким, гарним, і років йому було приблизно стільки ж, скільки й Оскару. Синювато-чорне волосся було перехоплене золотим обручем. На червоному шарфі, яким він був підперезаний, висів майстерно прикрашений кинджал. Коли юнак підійшов, він склав долоні й схилив голову.

— Ласкаво просимо, шановні мандрівники,— проговорив він.— Радий привітати вас у нашій резиденції. Мене звати Дималь, я син нашого шанованого владики Бхамбана Третього, регента Суматри та Яви. Він передає вам свої найсердечніші вітання й просить завітати до нього.

Гумбольдт теж склав руки.

— Ми щасливі прийняти запрошення й раді, що владика дарує нам свій час. Будь ласка, проведіть нас до нього.

Дималь кивнув, розвернувся й пішов до храму.

— Здається, він дуже люб’язний,— прошепотів Оскар.— Напевно, чутки все перебільшують.

— Зачекай,— відповів Гумбольдт.

Усередині храму панував напівморок.

Ні вікон, ні інших джерел світла не було. Замість них на легкому вітерці мерехтіли незліченні свічки та смолоскипи. Війнуло ладаном і миррою, немов у церкві на Різдво. Звідкілясь долинав тихий дзенькіт. Усередині храм справляв іще більше враження. Стіни губилися вгорі в темряві, і здавалося, що ти перебуваєш у величезній печері.

Посередині кімнати стояв величезний трон із чотирма колонами по кутах. У тремтячому полум’ї масляних світильників здавалося, що він пересувається. Майстерну різьбу трону покривало сухозлітне золото. Оскар стояв занадто далеко, щоб розглянути всі деталі, але було ясно, що трон прикрашали сотні витончених зображень.

Король сидів на червоних оксамитових подушках. Очі в нього були заплющені. Зі схрещеними ногами, у золотій шапочці та шовковій накидці, що приховує верхню частину тулуба, він нагадував статуї Будди, які Оскар бачив у Батавії та Сурабаї. Єдиною відмінністю було те, що король був живим.

Назвати його товстим було б применшенням. Владар був жирним. Він досяг того ступеня ожиріння, коли обриси тіла вже вгадувалися смутно. Руки, ноги, живіт, груди й навіть шия були вкриті численними складками. Шкіра блищала у світлі ламп, немов змащена олією. Руки монарха були складені в ритуальному жесті, що вказувало на те, що він перебуває в глибокій медитації.

Коли мандрівники наблизилися, він розплющив очі. Дималь схилив голову.

— Високоповажний батьку, ваші гості прибули.

— Наші гості? — голос у нього був високим, майже жіночим, і ніяк не підходив до цього масивного тіла.— Це друзі чи вороги, запитуємо ми себе.— Бхамбан опустив руки й кивнув Гумбольдту.— Говори ти.

— Шановний король, запевняю вас, що ми прибули виключно з добрими намірами,— сказав Гумбольдт.

Лінгафон справно виконував свої обов’язки. Можна було помітити всього кілька пауз і затягнутих моментів, але монарха це, здається, не здивувало.

— Те, що людина робить, і те, що вона говорить, дуже відрізняється,— помітив король.— Одні мають чисте серце, але все-таки припускаються помилок. Інші винні, але шануються, як герої. До якої категорії належите ви?

Гумбольдт не відреагував на ці загадкові слова й вів далі:

— Мене звати Карл Фрідріх фон Гумбольдт,— сказав він і простягнув лист Поортвліта.— Я керівник цієї експедиції, і губернатор уповноважив мене зробити певне розслідування.

Бхамбан підніс папір до очей і вивчив букви.

— Друг губернатора. Так, так...

— Не зовсім друг. Скоріше, консультант. Я попросив його постачити мене рекомендаційним листом, тому що неодмінно хотів поговорити з вами.

— Чому?

Гумбольдт відкашлявся.

— Я хотів би отримати дозвіл Вашої Величності досліджувати південну частину вашої країни. Ми хочемо допомогти вам розібратися з цими подіями й повернути країні спокій.

— Чому?

Гумбольдт здивувався.

— Мені здається, ви знаєте, що чутки про те, що у вас відбувається, дійшли й до нас. Увесь світ стурбований.

Оскар очікував почути ще одне «чому?», але монарх, здається, передумав. Він знову подивився на листа і сказав:

— Нам не потрібна ніяка допомога. Це дрібниця. Вашій країні потрібно зайнятися своїми проблемами. А зі своїми ми й самі впораємося.

Його очі мерехтіли у світлі вогнів.

Оскар насупився. У нього з’явилося відчуття, що король бреше.

— А як же повідомлення про дивні створіння, що нападають на ваші села, що спустошують ваші будинки й викрадають ваших підданих? — вів далі Гумбольдт.— Вони не схожі на дрібниці.

— Відтоді, як я запропонував тягти жереб, у нас більше немає проблем,— відповів король.

Гумбольдт знову відкашлявся.

— При всій до вас повазі... Проблема все-таки існує, можливо, не така велика, як раніше. Ви лікуєте тільки симптоми, не звертаючи уваги на саму хворобу. Потрібно докопатися до суті, інакше це ніколи не скінчиться.

— Надайте це мені. Ви нічого не знаєте про цю країну, а беретеся давати мені поради. Не знаю, як до подібного ставляться у вас, але в нас це вважається образою. Ваші наміри, можливо, і добрі, але ми не маємо потреби у вашій допомозі. Удалого повернення додому. Аудієнцію закінчено.

Бхамбан склав руки і знову заплющив очі.

Оскар глянув на Шарлоту, але вона тільки знизала плечима. Вона теж була в здивуванні. Це все? Уся аудієнція? Король відмахнувся від них, як від настирливихмух. Чи передбачав батько, що таке може трапитися?

Гумбольдт не зрушив із місця. Він стояв, спираючись на свій ціпок, і дивився на короля.

За деякий час той розплющив очі. Здавалося, його здивувало, що гості ще тут.

— Іще щось?

— Так, дріб’язок,— відповів Гумбольдт.— Ви отримали мій подарунок?

Оскар зрозумів, що Гумбольдт влучив у яблучко. Обличчя монарха, що за мить до цього виглядало розслабленим і владним, раптом немов скам’яніло. На стиснених кулаках побіліли кісточки пальців.

— Отримали?

— Так,— король уперто підняв підборіддя.— І що?

— Він у вас із собою?

Ніякої реакції.

— Дістаньте.

Повільно й неохоче Бхамбан пошукав за спиною й дістав маленький матер’яний мішечок. Оскар упізнав його. Той самий, що його батько передав Ван Баккену.

— Тепер відкрийте,— голос Гумбольдта дзвенів, як скло. Тепер уже він наказував. Дивно, що король іще не покликав палацову охорону.

Замість цього він потягнув за шнурок і заглянув у мішечок. Там лежало щось світле. Камінь... ні. Оскар здивовано підняв брови. Той шматок тіста, що його дослідник використав, щоб зняти відбиток.

Монарх із відразою втупився у застиглу грудку. Верхній бік можна було добре розглянути у світлі ламп. На ній ясно видно було лусочку, якої вони так злякалися.

— Ви знаєте, що це таке? — очі Гумбольдта блиснули, як два чорні алмази.

Ледве помітний кивок.

— Добре,— задоволено сказав Гумбольдт.— Тоді ми обидва знаємо, про що йдеться. А тепер скажіть, ви хочете, щоб ми поїхали, чи буде краще, якщо ми допоможемо вам розібратися з цим питанням?

20

О півдні наступного дня Оскар, Лілієнкрон і Гумбольдт повернулися до храму. Ван Баккен супроводжував їх до Сурабаї, щоб вони могли взяти спорядження з «Пачакутека». Обидва їздові слони були обвішані ящиками й розгойдувалися, як кораблі під час шторму.

Що за дивні тварини! Оскар не міг намилуватися їхньою силою та незворушністю. Ніщо не могло позбавити їх спокою. Дорогою до Сурабаї він бачив, як слони переносили дерева для будівництва. Вони запросто обхоплювали стовбури хоботом і легко піднімали їх у повітря. Удома в Берлінському зоопарку в них теж було кілька індійських слонів, але порівняно з цими гігантами ті виглядали маленькими та кволими.

За знаком погоничів Памата Санья — так звали цих товстошкірих тварин — підігнули задні ноги, потім передні й повільно опустилися на землю. Поки погоничі пригощали їх хлібом, мандрівники спустилися зі слонячих спин.

Оскар присів у тінь і напився. Температура знову піднялася на запаморочливу висоту. Сорочка прилипла до тіла. До нього підійшла Шарлота й опустилася поруч.

— Ну, ви все зробили?

— Звісно,— відповів юнак.— Ми добре попрацювали. Особливо Лілієнкрон: у нього ящики були надто важкими. Цікаво, що в них? За вагою схоже на свинцеві пластини.

— Можливо, зібрання творів про геологію Яви. Книги дуже важкі. Ти не раз скаржився, коли переносив мій багаж.

— Ще б пак,— посміхнувся він. Оскар добре пам’ятав, як ледве не надірвався при їхній першій зустрічі.— Але що б там не було,— продовжив він,— за годину ми перевантажили все з борту корабля на слона. Гумбольдт закріпив «Пачакутек» кількома додатковими якорями на випадок, якщо почнеться шторм. Потім установив захист від злодіїв. Ну, ти пам’ятаєш, прикріпив до мотузяних сходів металевий дріт.

Вона кивнула.

— Природно. Сама думала, що це потрібно зробити.

Оскар відкусив шматок папайї і сказав із набитим ротом:

— І приєднав до дроту акумулятор. На випадок, якщо у Ван Баккена з’явиться нездоланне бажання потрапити на корабель. Якщо він випадково не надягне товсті рукавички й черевики з гумовими підошвами, то сильно обпалить пальці.

— Цей акумулятор важить півцентнера. Я раніше не розуміла, чому він завжди возить його із собою. А де, до речі, Ван Баккен? Я думала, він приїде з вами.

Оскар похитав головою.

— Залишився в Сурабаї. Сказав, що має зайнятися справами.

— Азартними іграми, пиятикою і шахрайством. Звісно, це не можна запускати.

Юнак посміхнувся:

— Схоже, ти не занадто високої думки про нашого намісника.

— Це так очевидно?

— Дуже,— підморгнув він.— Але я з тобою згодний.

— Нарешті-то наші думки збіглися.

Оскар зібрався було запитати, що вона має на увазі, але тут з’явився Дималь. Принц вийшов із палацу й рушив у бік Лєни й обох дослідників. Його темносиній костюм мінився в променях сонячного світла.

Шарлота примружила очі:

— Що йому потрібно?

— І гадки не маю. Незабаром дізнаємося.

— Він тобі подобається?

Оскар ненадовго замислився, а потім сказав:

— Мабуть. Ніколи в житті я б не подумав, що він син цього короля. Дуже відрізняється від свого батька.

— Мені він теж подобається. Я чула, він кілька років навчався в міжнародній школі й сюди повернувся зовсім недавно. Цікаво, що він збирається сказати.

Вона підхопилася й кинулася до інших. Оскар задумливо пішов слідом.

— Є новини,— сказав Гумбольдт.— Король Бхамбан вибачається, що замість себе доручив своєму синові показати нам палац і околиці. Більше того, він повідомляє, що допоможе нам в експедиції, забезпечить слонами й продовольством. Добре, правда?

— Не забувай, що Дималь супроводжуватиме нас як керівник,— посміхнулася Еліза.— Це честь для нас.

Принц склав руки й уклонився.

— Я із задоволенням поїду з вами. Мені дуже хочеться знову побувати на півдні. Там дуже красиво, багато вулканів. Але спочатку я покажу вам палац. Ви будете готові вирушати за півгодини?

— Звісно,— заявив Оскар.— Ось тільки розвантажимо слонів і можемо починати.

Спостерігач похмуро кивнув. Володар не помилився. Іноземці вирушили в дорогу, як він і пророкував. Їх було шестеро — троє чоловіків і три жінки,— це він міг розглянути здалеку, і це більш ніж дивно. Вони не схожі на місцевих. Колір шкіри, зріст, одяг — усе інше. І ще з ними була маленька тварина.

Спостерігач іще ніколи не бачив такої істоти. Вона виглядала безпечною, але ж ніколи не знаєш, чого очікувати. Краще бути напоготові й триматися насторожі. У своєму маскуванні він був упевнений. Навіть якщо вони підійдуть зовсім близько, не відрізнять його від каменю. Зараз вони саме піднімалися на Семеру. Їх супроводжував принц.

Спостерігач пригнувся й застиг. У нього був наказ — спостерігати, і він його виконував достеменно.

Дималь таємними стежинками вів мандрівників нагору від палацу. Він хотів показати гарячі джерела, розташовані на схилі вулкана. Підйом був крутим, і коли вони піднялися, довелося влаштувати привал.

Місце було дивне. З декількох місць із землі струменіла вода, що злегка пахла тухлими яйцями.

— Сірка,— прохекав Лілієнкрон.— Десь під нашими ногами водна артерія зіштовхується з розжареною лавою й нагрівається. Тиск пари виштовхує її нагору.

— Вода допомагає розслабитися і зцілює,— додав Дималь.— Ми використовуємо її вдома для ванн, які благотворно діють на дух і тіло. На півночі є й цікавіші чудеса. На схилах вулкана можна знайти діри, досить великі, щоб у них сховатися. Там із-під землі виривається сильний вітер. Такий сильний, що збиває з ніг дорослу людину. Ми називаємо його «нафасібліс», подих диявола. На Семеру сила-силенна таких дір. Потрібно дотримуватися обережності й не підходити до них близько. Там загинуло багато людей.

Поки всі уважно слухали розповідь королівського сина, Оскар піднявся на найближчий стрімчак і подивився вниз. Від виду, що перед ним розстелявся, захоплювало дух. Палацовий комплекс тягнувся схилом кілометрів на два. Поміж деревами виднілися десятки маленьких і великих дахів, між ними мерехтіли вогники.

— Ідіть сюди! — покликав він.— Я навіть не думав, що палац такий великий.

Усі зібралися біля нього й захоплено милувалися панорамою.

— Будівельники назвали його Тенга,— сказав Дималь.— Його побудували індуси ще в дев’ятому столітті. Це був найбільший храм міста. Бачите, далі є ще храми. Той, у якому ви зустрічалися з батьком, використовується для найрізноманітніших цілей. Як лазня, кухня, стайня, склад або резиденція офіційних гостей. Найбільший і найважливіший будинок — Лоро Йонггранг, справжній палац. Він присвячений богу Шиві. Рельєфи на внутрішній балюстраді розповідають легенду про Раму в сорока двох зображеннях.

— Чому твої предки обрали своїм місцем проживання індуський храм? — запитала Лєна.— У них якесь особливе ставлення до цієї релігії?

— Мої предки — індуси. Всі королі Суматри та Яви були індусами. Якщо не враховувати місцеві вірування, то індуїзм — найстаріша релігія на наших островах. Вона з’явилася задовго до буддизму, ісламу та християнства.

— А яка ж релігія існувала тут раніше? — поцікавився Гумбольдт.— Від неї ще щось залишилося.

— Тільки в окремих регіонах. Її поглинули більші культи.— Він помовчав.— Ви чули легенду про два острови?

Ніхто з мандрівників її не знав.

— Тисячу років тому на Зондських островах жило тільки два народи. Один називався анак, що означає «діти». Ці люди жили на Яві й були мирними селянами. Вони сіяли, косили, молилися язичницьким богам, і ті давали їм мир і багатство. Назва другого народу була тунгал, і жили вони на Суматрі. Тунгали були воїнами, керував ними король Сукарно. Племена цього народу постійно вели міжусобні війни. Сукарно був дуже багатий і могутній, але проти войовничості своїх підданих він був неспроможний. А оскільки він був хитрий і підступний, то придумав, як може зміцнити свою владу. Поки тунгали борються між собою, то ніколи не вийде з них сильних націй.

У Сукарно з’явився план. Він вирішив подарувати своїм князям землі, що розташовані на значній відстані, і в такий спосіб перетворити їх на своїх підданих. Але всі землі на Суматрі вже були розподілені, тому він вирішив захопити мирний острів анаків. Він пустив чутку, що тільки золото робить людину щасливою, і той, у кого багато цього чудесного металу,— щаслива людина. Легковірні анаки на чолі зі своїм королем Ламароком повірили чуткам і почали міняти своїх тварин і землі на золото. Сукарно роздав більшу частину державної скарбниці, але, зрештою, острів став належати йому. Анаки не знали, куди їм іти й зібралися на півдні, недалеко від того місця, де ми з вами зараз стоїмо,— він указав на Бромо.— Вони були розгублені й розчаровані, і Сукарно легко оточив їх і забрав своє золото. Потім він загнав їх на схили Бромо й змусив кинутися в темні глибини. Ламарок стрибнув останнім.

Це так розгнівало бога Землі, що він викинув вогонь і дим. Із-під землі зметнулися вогненні стовпи, затремтіла земля. Величезна кам’яна брила вбила Сукарно. Однак його син залишився живим і продовжував справу свого батька. Як знак своєї королівської могутності він обрав цей храм і зробив його постійною резиденцією своєї династії. Він роздав землі острова своїм підданим і взяв із них клятву вірності.

Однак земля не заспокоювалася. Подейкували, що бог земних глибин із жалю подарував анакам нове життя. Щоб вижити, їм довелося змінити вигляд. Вони перетворилися на істот із пекла, з лускатою шкірою і рогами на голові. Так народилася легенда про кам’яних. Іще кажуть, що вони й досі живі й чекають, коли зможуть повернутися на поверхню й зажадати назад своє золото. Тепер їхня імперія називається Лемурією.

Оскар помітив реакцію Лілієнкрона. Той злегка здригнувся. Очевидно, учений уже чув цю назву раніше. «Ага,— подумав Оскар.— Так і знав, що він щось приховує». І задоволено кивнув. Інтуїції можна було довіряти.

— А що трапилося зі скарбами? — запитала Лєна.— Що сталося із золотом, яке Сукарно забрав у анаків?

Син короля знизав плечима.

— Цього ніхто не знає. Воно загубилося, або його

викрали. Храм, у якому воно зберігалося, стоїть і досі.

Якщо хочете, я вам його пізніше покажу.

Назад Дималь повів їх зарослими стежками. Та частина храму, куди вони потрапили, виглядала ще більш лиховісною і таємничою, ніж інша територія. Здається, сюди вже багато десятиліть ніхто не заходив. Тут стояли дивні статуї, деякі були повністю оповиті ліанами. У тіні могутніх дерев вони виявили будинок, що за формою нагадував дзвін. Від кутих залізних дверей нагору вели кам’яні сходинки.

— Ось вона — колишня скарбниця,— сказав Дималь.— Кажуть, саме тут колись лежало золото анаків. Навіть священнослужителі високого рангу не насмілюються сюди приходити. Стверджують, що воно прокляте.

Оскар озирнувся. Високо вгорі він побачив мавпу, що причаїлася серед гілок і спостерігала за ними.

Бур’яни та ліани тут так розрослися, що ледве можна було роздивитися щось на відстані десяти метрів. Дималь має рацію. Це місце схоже на зачароване.

Спільними зусиллями вони відчинили двері. Почулося неприємне рипіння. Усередині храму було курно й таємниче похмуро. Повз них промчало кілька кажанів.

Оскар зібрався з мужністю й ступив у тьмяну залу. Йому відразу ж тут не сподобалося. І річ була не в темряві, не в запаху цвілі — він бачив і гірші місця. Юнак відчув, що тут причаїлося щось заборонне і з нетерпінням очікувало свого часу.

— Сам я приходжу сюди дуже рідко, але мій батько час від часу сюди зазирає,— луною відбивався від стін голос Дималя.— Напевно, хоче відпочити від своїх чотирьох дружин і двадцяти трьох дітей,— у напівтемряві блиснули перлово-білі зуби парубка.— Але це ненадовго. Ще кілька років, і цей будинок так похилиться, що сюди ніхто не зможе потрапити.

Гумбольдт ступнув до стіни й розчистив кам’яну кладку від рослин. У деяких місцях проявилися рельєфи, на яких красувалися незрозумілі символи. Напевно, щоб зрозуміти їх, потрібно було добре орієнтуватися в міфології цієї країни. Гумбольдт вийняв компас і подивився на стрілку. Пройшов трохи, зупинився й постукав по циферблату.

— Щось не так? — підійшов до нього Лілієнкрон.

Дослідник похитав головою:

— Стрілка дуже дивно поводиться.

— Дозвольте мені глянути,— Лілієнкрон узяв компас.— Очевидно, невелика аномалія. Магнітні потоки. У вулканічних районах таке часто трапляється.

— Можливо.

Гумбольдт перевірив компас у різних частинах приміщення і знову сховав у кишеню. Потім узяв невеликий молоточок і простукав стіни.

Лєна підійшла до Оскара і взяла його за руку.

— Не подобається мені це місце,— прошепотіла вона.— Начебто тут живцем поховали людей.

— Може, на ньому й справді лежить прокляття,— відповів Оскар.— Подумати тільки, тут загинув цілий народ...

— Будь ласка, нічого більше не кажи,— Лєна приклала палець до його губ.— Не тут і не зараз. Я більше не можу тут залишатися. Проведи мене на повітря, будь ласка.

Оскару подобалося почуватися в ролі захисника, і він кивнув.

— Добре. Почекаємо назовні.

Із дальнього кута на них дивилася Шарлота, і на обличчі в неї застиг вираз болю.

Із даху свого палацу король Бхамбан направив підзорну трубу на скарбницю. Він міг чітко роздивитися людей. Що там іноземці шукають? Хіба він не заборонив Дималю туди ходити? Але хлопчик ніколи не відрізнявся слухняністю. Він навіть не знав і половини історій, які розповідали про цей храм. Він не зміг би зрозуміти жодного символічного зображення, залишеного предками. Надто довго був він за кордоном, надто багато чужих думок всотав. Але він був єдиним сином. Колись він стане королем, і тоді Бхамбану доведеться розповісти йому всю правду. Але до цього юнака ще потрібно було підготувати.

Приїзд іноземців — це знак із неба. Спочатку король був налаштований скептично, але потім у нього з’явився план. Йому були знайомі подібні люди. Учені, що пхають ніс у справи, які їх не стосуються. Гумбольдт занадто цікавий. Він повернеться до Поортвліта, і той надішле солдатів, що сильно ускладнить ситуацію. Ні, потрібно бути хитрішим. Потрібно дати дослідникові те, що він шукає, щоб він забрався звідси. Можливо, і Дималя це чомусь би навчило. Те, що вони з Дималем такі різні, іноді змушувало його сумніватися, що він дійсно батько юнака. Але йому потрібен був спадкоємець престолу. Двадцять дві дочки й один син — боги немов зіграли над ним злий жарт.

Але чому б і не втілити свій план? Він іще всім покаже!

Потрібно почекати, і тоді іноземці напевно припустяться якоїсь помилки. Тоді їх можна схопити, заарештувати й робити з ними що завгодно. Усе закінчиться, не встигнувши початися. А що стосується кам’яних... Потім він і з ними розбереться. По одному, як казав його батько. По одному.

21

Наступного ранку...

П одорож на південь почалася незадовго до сходу сонця. Унизу, в долині, усе ще панувала ніч, але вершини гір уже м’яко позолотив світанок. На гілках дерев прокидалися перші птахи, раз у раз долинали щебетання або каркання.

Рівно о шостій караван рушив у дорогу. Їх супроводжували два погоничі слонів, які мали подбати, щоб усе було бездоганно, тож дві слонихи залишалися слухняними. Принц сів попереду й весело кивнув своїм підданим. Попрощатися вийшло всього кілька слуг, короля ніде не було видно. Імовірно, він радів, що нарешті позбувся непроханих гостей. Затягли пісню, стрепенулися прапори, слони вийшли за палацові ворота й попрямували вгору вузькою стежкою. Незабаром палац зник із виду.

Оскар вдихнув прохолодне повітря. Давно вже в нього не було такого відчуття волі. Йому потрібно було полоскотати нерви, потрібні були пригоди. Довге очікування не для нього. Можливо, це почуття пов’язане ще й із тим, що він їхав верхи, як і Гумбольдт із Елізою, а Шарлота, Лєна й Лілієнкрон сиділи на слонах. Не те щоб присутність дівчат була неприємною, але сьогодні він радів, що вони його не тривожать.

Минали години. Дималь виявився приємним супутником. Він розповідав про свою країну та її мешканців, знав масу цікавих історій. Оскару завжди здавалося, що діти з багатих родин зарозумілі й уявляють із себе казна-що, але Дималя це не стосувалося. Якби не цей дивний одяг, із ним було б так само легко, як і з будь-яким приятелем-безпритульником у Берліні. Оскар глянув на клітку, в якій сиділи двоє білих голубів.

— Навіщо тобі птахи? — поцікавився він.— Щоб подати якийсь сигнал?

— Ні,— похитав головою Дималь.— Це поштові голуби. Вони передадуть повідомлення. Якщо раптом щось трапиться, ми зможемо послати їх до палацу. Ти не знав цього?

— Зрозуміло,— сказав Оскар.— Я навіть уявити не міг, що ви тут...

— Такі прогресивні? — розсміявся Дималь.— Голубиній пошті вже понад тисячу років. Можливо, ми й відстаємо в технічних досягненнях, але мистецтво швидкої передачі інформації опанували вже давно. Думаю, цей спосіб діє швидше й більш безвідмовно, ніж ваші телеграфи.

— Можливо,— Оскар знову подивився на голубів.

Від думки, що вони зможуть надіслати повідомлення, полегшало.

Із кожним пройденим кілометром пагорби ставали дедалі крутішими. Вони обігнули Арджуно, і можна було розглянути його стрімкі, поцятковані численними дощами схили. У повітрі пахло вогнем і сіркою. У деяких місцях із-під землі пробивалася пара. Над головою загрозливо нависали темні хмари. Дорога звивалася по ущелині, що її під час сезону дощів затоплювала вода. Іноді шлях перепиняли величезні валуни, і доводилося спускатися зі спин слонів і обережно проводити їх уперед. Уздовж дороги лежали брили шлаків. Вони були такими пористими, що розсипалися, щойно до них доторкалися. Від останнього виверження вулкана минуло не так багато часу.

— Скільки ще до Поронга? — запитав Оскар.

Гумбольдт розгорнув мапу Яви й замірив відстань лінійкою.

— Якщо вірити мапі, то зовсім недовго. Нам потрібно подолати тільки це гірське пасмо й долину, що відокремлює Арджуно від Бромо. Там і розташований Поронг. Ще приблизно півгодини.

Підрахунки Гумбольдта виявилися правильними. Ледь вони обігнули гірський хребет, як побачили вдалині зелену долину. Між деревами звивалася вузенька річка, і трава зеленим килимом устеляла землю. За долиною загрозливо височів Бромо.

До села можна було потрапити маленьким містком. Оскар налічив у ньому сорок бамбукових хатин, розташованих навколо старого розлогого дерева.

— Ось і Поронг,— сказав Дималь.— Поселення тенгерів.

— Хто такі тенгери[5]? — поцікавився Оскар.

— Це гірський народ,— пояснив принц.— Вони живуть у цій місцевості вже майже чотириста років і розмовляють дуже дивним діалектом. Це індуси. Вони привітні й запопадливі, і не заперечуватимуть, якщо ми зупинимося тут, щоб перепочити. Слонам потрібно поїсти й напитися. Нам відпочинок теж не зашкодить.

— Як далеко ще до вашої ущелини? — звернувся Гумбольдт до Лілієнкрона.

— Складно сказати,— відповів геолог.— Я приїхав туди з півдня. Здається, котлован міститься там, за невисоким гірським відрогом,— він указав на південний схід.— Він має характерні обриси.

Гумбольдт подивився на мапу й кивнув.

— Ще принаймні п’ятнадцять кілометрів. Думаю, має сенс розкинути намети й запитати в тенгерів дозволу зупинитися тут на кілька ночей.

— Гарна думка,— схвалив Лілієнкрон.— Ми могли б звідси дістатися до котловану. Залишається сподіватися, що місцеві жителі поставляться до нас із розумінням.

Дималь легковажно посміхнувся.

— Це не проблема. Я знаю тенгерів. Якщо ви дасте їм трохи грошей, то вони, звісно ж, вам допоможуть.

— Випробуємо своє щастя,— Гумбольдт склав мапу й поклав її в сумку.

Місцевий старійшина виявився невисоким чоловіком із сивим волоссям, зморшкуватим обличчям і живими очима. Його одяг складався з квітчастих хусток, хрестоподібно перев’язаних на грудях шарфами. Поруч із ним стояв слуга й тримав над головою хазяїна парасольку. Як і майже скрізь на островах, жителі цього села ходили босоніж. Старійшина склав руки й привітав їх.

Почали збиратися люди. Цікаві погляди проводжали слонів, яких погоничі повели на водопій. Оскар помітив, що прийшли в основному старі й діти. Напевно, дорослі в цей час були на полях.

Старійшина уважно оглянув кожного з мандрівників. На Гумбольдті погляд його затримався найдовше. І це не дивно: двометровий широкоплечий дослідник у чорному сюртуку мав дуже значний вигляд.

— Мене звати Судах Байк,— сказав старійшина.— Від імені всього села радий привітати вас. Чи можу дізнатися, що вас сюди привело?

— Ми прийшли з іншого кінця світу,— підкреслено повільно й чітко відповів Гумбольдт.

Щоб пристосуватися до незнайомого діалекту, лінгафону потрібен був час.

— Ми прибули до вас, щоб оглянути вогнедишні гори.

Старійшина кивнув, немов цього пояснення було достатньо.

— Чи не небезпечно жити поблизу двох таких могутніх вулканів? — запитав Гумбольдт.

Судах здивувався.

— Ми ставимося до вогненних гір із великою повагою. Це боги, і як усі боги, вони примхливі. Якщо ми будемо слухняними, вони подарують нам родючий ґрунт і щедрий урожай. Більшу частину часу вони сплять. Проте, у деякі дні ми відчуваємо, як вони прокидаються. Тоді тремтить земля, і сухе повітря сповнюється гулом. Бувають дні, коли вони киплять від люті. Вони плюються вогнем і закидають нас камінням. Але досі наші молитви заспокоювали їх.

Він замовк.

Гумбольдт озирнувся, а потім тихо запитав:

— А чули ви про нещастя?

— Які нещастя?

Гумбольдт насупився.

— Я говорю про кам’яних.

Деякий час старійшина не міг підібрати слова.

— Звідки ви знаєте?..

Дослідник відкашлявся й зробив крок до Судаха:

— Я маю в дечому зізнатися. Коли я сказав, що ми тут через вогнедишні гори, я не сказав усієї правди. Насправді нас сюди привела легенда про кам’яних. Ми вирушили в такий далекий шлях, тому що до нас дійшов крик про допомогу. Кажуть, що над островом нависло велике лихо. Ми прийшли, щоб дізнатися, чи це тільки легенди, чи ж реальність.

Судах кивнув.

— Ви хочете знайти кам’яних? Хто ви такі? Боги?

— Боги? Ні.

— Тоді вам потрібно бути дуже обережними. Жоден смертний не може змагатися з ними. Вони несуть смерть.

— Ми про це дізнаємося. Можливо, ми й не боги, але ми маємо можливість вам допомогти. Чи можна попросити вас про нічліг та їжу? Саме собою зрозуміло, за прийнятну плату.

Судах завагався й, нарешті, вклонився.

— Це честь для нас.

Гумбольдт поліз у свій шкіряний мішечок і передав старійшині кілька монет. Потім вони всі разом розвантажили слонів і розмістили їх у вільній стайні, самі розташувалися в одній із хатин.

За годину всі вирушили до Бромо. Гумбольдт запропонував використати другу половину дня, щоб разом із Лілієнкроном попередньо оглянути ущелину. Для більш ретельної розвідки часу б не вистачило, але принаймні, вони зможуть скласти перше враження.

Слони спокійно й упевнено йшли вперед.

Частина друга

Жах із глибини

22

К ілометрів за два поросла травою долина розділилася на дві частини. Ущелина була такою глибокою, що Оскару навіть уявилося, як землю розрізав гострим ножем якийсь велетень.

Лілієнкрон спустився зі спини слона й нахилився. Він зачерпнув пригорщу землі й подивився, як вона просочилася крізь пальці. Обличчя в нього було напруженим, руки тремтіли від хвилювання.

— Ну як? — поцікавився Гумбольдт.— Що скажете?

— Те саме місце,— відповів Лілієнкрон.— Той самий ґрунт, ті ж самі стрімкі схили. Я був там, на іншому боці. Бачите, де починається ліс?

Він указав удалину. Дерев було практично не видно через високу вологість повітря. З котловану піднімався густий туман.

— Дивно,— пробурмотів Оскар.— Такий туман! Того дня, коли ви тут були, погода була така ж сама?

Лілієнкрон кивнув.

— Саме з цієї причини я й не зміг чітко роздивитися істоту. Там, унизу, не можна було й власної руки побачити. І раптом ця істота з’явилася просто переді мною.

— Туман і справді незвичайний,— Гумбольдт спробував розглянути щось за туманом у підзорну трубу, але не побачив нічого.— Якби це були випари сірки, то запах був би міцнішим.

Лілієнкрон похитав головою.

— Ні, це не сірка. Ну, можливо, зовсім трошки. Ледь-ледь пахне тухлими яйцями, але для випарів сірки запах занадто слабкий.

— Ви сказали, що істота була схожою на камінь,— сказав Гумбольдт.— Ви впевнені, що бачили не камінь?

— Вона ворушилася, скільки мені ще повторювати?

Вона нагадувала величезну брилу, але потім підвелася й підійшла до мене.

— А ви впевнені, що цей туман не впливає на розум? Деякі гази викликають галюцинації.

— А що ж тоді напало на мене й поранило? Стріла, яку ви бачили,— це теж галюцинація? Здається, ви усе ще сумніваєтеся. Після всього, що почули...

— Я навіть у своїй власній думці сумніваюся. Тому домагаюся таких результатів у роботі.— Гумбольдт опустив підзорну трубу.— Нічого не розібрати. Мабуть, не залишається нічого іншого, окрім як усе оглянути. Давайте шукати місце, де ми зможемо спуститися.

Лілієнкрон здригнувся.

— Я думав, ми просто хотіли подивитися й повернутися сюди завтра.

— Я передумав. Ви щось говорили про спуск?

Учений завагався. Оскара здивувала його поведінка. Юнаку здавалося, що Лілієнкрон просто не може дочекатися, коли дістанеться сюди.

— Так,— тихо відповів учений.— Говорив. Він має бути десь попереду. Але я наполягаю на тому, щоб ми не спускалися. У нас немає ніякого спорядження.

— Коли вже ми сюди прийшли, можемо ризикнути й поглянути,— заперечив Гумбольдт.— При всій повазі до вас, професоре, я ще не зовсім переконаний у реальності цих кам’яних створінь. Я знаю, що вам це не до смаку, але скепсис завжди на користь справі. Однак я зовсім не хочу сказати, що на вас не нападали. Просто беру під сумнів те, що це може виявитися надприродним феноменом. Усе, що в нас є на даний момент,— кілька фрагментів, які можна витлумачити по-різному. Щоб повірити в існування кам’яних, мені потрібно побачити їх на власні очі.

— Чудово,— сказав Лілієнкрон.— Якщо ви справді хочете спуститися, ми маємо поквапитися. На цій широті сонце сідає рано. А в темряві вони виходять зі своїх нір.

Він поправив шапку, клацнув затвором гвинтівки й рішуче покрокував стежкою. Оскар здивовано дивився йому вслід. Що замислив цей дивакуватий професор?

Погоничі залишилися зі слонами, а мандрівники почали спуск. Слони нервували. Вони хитали головами й загрібали землю ногами. Тварини інстинктивно відчували небезпеку. В Оскара засмоктало в животі, але він ступив униз.

Ущелина виявилася глибшою, ніж можна було припустити. Метрів тридцять, а може, і більше. Через густий туман не можна було сказати точно. Відчуття було таке, начебто пірнули в каламутну воду. Вологість повітря помітно підвищилася, звуки затихли. Оскар відчув, як по руках поповзли мурашки. Нарешті вони спустилися на дно.

Лілієнкрон, Лєна й Шарлота стояли, притиснувшись одне до одного, немов череда наляканих овець. Оскар порадів, що в наплічній сумці в нього сиділа Вілма. Принаймні, він був не сам.

Гумбольдт перевірив арбалет.

— Що ж, друзі, вперед. Тільки тримаймося разом. Я не хочу, щоб хтось загубився в цьому тумані. Коли щось видасться вам дивним, відразу ж кажіть мені. Особливо дивні кам’яні брили.

Геолог кивнув. Обличчя в нього було відчуженим. Оскар вирішив, що йому не можна довіряти.

Вони попрямували на схід.

Тиша гнітила. Крім їхніх кроків, ніяких більше звуків чути не було. Ні стрекотіння цвіркунів, ні щебету птахів, які водилися на Яві у великій кількості. Здається, усе, що мало руки, ноги або крила, трималося від котловану подалі.

Мандрівники були напружені. Час від часу Лілієнкрон коментував геологічні особливості, але робив це пошепки. Ніби боявся, що його можуть підслухати камені. З туману з’являлися лиховісні тіні, але при наближенні вони виявлялися всього лише кам’яними брилами завбільшки з людину. Одного разу Гумбольдт вистрілив із арбалета. Скеля, тільки й усього.

Нерви Оскара були гранично напружені. Тут унизу щось причаїлося, він відчував присутність кожною клітинкою тіла. Як друзі могли залишатися такими спокійними? Він уже дійшов до того, що ледве міг витерпіти тишу. Скільки вони вже тут? Десять хвилин чи півгодини? Час минав повільно, начебто загруз у банці меду. І саме тоді, коли він уже зібрався було запитати, чи не час підніматися нагору, Гумбольдт зупинився. Він нахилився й підняв чорний камінь, що лежав у нього під ногами. Зсунув окуляри й підніс його ближче.

— Що трапилося? — запитав Лілієнкрон.— Ви щось знайшли? Дозвольте мені глянути.

Гумбольдт мовчки передав камінь. Геолог кивнув:

— Я знав, що не помилився. Бачите слід? Це доказ.

Він передав камінь. На верхньому боці осколка

можна було роздивитися чіткий відбиток. Схоже на луску рептилій. Такий самий, як і на шматку Поортвліта.

Поки всі розглядали камінь, Гумбольдт пройшов уперед. Раптом пролунав його крик:

— Усі сюди, мерщій!

Він указав униз. Там була діра метрів зо три в діаметрі й завглибшки кілька метрів. Вона нагадувала лійку, з якої клубочилася жовтувата пара. Біля лійки лежало багато чорних уламків.

Гумбольдт підійшов до краю й подивився вниз.

— Там унизу занадто темно. Підійдіть ближче,— скомандував він.— Ми утворимо ланцюг. Лілієнкроне, ви триматимете мене за пояс.

Еліза злякано на нього глянула:

— Що ти задумав?

— Хочу глянути, що там унизу. Не бійся. Ризикувати я не буду.

«Не буде він ризикувати,— подумав Оскар.— А зараз чим займається? У будь-який момент із цієї діри могло щось вискочити й потягти його на глибину.»

Але часу для міркувань не було. Батько вже опускався вниз. Оскар схопив за пояс Лілієнкрона, Лєна його й так далі.

Обережно Гумбольдт опустився нижче. Юнак від- чув, як підсилився натяг. Раптом пролунав крик:

— Піднімайте мене!

Пролунав дружний стогін і сопіння, і дослідник знову опинився на поверхні. У лійку посипалася галька.

— Ви щось бачили? — запитав Лілієнкрон.— Що ви розгледіли?

У словах Гумбольдта звучала повага.

— Я маю попросити у вас вибачення, професоре. Сумніватися у ваших словах не було ніяких причин. Там унизу справді є спуск. Я бачив кам’яні східці. Дуже давні кам’яні східці. Вони круто йдуть униз.

Спостерігач побачив достатньо. Незнайомці ще ніколи не підходили до нього так близько. Ще кілька кроків, і вони б його помітили. Саме час повертатися до володаря з доповіддю. Ситуація викликає тривогу. Від цих людей виходить дивний дух, що бентежить усе довкола. Світ начебто затамував подих. Спостерігач не міг не віддати належного передчуттям володаря. Він усе бачив, відчував і знав. Тепер можна бути впевненим, що почався рух. Час, про який говорилося в пророцтвах, уже близько.

Навіть не обернувшись востаннє, спостерігач пішов. Пан буде задоволений. Час настав.

23

В ечір почався з вогню та смолоскипів. Усе село зібралося, щоб улаштувати на честь гостей таке свято, якого вони ще не бачили.

Частиною багатьох сільських урочистостей був танець баронг, елементи якого можна побачити на рельєфах старих індуїстських храмів. Гамелан,— невеличкий оркестр із п’яти музикантів — грав на круглих дисках, гонгах і барабанах, а дві молоді танцівниці завзято танцювали в облягаючому одязі із золотавої парчі та шовку. Рухи були абсолютно синхронними: голови, очі, руки оберталися узгоджено.

Потім почалася вистава. Важко було сказати, що Оскар зрозумів усе, що побачив, але це не так уже й важливо. Очевидно, йшлося про якусь любовну історію, у якій також брали участь кілька богів і казкових істот. Були там і леви, і відьми, і маги, і, природно, прекрасна принцеса, за яку всі боролися.

Урешті-решт, як пояснив Дималь, справа так нічим і не закінчилася. Тенгери вірять, що ні добро, ні зло перемогти не можуть. У людському житті й те, й інше існує одночасно.

Оскар приєднався до оплесків, які тривали кілька хвилин. Актори, танцюристи й музиканти вийшли на уклін.

— Браво! — кричала Шарлота, що сиділа поруч. У світлі смолоскипів її шкіра сяяла, немов золото.— Чудова вистава, правда? А ці костюми й маски... Я в захваті!

— Фантастика,— погодився Оскар.— Те, що потрібно, щоб відволіктися наприкінці дня від стомлюючих думок.

Він іще не отямився після прогулянки в ущелину. І це серед білого дня. А якби це була пізня ніч? Про те, що завтра вони знову туди повернуться, юнак намагався й не думати. Якби в нього був вибір, він би ще кілька днів провів у селі, а вже потім вирушив на розвідку. Але батько був рішучо налаштований знайти вхід. Схоже, ніщо не зможе змінити його плани. Зовсім недавно вони разом готували спорядження. Мотузки, лампи, альпіністські гаки, продовольство. Таке враження, що вони збираються провести внизу кілька днів.

Шарлота взяла його під руку й поклала голову на плече. На серці в Оскара потеплішало.

Краєм ока він помітив реакцію Лєни. Очі в неї стали холодними, хоча в душі вона, напевно, вся кипіла. Дівчина відвернулася й почала щось креслити на піску паличкою.

— Не звертай на неї уваги,— прошепотіла Шарлота.— Дай їй час, і вона прийде до тями.

Але Оскар у цьому сумнівався. Він досить добре знав Лєну, щоб розуміти, що так швидко вона не здасться. Немов показуючи, що він їй не потрібний, дівчина повернулася до принца й завела з ним розмову. Вона вміла швидко змінювати стратегію. Оскар не стримав усмішки. Лєна була майстринею на всілякі несподіванки.

— А де, власне, Лілієнкрон? — запитав він, обводячи поглядом присутніх.

— І гадки не маю. Напевно, вирішив лягти спати раніше. У нього щось зі шлунком, якщо я правильно пам’ятаю.

— Сьогодні він виглядав якось інакше,— зауважив юнак.

— Що ти маєш на увазі?

— Не можу сказати точно. Я помітив це, коли ми були внизу. Мені здалося, що йому схотілося швидше забратися звідти. Хоча раніше він увесь час квапився туди потрапити.

— Тебе це дивує? Все ж таки минулого разу він зіштовхнувся з тією істотою. Можливо, йому просто пригадалося, як усе відбувалося насправді.

— Мабуть, так,— відповів Оскар, хоча зовсім не був у цьому впевнений.

Не схоже було, що вчений злякався, просто замкнувся у собі. Неначе не хотів, щоб вони ступили на ці дивні сходи раніше за нього.

Але продовжити міркування він не зміг, тому що цієї миті до них підійшов Гумбольдт.

— Облиште романтику. Настав час спати. Завтра в нас має бути важкий день, потрібно рано вийти. Я хочу, щоб усі добре виспалися. Ходімо.

Шарлота почервоніла. Обличчя Оскара теж залила фарба. Перш ніж зникнути в хатині, дівчина обернулася й іще раз йому посміхнулася.

Оскар лягав у постіль, охоплений приємним відчуттям. Він був упевнений, що від хвилювання не зможе й очей стулити. Проте ледь доторкнувся щокою до подушки, відразу провалився в глибокий сон.

Страшний крик вирвав його зі сну. Потім іще один. І ще. Гумбольдт, який спав поруч, потер очі.

— Що, чорт забирай, там відбувається?

— Неначе хтось у страшній паніці,— пробурмотів Оскар.— Один? Схоже, що троє, як мінімум!

— Напевно, нам треба сходити подивитися.

За вікном пробігли люди зі смолоскипами.

Миттєво обоє підхопилися. Оскар сунув ноги в черевики й кинувся на вулицю. Все село було у хвилюванні. Налякані люди з криками металися від однієї хатини до іншої, забирали дітей у безпечне місце й тягли відра. На краю села, в одній зі стаєнь вірував вогонь. Виривалися язики полум’я, у повітрі пахло димом. Біля хатини жінок він побачив Шарлоту, Лєну й Елізу.

— У чому справа? — гукнула їм Шарлота.— Чому

почалася пожежа?

— Не знаю,— відповів Гумбольдт.— Мабуть, щось трапилося.

Цієї миті вони побачили Судаха. Староста прибув у супроводі групи чоловіків, які тримали смолоскипи й вила. Від його грізного виразу обличчя Оскар похолов.

— Назад у домівки! — кричав він.— На вулиці залишатися надто небезпечно!

— Що трапилося?

— На нас напали!

— Що? Хто?

Раптом між будинками в іншому кінці села метнулася величезна сіра тінь. Оскар не зміг добре роздивитися, що це було, помітив тільки, що істота мала дивну манеру пересуватися. Вона бігла, спираючись на руки й тягнучи за собою ноги.

— Там! — крикнув він.— Там щось є. І ще один, бачите? — він махнув ліворуч.

— Бачу,— відповів Гумбольдт.

Судах подав чоловікам знак розділитися.

— Назад у домівки! — крикнув він мандрівникам.— І замкніть двері.

Оскар застиг від жаху. Те, що він побачив, не було людиною. Але твариною воно теж не було.

— Ми допоможемо вам,— заявив Гумбольдт.— У нас є зброя, ми вміємо боротися.

— Зброя не допоможе. Кажу вам, ховайтеся.

— Чому? Чого ви так боїтеся?

— Це кам’яні.

Тепер Оскар остаточно прокинувся. Гумбольдт кинувся назад у хатину й виніс арбалети і стріли. Прихопив він і рибальську сітку з мотузками. Квапливо попрямував до жіночої хатини.

— Сховай Шарлоту з Лєною,— сказав він Елізі.— Хочу спіймати одне з цих чудовиськ.

— Ти з глузду з’їхав?

— Ми ж прийшли сюди, щоб дізнатися, що це за створіння. Будь ласка, роби те, що я кажу.

Еліза гнівно блиснула очима.

— Я не можу тебе відмовити. Але хоч пообіцяй мені, що будеш обережним.

Він підморгнув:

— Обов’язково, ти ж мене знаєш.

— Аж надто добре,— вона цмокнула його в щоку й зникла в хатині з обома дівчатами.

Гумбольдт почекав, поки вони не зникли за дверима, і обернувся.

— Мені потрібна допомога.

Оскар був уже поряд:

— Що робити?

— Як добре ти вмієш кидати ласо?

Юнак криво посміхнувся:

— Краще за всіх у нашій групі.

— Чудово,— дослідник вручив йому сітку й мотузку.— Дималю, ти бачив Лілієнкрона?

— Він не виходив із хатини.

— Добре, ми маємо поквапитися. Ходімо, почнемо з палаючої стайні.

Тут праворуч від них пролунав крик.

Гумбольдт схопив арбалет, зарядив його й побіг у тому напрямку.

— Змінюємо плани,— кинув він на бігу.— Це зовсім близько.

На землі за однією з хатин вони виявили бабцю. Вона сиділа, затуливши обличчя руками. Гумбольдт хотів поговорити зі старою, але вона була занадто вражена.

— Ви щось бачили? Куди воно побігло?

Жодної відповіді, тільки ридання.

— Сюди,— покликав його Оскар.— Здається, я дещо знайшов.

Він указав на землю. Там були дивні сліди. Вони нагадували відбитки копит із пазурами. Великі сліди. Як у крупного бика, тільки трохи більш витягнуті. Дималь здригнувся.

— Упізнаєш? — запитав Гумбольдт.

Принц кивнув. На більше в нього не вистачило сил.

— Вони мають бути десь поблизу,— дослідник озирнувся.

— Так, але де? — знизав плечима Оскар.— Чому їх ніхто ніколи не бачить?

— Вони ненавидять світло,— пробурмотів Дималь.— Воно робить їх важкими й повільними.

— Нам потрібна ця істота живою,— сказав Гумбольдт.— Інакше ми нічого не зможемо сказати напевно.

Оскар почув, як у паніці затрубили слони. Пролунав тупіт, потім почулися чоловічі крики.

— Слони! — крикнув Гумбольдт.— Біжимо до слонів! Гумбольдт і Дималь кинулися вперед, а Оскар, у якого заплуталася мотузка, залишився ще на мить. Раптом він почув хрипке дихання. Зовсім поряд. Спочатку він вирішив, що це тварина, але згадав, що поблизу їх не було. Ні кіз, ні свиней, ні корів.

Серце стислося від страху. Юнака немов паралізувало. Там щось було. У тіні між будинками. Він міг бачити тільки силует, але й цього було достатньо, щоб зрозуміти, що істота була величезною, широкоплечою, з рогами на голові. На обличчі в неї світилися червоні очі.

У ніс ударив дивний запах. Суміш землі та кориці. З горла істоти виривався глухий хрип, як у великого собаки. Вона гучно дихала, нерухомо причаївшись у темряві. Де Гумбольдт і Лілієнкрон? Оскар боявся навіть ворухнутися, навіть зітхнути. Стояв прямий, як ціпок. Напевно, істота реагувала на рух. Між ними на землі лежала смуга світла. Відблиски від палаючої стайні.

У голові плуталися думки. Сітка. Він може накинути її й спробувати втекти. Ні, це божевілля. Він бачив, які швидкі ці чудовиська. Крикнути? Теж не годиться. Поки інші сюди прибіжать, мине багато часу.

Затамувавши подих, він спробував якомога тихше відставити ногу назад. Реакція не забарилася. Почулося шипіння, у темряві блиснув ряд гострих, як голки, зубів. Очі перетворилися на щілинки. З темної маси простягнулася довга тонка рука. У світлі вогню зблиснула луска. Як у рептилії. Така ж сама, як і відбиток на камені.

У цей момент на нього впало світло смолоскипа.

— Оскаре?

Це Гумбольдт!

— Хлопчику, ти де?

Оскар хотів відповісти, але горло стислося від спазмів. Світло смолоскипа затремтіло й освітило руку. Вражаюче! Почувся тріск. Неначе кришилися камені.

— Оскаре, ти йдеш?

Світло стало яскравішим. Шкіра потемнішала. На землю посипався пісок.

Істота різко скрикнула й кинулася до юнака. Усе трапилося так швидко, що Оскар навіть не зміг її роздивитися. Він відчув сильний удар і впав на бік. Голова вдарилася об щось тверде, перед очима здійнявся вихор іскор. Він побачив, як істота зникла в темряві, а за нею зникли і його думки.

Зірки потьмяніли.

Усе почорніло.

Король Бхамбан важко дихав. Він різко прокинувся від глибокого сну. Спочатку він не міг зрозуміти, спить чи ні, але потім помітив, що до вікна кімнати проникає сріблясте місячне світло. Пізня ніч.

— Небо.

Слуга здригнувся й прокинувся. Втомлено потер очі.

— Що з вами, ваша величносте? Вам наснився жахливий сон?

— Сон? Ні. Занадто реально для сну. Мабуть, видіння,— відповів Бхамбан.— Я бачив село. Горіли смолоскипи. Металися й кричали люди. Вони в паніці. Щось їх дуже налякало. Серед них мій син.

— Дималь? Не може бути.

— Так, повір мені. Я бачив його, як наяву, як бачу зараз тебе. На ньому був той же самий одяг, як і тоді, коли він їхав.

— Але чому люди в паніці? Що їх налякало?

— Кам’яні.

Слуга широко відкрив очі.

— Ви їх теж бачили?

— Ні, але я міг відчувати їхню присутність. Лють, ненависть. Це... неймовірно!

— Ваша величносте? — слуга розгублено подивився на короля.

— Так, хіба ти не розумієш? — Бхамбан підхопився й загорнувся в саронг.— Це знак. Та година, якої ми так довго чекали, настала. Ми маємо збиратися.

— Але... Пане,— слуга похитав головою. Схоже, він уважав, що його пан збожеволів.— Ви хочете їхати верхи? Посеред ночі?

— Природно, дурню. На нас чекає багатогодинна подорож. Усе залежить від того, чи зможемо ми вчасно опинитися в потрібному місці.

В очах у нього спалахнув вогонь. Ще ніколи він не почувався таким енергійним.

— Якщо все піде так, як я задумав, то завтра почнеться найголовніше. Іди, розбуди всіх. Не можна гаяти ні хвилини.

Цієї миті пролунав стукіт. Бхамбан і служитель оглянулися на вікно. На стулці сидів білий голуб й, воркочучи, чистив пір’ячко. Поштовий голуб. До лапки в нього було прикріплене послання. Король наблизився й розв’язав вузлик. У руку впав згорнутий аркуш. Із прихованим трепетом Бхамбан розгорнув аркуш. Ось він. Доказ. Він мовчки передав аркуш служителеві.

Той прочитав і кивнув.

— Ви маєте рацію, ваша величносте. Ваша мудрість гідна похвали. Я зараз же розбуджу всіх, кого потрібно.

24

— О скаре?

Голос долинав іздалеку. Юнак відчув, як хтось легко поплескав його по щоці.

— Давай-но, розплющуй очі.

— Здається, у нього здригнулися повіки.

— Передай мені ще раз похідну флягу.

На чоло потекла холодна рідина і струмочком збігла по щоці на шию.

Він розплющив очі.

Над ним нахилився темний силует батька.

— Ну, нарешті, мій хлопчику!

Інші теж стояли поруч. Лєна, Еліза, Дималь і Шарлота.

Оскар спробував посміхнутися, але вийшло погано. Від світла боліли очі. Плуталися думки. Таке відчуття, що мозок загорнули в просочену ефіром хустку. У потилиці ломило. Він у хатині?

— Чому так видно? — язик ледь ворушився.

— Ось, ковтни, і тобі полегшає,— сказав Гумбольдт.

Оскар відчув, як до губ приклали флягу з водою, і відкрив рот. Прохолодна рідина повернула життєві сили.

— Дякую,— з полегшенням зітхнув він.— У чому справа? Де я?

— Ти дуже довго був непритомним,— відповіла Шарлота.

— Довго? Скільки?

— Майже дванадцять годин.

— І зараз?..— Він спробував підвестися, але відразу впав. Голова все ще боліла.

— Зараз полудень,— повідомила Шарлота.— Ми дуже хвилювалися, але Судах сказав, що ти незабаром прокинешся. Я рада, що він не помилився.

Гумбольдт уважно його оглянув.

— Як ти почуваєшся? Спробуєш підвестися ще разок?

— Із задоволенням.

Оскар схопився за руку батька й підвівся на ноги. Запаморочилося в голові, але вже за кілька секунд він зрозумів, що впорається. Потрібно тільки зосередитися. Юнак обережно зробив кілька кроків і вийшов на вулицю, на світло. Прикривши очі рукою, озирнувся. У селі було спокійно. Десь крякав ворон. Пахло горілою деревиною.

— Що сталося? — запитав він.— Я невиразно пам’ятаю, що на поселення напали. Точно! Горіло десь там,— він махнув убік, де була стайня. Тепер на цьому місці залишилися лише задимлені руїни.— Пригадую...— пробурмотів він.— Кам’яні. Одного я бачив. Він сидів просто навпроти мене, але було занадто темно, щоб добре роздивитися. Він ударив мене. О... моя голова,— Оскару знову стемніло в очах. Він ледве не заточився. Довелося сісти.

Гумбольдт підставив йому плече й провів у тінь.

— Відпочинь,— сказав він.— Не хочу квапити, але ти єдиний, хто хоча б щось побачив. Можливо, ще щось згадаєш? Спробуй. Нам може стати в пригоді будьяка дрібниця.

Оскар напружив пам’ять, але не міг згадати нічого, крім розпливчастих образів. Занадто вже було темно.

— Зовсім трохи,— пробурмотів він.— Істота мала роги. Але не як у кози,— довші й закручені. Крім того, у неї були дуже довгі руки. І я бачив шматочок її шкіри. Сіра, схожа на шкіру рептилій, відбиток якої ми знайшли на камені. Коли на неї впало світло, вона почорніла й піском посипалася на землю. Мені здалося, що їй дуже боляче.

Гумбольдт криво посміхнувся.

— Що ж, у нас, принаймні, є доказ, що нам нічого не привиділося. Ці створіння існують насправді. І, схоже, вони сприйнятливі до світла. Це вже дещо.

— Де Лілієнкрон?

Дослідника ніде не було видно.

Обличчя друзів стали серйозними.

— Пішов,— відповів Гумбольдт.

— Як... пішов?

— Ось так. Узяв і пішов. Із частиною нашого спорядження.

Оскару знову стало зле. Він надпив води із фляги. І згадав, що йому завжди здавалося, що Лілієнкрон щось приховує.

— Не може цього бути,— прошепотів він.

— Боюся, це правда. Але тепер уже байдуже. Напевно, він побоявся ще раз повертатися в ущелину, але нас це не стосується.

— Але не можемо ж ми кинути його напризволяще? — заперечила Еліза.— Можливо, він у небезпеці.

— Сам винен,— відповів Гумбольдт.— Я не хочу з ним панькатися, бігати слідом. Він нас обдурив, і нехай тепер розбирається сам. Ми продовжуємо діяти відповідно до плану.

— Що конкретно ми маємо робити? — поцікавилася Шарлота.

— Потрібно з’ясувати, звідки беруться ці істоти й що їм потрібно,— заявив Гумбольдт.— На перше запитання відповісти відносно легко. Ми всі бачили вхід. А ось друге запитання не дає мені спокою. Як я чув, украли тільки пару свиней і кілька мішків рису.

Нічого істотного.

— Нікого не викрали?

— Ні.— Гумбольдт поринув у задумливе мовчання.— Складається таке враження, що метою цього нападу було вселити жах. Але чому? — Він покрутив золотий набалдашник ціпка.— Ну, словами справі не допоможеш. Ми маємо спробувати вступити з ними в контакт. Потрібно поговорити й дізнатися, чого вони хочуть.

Оскар знав, на що зважився батько, але краще було б йому цього не чути. Цієї миті вони побачили хлопчика, що біжить до них із боку села. Босі смагляві ноги здіймали над землею хмари куряви.

— Слони,— прохекав він.— Троє, є зброя. І багато солдат... ідуть прямо до нас.

Вони почули, як протрубили в ріг. Із будинків вибігали люди, щоб подивитися, що відбувається.

— Що це означає? — запитав Гумбольдт. Староста насупився:

— Не знаю. Вам краще почекати тут. Піду подивлюся, що відбувається.

Він зробив знак слузі й поспішив на вулицю.

Удалині можна було побачити трьох величезних слонів, що рухалися просто до них. Голова й плечі в них були вкриті збруєю. Темний метал блищав на сонці.

Дималь вдивився уважніше.

— Це мій батько,— зі здивуванням вигукнув він.

— Король? — насупився Оскар.— Як він дізнався, що на село напали? Жоден гонець не зміг би так швидко...

Він глянув на принца. Здається, в обох промайнула одна й та сама думка.

— Голуб...

Достатньо було одного погляду, щоб підтвердити здогад. Одна з кліток була порожньою. Одного погонича слонів і сліду нема.

25

І з тривогою очікував Оскар наближення слонів. Перший, напевно, самець. Розкішна тварина, метрів чотири в холці. Скільки ж може важити такий гігант? Чотири або п’ять тисяч кілограмів? Голову майже повністю закривав золотий шолом, на якому були прорізи тільки для очей. Плечі тварини теж були вкриті збруєю, а намет на спині був таким гарним, немов над ним попрацювало кілька художників. Вражаюче видовище.

Слони підійшли до площі в центрі села й за командою погоничів опустилися на коліна. Сільські жителі з повагою розступилися. Особиста охорона короля Бхамбана допомогла йому підвестися з лави. Навіть для таких сильних чоловіків це було нелегко. Зусиллями чотирьох людей короля було поставлено на рівні ноги. Поки вони допомагали йому спуститися, добряче захекалися.

Бхамбан підійшов до людей і підняв руки.

— Народе Поронга, я ваш король.

Тенгери щось забурмотіли й почали опускатися на землю. Бхамбану довелося досить довго чекати.

Нарешті, він урочистим голосом заявив:

— До мене дійшли відомості про напад на вас минулої ночі, і я прибув, щоб повернути порядок і спокій. Багато хто дивується, як я міг так швидко дізнатися про подію, але нехай це вас не турбує. Я ваш король і найвищий священик. Я все бачу і знаю. У мене повсюди є очі й вуха.

— Ну й хвалько,— прошепотів Оскар.

Схоже, король вирішив продемонструвати дешевий трюк. Звісно, робив він це дуже переконливо. Оскар помітив, що палацова варта непомітно утворила кільце навколо площі.

— Народе Поронга,— вів далі монарх.— Я прибув із поганими звістками. Не знаючи того самі, ви дали притулок у себе ворогам. Чужоземцям, у яких немає поваги до наших традицій і наших предків. Вони прийшли тільки за тим, щоб відняти в нас нашу країну,— драматичним жестом він указав на п’ятьох мандрівників.— Вони обіцяли допомогти нам, але виявилися найзвичайнісінькими завойовниками. Я був дурний і повірив їм, але тепер їхні наміри мені розкрилися.

— Що таке він говорить? — розгубилася Шарлота.

Оскар був такий вражений, що не міг видати ні звуку. Інші — і насамперед Дималь — від жаху застигли.

— Голландці прибули з іншого кінця світу й хочуть вигнати нас із нашої власної країни. Вони хочуть забрати наш прекрасний острів собі й вичавити з нашої країни всі соки. Разом із тим, вони викликали гнів кам’яних. Прокляття, яке щадило нас багато років, вирвалося на волю. І зараз буде ще гірше, ніж раніше. Ви думаєте, це просто збіг? Я не вірю в збіги. Я вважаю, що в тому нещасті, яке трапилося з вами, винні чужоземці.

— Але ж...— Гумбольдт схопився за ціпок, але

Дималь утримав його в останній момент.

— Будь ласка, не треба,— заблагав він.

Гумбольдт опустив руку.

— Голландці з гвинтівками й гарматами — причина всіх лих,— вів далі Бхамбан.— У них немає поваги до богів, вони насміхаються з наших традицій. Вони привели сюди інших чужоземців: китайців, індійців, арабів. Наші портові міста перетворилися на величезні борделі. Своїм непотребством вони розбудили давнє прокляття.

Король крокував перед жителями села. Зібралися вже всі. Оскар налічив майже сто п’ятдесят людей, і всі вони, немов зачаровані, слухали свого короля. Багато хто плескав у долоні, деякі схвально шуміли.

— Мене вислали в храм і відібрали владу,— кричав король.— Але в мене ще залишився голос, і я кажу: геть! Нехай повертаються за море, звідки вони й прийшли, і нехай повернуть нам нашу країну. Тоді знову настане мир.

Його очі, що гарячково палали, зупинилися на п’ятьох друзях. Усі мешканці села теж дивилися на них, але тепер уже відверто ворожо.

В Оскара стислося серце. Ще вчора їх так радо тут приймали, а тепер...

— Чи знає Поортвліт, що тут відбувається? — прошепотів він.

— Навряд чи,— ледве чутно відповів Гумбольдт.— Якби в нього була така підозра, навряд чи він би дозволив нам так просто сюди приїхати. Поортвліт недооцінив Бхамбана. Це не безневинний монарх. Якщо хочете знати мою думку, Бхамбан давно планував щось подібне. І я виявився таким дурним, що потрапив у його пастку.

Оскар криво посміхнувся:

— Дурними виявилися ми всі, якщо вже на те пішло.

Бхамбан продовжував говорити. Він крокував перед юрбою й перераховував гріхи колонізаторів за останні кілька років. Голод, погані врожаї, хвороби. Навіть Кракатау вибухнув винятково через голландців. Гірше за все, що його словам вірили. Лунало дедалі більше схвальних вигуків. Багато хто вимагав смерті мандрівників.

Оскару все ще було незрозуміло, заради чого король затіяв усю цю викривальну промову. Невже він хотів змусити людей повірити, що в нападах кам’яних винні колонізатори? Схоже, навіть Дималь йому вірив. Принц згорбився й, здавалося, ладен був провалитися під землю від сорому.

Що ж відбувається?

Але далі подумати він не встиг, тому що цієї миті Бхамбан зупинився й підняв руки.

— Мій улюблений народе! — Він почекав, поки затихне гул голосів.— Мої любі піддані! Прошу вас, заспокойтеся. Я розумію ваш гнів. Я теж почуваюся обманутим і використаним. Ночами приходять кам’яні й обкрадають нас. Забирають продовольство, тварин і, що найгірше, чоловіків, жінок і дітей. Коханих, із якими ми провели все наше життя. Це може трапитися з кожним. І є тільки один спосіб уникнути цього. Жертва,— він підняв руки в драматичному жесті.— Боги мені свідки. Я був і в інших місцях, де матері так само охоплені горем. У мене болить серце, що доводиться платити таку високу ціну. Але все ж таки, коли жертву було принесено, кам’яні більше не поверталися. Село звільнялося від зла. Люди знову жили у мирі та спокої.

Він зробив паузу, щоб подивитися, чи справили його слова потрібний ефект. Коли пролунали голоси й зажадали тягти жереб, король удоволено кивнув.

— Цілком правильно, жереб,— заявив він.— Найчастіше це єдиний спосіб уникнути гніву кам’яних. Але цього разу ми не принесемо в жертву нікого з вас.

Загули здивовані голоси. Жителі села ловили кожне слово Бхамбана.

— Так, ви почули правильно, крикнув король.— Цього разу заплатять ті, хто винен у наших негараздах. Чужоземці,— він указав на мандрівників.— Вони.

Оскар помітив, що поки монарх говорив, їх оточили охоронці.

— Вони мають відповісти за нещастя, які нам заподіяли. Я звелю схопити руде дівчисько й відправити її до кам’яного. Щоб ми всі знову могли спати спокійно.

Усі погляди обернулися на Лєну.

Дималь, який досі сидів спокійно, підхопився. Так не можна! Усе, що тут відбувалося, порушувало закони гостинності його країни.

— Що ви робите, батьку? — вигукнув він.

— Те, що й маю,— відповів король.— Те, що давно слід було зробити.

— Але ж ці чужоземці — наші друзі.

— Дурниці,— заперечив король.— Це не друзі, це непрохані гості. Завойовники! Принести їх у жертву — означає заплатити за те, що вони заподіяли. Уперше ми віддамо справжніх злочинців.

Дималь так і не зрозумів, про що говорить батько. Особисто він уважав, що на гостях із чужої країни немає ані краплі провини. Але Бхамбан, здається, іншої думки. Він кричав і обвинувачував, і Дималю здалося, що батько збожеволів. Але потім він зрозумів, що в словах короля була страшна логіка.

Коли Бхамбан заявив, що голландців потрібно схопити й принести в жертву, у Дималя начебто завіса з очей упала. Батько вже давно плекав думку про те, як вигнати голландців зі своєї країни, дуже часто про це говорив. Принц був упевнений, що король зробить усе можливе, щоб втілити цей план у життя, пожертвує навіть власним сином і гостями. І ось, схоже, день помсти настав.

— Це село стане колискою нового руху,— кричав Бхамбан.— Ми звільнимося від кабали колонізаторів. Пошлемо гінців в усі кінці країни й розповімо, що почалася нова ера. Ера звільнення та миру. Усі, хто мене підтримує, підніміть руки.

Пролунали бурхливі оплески. Всі люди Бхамбана на його боці. З посмішкою він обвів юрбу поглядом. На обличчі застиг вираз цілковитого вдоволення собою.

— Добре,— кивнув він.— Дуже добре. Ви побачите: все це нам на користь. А тепер схопіть чужоземців і замкніть їх. Потім приведіть до мене це руде дівчисько.

26

П очалася метушня. Гумбольдт зробив крок уперед, затуляючи собою дівчину.

— Ховайтеся за мною,— крикнув він.— Ми вас не віддамо.

Шарлота опустила Вілму на землю, але її штовхнули, й дівчина впала. Уже на землі вона побачила, як дядько вихопив шпагу й загрозливо підняв її, готуючись захищатися від нападників. У чоловіка були широкі вилиці й зовсім чорні очі.

Бронзова зброя була прикрашена орнаментами й символами. На плащі блищав дракон.

— Ще крок — і ти мрець,— заявив Гумбольдт.— Я проштрикну кожного, хто насмілиться наблизитися до дівчини.

Королівський воїн підняв піку й кинувся на дослідника. Спритним рухом Гумбольдт парирував удар, і ратище піки зламалося. Металевий наконечник із гуркотом покотився по землі. Очі охоронця широко розплющилися від страху. Напевно, він досі не вважав, що чужоземець може бути небезпечним. Тепер йому потрібно поставитися до того, що відбувається, серйозніше. Гумбольдт скористався моментом несподіванки й зробив випад, змусивши супротивника відступити метрів на два, просто в гущавину своїх товаришів. Охоронці розгубилися. Із прокльонами вони, нарешті, знову зайняли свої місця, і на мандрівників накинулися нові воїни. Шарлота встигла підвестися на ноги, підхопила із землі камінь і пожбурила його в найближчого нападника. Той скрикнув від болю, схопився за голову й упав на коліна. З носа заюшила кров. Він спробував підвестися, але Оскар ударив по шолому держаком лопати. Пролунав дзенькіт, немов від чавунного дзвона, і чоловік знову звалився на землю. Цього разу він уже не підвівся.

Оскар спрямував свою «зброю» на наступного воїна, але той вибив лопату з рук. Мить — і руки юнака скрутили за спиною. У Лєни з нападниками було ще більше проблем. Немов фурія, накинулася вона на одного з воїнів і вчепилася йому в спину. Той спробував відбитися, але вона так стиснула йому шию, що в бідолахи посиніло обличчя, й він незабаром упав. Лєна мстиво посміхнулася, але на допомогу вже квапився інший воїн. Шарлота хотіла попередити її, але було пізно. Лєну вдарили по голові, і вона впала. Охоронець схилився над своїм товаришем, що, важко дихаючи, лежав у пилу.

Сільські жителі позадкували.

Ніхто не наважився допомогти мандрівникам, навіть Дималь. В очах у принца блищали сльози.

Гумбольдту вдалося відбити декількох нападників, але, зрештою, його теж повалили на землю.

Тепер усе було просто.

Мандрівників зв’язали й відтягнули до хатини. Усіх, крім Вілми, якої і сліду не було.

Воїни оточили Лєну. Постраждали багато хто: майже в усіх були синці та подряпини. Один охоронець накульгував, інший кашляв кров’ю, третій підтримував поранену руку. Так, люди короля перемогли, але заплатили за це високу ціну. Мандрівники не віддали свою волю задарма.

Лєні довелося визнати, що продовжувати опір безглуздо, їй не втекти. Вона дозволила воїнам схопити себе, її зв’язали й повели. Бхамбан стояв досить далеко й спостерігав за тим, що відбувається, з поблажливим виразом обличчя. На губах у нього вигравала безжальна посмішка.

За дві години всі сліди драматичних подій було прибрано. Жителі або сховалися в хатинах, або повернулися до роботи. Село спорожніло, немов вимерло. Через площу пробіг собачка, обнюхав стовбур великого дерева й почухрав собі геть.

Оскар дивився в щілину між бамбуковими тичинами. На очі наверталися сльози. Навіть уявити не можна, що тепер буде з Лєною. Він заплющував очі, і перед ним поставав образ дівчини, притиснутої до стовбура дерева й оточеної солдатами короля. В останньому погляді, що вона на нього кинула, було стільки безпорадності, що в нього стислося серце.

Спочатку він іще намагався звільнитися від пут, але шкіряні ремені, якими йому зв’язали руки за спиною, були дуже міцними й не зрушилися ні на сантиметр. За деякий час гнів змінився глибоким розпачем.

Зовсім знесилений, він обернувся до своїх друзів.

Вони сиділи на землі. Руки й ноги в них теж були зв’язані.

Гумбольдт тихо розмовляв із Шарлотою. Оскар не чув, про що йдеться, і вирішив підсунутися ближче.

— ...відкритий заколот,— сказала Шарлота.— Напевно, Бхамбан відчуває до голландців сильну ненависть.

— Я впевнений, що за цим ховається щось іще,— задумливо відповів Гумбольдт.— У мене таке відчуття, що ми не знаємо чогось важливого.

— Чому ти так думаєш?

— Хіба король не повинен боятися кам’яних? Він має бути радий, що прийшли йому на допомогу. Натомість він поводиться так, начебто ми йому вороги.

— Ти щось підозрюєш?

— Я весь час згадую легенду про два острови. Вся ця історія із прокляттям, якому вже тисяча років...

— І що?

— У мене невиразне передчуття, що в цій історії сховано правду. Можливо, вона більш реальна, ніж ми можемо собі уявити.

— Не зовсім розумію, що ти маєш на увазі.

— Подумай: Поортвліт згадав, що все почалося з виверження Кракатау. Землетрус призвів до того, що в земній корі утворилися тріщини, крізь які відкрився доступ на поверхню. А що, коли там унизу справді існує якась цивілізація? Істоти, що жадають помсти?

— Думаєш, Бхамбан знає про це й приховує?

— Цілком можливо. Принаймні, це пояснило б, чому він ставить нам палиці в колеса.

— Якщо я правильно зрозуміла,— втрутилася Еліза,— ти віриш, що історія із золотом може виявитися правдою?

Гумбольдт надовго задумався й кивнув.

— Але чому кам’яні нападають на села? Яке відношення до всієї цієї історії мають звичайні люди?

— Можу тільки припускати,— відповів Гумбольдт.— Будь ласка, не зрозумійте мене неправильно, але це тільки припущення. У мене немає точної інформації. Населення Яви — переважно індуси, такі ж, як тенгери. Вони переселилися сюди з Суматри та інших північних островів, тому що їм не вистачало там життєвого простору. Переселенці поступово заселяли острів, і анаки розчинилися серед нового населення. Але безневинна кров, пролита під час завоювання країни, залишила свій слід. Можливо, на острові справді лежить прокляття. І тепер, тисячу років потому, прокинулися чорні сили.

Усі замислилися над словами Гумбольдта. Оскару здалося, що батько має слушність. Тим більше що він знав, наскільки такий напрям думок не властивий для дослідника. Гумбольдт — людина раціональна, він виключає все надприродне. Щоб погодитися з тим, що його суперник, Конрад Лілієнкрон, має рацію, батькові довелося переступити через себе.

— А як же зникле золото? — запитала Еліза, насупившись.— Скарбниця була порожньою.

— Точно,— погодився Гумбольдт.— І все ж таки, я думаю, що золото існує.

— У тебе є докази? — поцікавився Оскар.

Батько похитав головою.

— Як я вже згадував, у мене є зачіпка. Але ще занадто рано про це говорити. Якщо золото справді існує, анаки мають вагому причину.

Оскар кивнув.

— Усе це, звичайно, добре, але зараз у нас інші проблеми. Лєну мають принести в жертву, а ми сидимо й міркуємо про старі легенди. Нам краще подумати, як звідси вибратися.

— Ти маєш рацію,— сказав Гумбольдт.— У нас зараз зв’язані руки в буквальному значенні слова. Я вже намагався позбутися від пут, але марно. Як полягають справи у вас?

— Нічого не виходить,— зізнався Оскар.— Місцеві жителі розуміються на вузлах, це точно!

— Чому вибрали Лєну? — запитала Шарлота.— Вона наймолодша серед нас.

— Можливо, саме тому,— відповів Гумбольдт.— Чим старше, тим менше безвинності. Крім того, у неї яскраво-руде волосся. Це справляє враження.

— Що тепер із нею буде? — засмутилася Шарлота.

— Імовірно, вони залишать її на жертовному місці неподалік від ущелини й чекатимуть, поки не вийдуть кам’яні,— помітив Гумбольдт.— Дималь розповідав, так завжди роблять. Ставлять стовп і прив’язують до нього дівчину. Потім чекають, поки поночіє.

— Цікаво, що буде з нами,— втрутилася Еліза.— Тепер вони нас не відпустять: ми являємо собою занадто велику небезпеку.

— Як це? — затурбувалася Шарлота.

— Сама подумай,— пояснила Еліза.— Надто велика небезпека, що ми повернемося до Поортвліта і все йому розповімо. Власне, Бхамбану нічого іншого й не залишається, як тримати нас під замком. Найкраще в якомусь темному потаємному приміщенні, з якого ми ніколи не зможемо вибратися. Гадаю, завтра вранці ми про все дізнаємося.

— Часу залишилося зовсім небагато,— зауважив Оскар.

— Часу на що? — схилив голову Гумбольдт.— Лєну ми врятувати не можемо, ми зв’язані. Ти забув?

— Звісно, ні,— заперечив Оскар.— Але я ще не відмовляюся від надії. Щось обов’язково має трапитися. Досі нам у всьому щастило.

— Юнацька впевненість,— сумно посміхнувся Гумбольдт.— Іноді мені хочеться знову стати молодим і ще раз пережити цей прекрасний час.

У хатині запанувало гнітюче мовчання.

Раптом у тиші почулося дряпання. Начебто шкреблася маленька тваринка.

Бранці перезирнулися. Ніхто не знав, що це. Оскар придивився. Поряд із ним на землі з’явилася світла крапка. Мигнули дивні плями світла. Затремтіла довга тонка стеблинка. Оскар почув сопіння і дряпання. Діра швидко збільшувалася. Щось цілеспрямовано до них пробиралося.

Юнак злякався. Він відсунувся вбік і помітив, як в отворі з’явився темний силует. Маленька голова, округле тіло, довгі ноги.... Так це ж...

— Вілма! — вирвалося в Оскара.

Пташка стала посередині хатини й обтрусилася. На всі боки полетіли камінчики й земля.

— Прийшла рятувати,— повідомила вона.— Принесла послання.

— Послання? Яке послання?

Ківі схилила голову й подивилася на них своїми загадковими чорними очима-ґудзичками.

І знову заговорила.

27

Н астав вечір. На околицях Бромо засвітилися вогники. Печі, вогнища, смолоскипи. Полум’я сотень сальних свічок неспокійно мерехтіло на вечірньому вітру. Вони робили гору схожою на темний корабель, що борознить води, на поверхні яких світився планктон. Люди поверталися додому. Вони йшли з полів, обмінювалися новинами й розмовляли. Ніхто не звертав уваги на гору, що дивилася вниз своїм вогненним оком. Там було темно й тихо. Купа безжиттєвої гірської породи, як могло здатися на перший погляд.

Але враження було оманливим.

Глибоко всередині вирувала сила. І була вона давнішою за цю країну, давнішою за народ, що населяв її, і вона збиралася вирватися на поверхню. Сила, що проспала тисячу років, пробудилася. Над вершиною гори закипала атмосфера. Нагріті повітряні маси зіштовхувалися з холодним повітрям, що швидко насувалося, і починали кружляти в пекельному танці. Крапельки води, які при цьому з’являлися, були такі малі,що неозброєному оку бачилися тільки туманом. Вонистикалися одна з одною, терлися і створювали електричне поле. Чорні хмари починали світитися зсередини. Вони мерехтіли, втрачали силу й знову спалахували. Минуло зовсім небагато часу, і перша блискавка покинула вируюче пекло і з пронизливим свистом ударила в нагріту сонцем землю. Буяння стихій розпочалося.

Лєна злякано подивилася на вершину Бромо. Там спалахнула блискавка й на короткий момент опромінила всю гору. Потім пролунав грім. Глибокий, розкотистий, що змусив здригнутися землю під ногами. Стрімко наближалася гроза. На обличчя вже впали перші краплі дощу.

В ущелині, під ногами, палахкотіли примарні тумани. Вони хвилювалися, набуваючи неясних обрисів.

Лєна спробувала позбутися від пут. Мотузки немов приросли до неї. Спиною вона відчувала дерев’яний стовп, відчувала грубу, шорсткувату кору. Його глибоко ввігнали в ґрунт, і він нагадував мертве дерево, позбавлене листя і гілок. Лєна спробувала набути більш зручної пози, але нічого не вийшло.

Вона повернула голову назад і придивилася. Бхамбан і його охоронці стояли у віддаленні, метрів за сто від дерев, і чекали. Можна було розрізнити тільки темні силуети.

Що трапиться, коли з глибини здіймуться кам’яні? Що вони роблять із людьми, яких викрадають? Лєна згадала, що ніяких трупів ніколи не знаходили. Виходить, можливість насильницької смерті виключена. Що тоді? Куди вони її поведуть? І що станеться з її друзями — Гумбольдтом, Шарлотою, Елізою й Оскаром?

Думка про них викликала глибоке почуття розпачу.

Учора в цей час вони ще були щасливими. Концерт, чудовий танець, прекрасне багаття.

І чого це їй так схотілося неодмінно взяти участь у цій пригоді?

Подумати лишень, закортіло обкрутити Оскара. Що ж, її спіткала невдача. Все погане, що могло трапитися, трапилося.

Дівчина підвела голову.

Аж унизу ущелини щось рухалося. Сполохи, рух, а потім усе знову затихло. Лєна заплющила очі. Нерви були на межі. Невже це просто уява?

Але все повторилося знову. Цього разу ніяких сумнівів. Там унизу за туманом щось миготіло. Хтось був... і ще один. Рухалися ледве помітно. Вона почула тихий шепіт, потім порипування. Униз посипалися камінчики. Пролунав сухий кашель, знову шепіт. Точно: хтось піднімався крутим схилом скелі.

Пішов дощ. Великі краплі стукали по критому соломою даху хатини, де тримали бранців, здригалися бамбукові тичини. Вода просочувалася всередину. За стіною повз двері прошмигнула тінь. У дірі, що її вирила Вілма, хтось вовтузився. Оскар побачив голову, плечі, потім чорне волосся. Короткий подих, стогін — і незнайомець з’явився повністю.

— Дималь!

— Тс-с-с! — попередив його принц.

Його гарний одяг був увесь покритий брудом. Він ледве втримався, щоб не чхнути. У темряві його очі світилися, немов два коштовні камені.

— Вілма передала вам повідомлення?

Гумбольдт кивнув:

— Ми давно на тебе чекаємо. Думали, ти вже не прийдеш. Швидше розв’яжи нас.

Дималь поспішив до них і взявся до вузлів. Блиснуло тонке срібне лезо.

— На жаль, раніше не вийшло,— сказав він.— Довелося чекати, поки не зміниться варта. Ми маємо п’ять хвилин.

Ривок — і пута перерізані.

Оскар потер зап’ястя. Із задоволенням відчув, як до кінчиків пальців прилинула кров.

Юнак підвівся і підібрав розрізані Дималем мотузки.

— Як ви почуваєтеся?

— Усе гаразд.

— Добре. Тоді ходімо.

Швидкий, немов білка, він зник у вузькій щілині. Шарлота пішла за ним, потім настала черга Оскара. Почекали Гумбольдта. Дослідник ледве протиснув крізь вузький отвір свої широкі плечі. Йому вдалося пробратися, тільки витягнувши руки вперед.

Дощ лив як із відра. Час від часу спалахувала блискавка. Рокотав грім.

— Гарно ж як,— важко дихаючи, захопився Гумбольдт.— Тепер наше спорядження!

Під покривом темряви вони дісталися до маленької хатини, де були всі їхні речі. Залишалося тільки сподіватися, що все на місці. Швидка перевірка підтвердила, що нічого не зникло, крім того, що прихопив із собою Лілієнкрон.

— Там стоять два віслюки,— прошепотів Дималь.— Вантажте речі на них і тікайте. Вони ваші.

Гумбольдт поплескав його по плечу:

— Дякую тобі, друже мій! Спасибі, що прийшов нам на допомогу.

— Не міг же я дивитися, як мій батько карає вас за те, чого ви не робили.

— Схоже, сільські жителі думають інакше.

— Ви маєте їх зрозуміти,— сказав Дималь.— Це прості селяни. Вони легковірні та боязкі. Крім того, батько чудово вміє маніпулювати людьми. Можливо, він і схожий на Будду, що погладшав, але в нього гострий розум.

— Що стосується твого батька, то ми ще не сказали свого останнього слова,— завірив його Гумбольдт.— Але спочатку нам потрібно врятувати Лєну. Її точно повели до ущелини?

— Точно. Недалеко від того місця, де ми спускалися, стоїть дерев’яний стовп. До нього її й прив’язали. Сподіваюся, ви не спізнитеся.

Кожний схопив по рюкзаку й упакував необхідне. Вода, продовольство, ковдри, мотузки, кілька індукційних ламп, альпіністські гачки та зброя. Коли Оскар відчиняв один із ящиків, до нього в руки впав костюмхамелеон. Він був так добре складений, що його майже не було помітно.

— Що це таке? — поцікавилася Шарлота.

— Камуфляж, що його я отримав у подарунок від одного злодія. Він сказав, що це найпотрібніша річ у цій професії, і колись вона стане мені в пригоді.

— Візьми. Хто знає, можливо, що й так. Тим більше, багато місця він не займає.

Незабаром віслюки були навантажені й готові вирушати в дорогу.

Мандрівники попрощалися з Дималем, подякували йому за допомогу й зникли в темній грозовій ночі.

Цього разу дорога здалася Оскару довшою. Було темно, гроза бушувала в них над головою, і здавалося, що вони ледь просуваються вперед. Час спливав, як пісок крізь пальці. З кожною хвилиною зменшувалися шанси застати Лєну живою. Гумбольдт вирішив обійтися без світла. Дорога була всипана світлою галькою, і її можна було роздивитися навіть у бурю. А лампи видали б їх, тому від них краще відмовитися.

Оскар промок до рубця. Раптом удалечині він помітив кілька світлих крапок.

— Подивіться,— сказав він.— Це смолоскипи?

— Геть із дороги,— прошепотів Гумбольдт.— Швидко ховаймося.

Вони миттю повели віслюків у траву заввишки з людину й зупинилися. Тварини зраділи перепочинку й почали скубти молоді пагони. Не минуло й декількох хвилин, як вони побачили охорону короля. Потім показалися слони. Їхні величезні спини блищали від вологи.

Король Бхамбан повертався в село. Поганий знак. Це могло означати тільки те, що Лєну вже принесли в жертву. Оскар витягнув шию. Він у розпачі намагався розрізнити серед людей свою подругу, але її там не було.

Мандрівники почекали, поки процесія не пройшла повз них, і повернулися на дорогу. Ніхто не сказав ані слова.

Останні кілометри вони проробили майже бігцем. Дощ послабшав і, нарешті, зовсім ущух. Гроза скінчилася. Далеко на обрії ще спалахували блискавки. Друзі зійшли з дороги й пішли по сліду, що його залишили в траві слони. Тепер вони так далеко відійшли від села, що зважилися запалити індукційні лампи. Принцип їхньої роботи був максимально простим. Магніт, що змушував працювати індукційну котушку, приводився в дію обертанням рукоятки. Виникав струм, і загорялися маленькі лампи розжарювання. У такий спосіб електрику можна було отримати в будь-якому місці. Недоліком було те, що лампи доводилося заряджати щодесять хвилин.

Коли мандрівники дісталися до ущелини, то майже знесилилися. Перед ними відкривався темний і таємничий котлован. Піднявши лампи вище й приготувавши зброю, вони почали пошуки. Зовсім скоро знайшли місце жертвоприносин. Стовбур дерева, заввишки метрів зо три, очищений від гілок і вкопаний у землю. На землі лежали розірвані мотузки. На них можна було побачити плями крові. Мандрівники обнишпорили все поблизу. Шарлота перша дещо помітила.

— Сюди! — крикнула вона.— Ідіть скоріше!

У траві лежала прикраса. Янтар у золоті. Лєнина шпилька.

Земля навколо була покрита відбитками копит. Трохи далі сліди вели вниз.

Гумбольдт не гаяв ані хвилини. Зціпивши зуби, він заковзав униз. Решта пішли за ним. Серце Оскара скажено калатало. Тільки вчора вони сюди спускалися. Було видно, і ущелина виглядала не так загрозливо. Тепер, уночі, на них звідусіль кидалися тіні.

Довго шукати воронкоподібний отвір не довелося. У світлі індукційних ламп вони побачили сходинки, що ведуть у глибину. По них сліди йшли вниз.

Гумбольдт обтер з обличчя піт і попрямував униз. Незабаром він зник із виду. Оскар, намагаючись не думати про страх, прочитав коротку молитву й пішов слідом.

28

Й ого огорнула пітьма. Волога, затхла темрява. Начебто він спустився в льох або в могилу. Східці були старими. У деяких місцях були відсутні камені, в інших місцях вони розкололися або зсунулися. Потім східці й зовсім зникли. Замість них була гола скеля — пожолоблена, ребриста, первозданна.

До стелі було метрів зо два з половиною — досить високо для такого довгого коридора. У вугільних шахтах висота тунелів була всього лише метр двадцять, саме тому раніше під землею працювали переважно діти. Два з половиною метра — просто дивно! Так само дивно, як і сам коридор. Він круто, під кутом двадцять градусів, ішов униз, ізвивався, сходи перемінялися гірською породою й застиглою лавою. Колір каменю варіювався від чорного до сірого й червоного. У деяких місцях виступали блискучі кристали, що таємничо мерехтіли у світлі ламп.

Не зупиняючись, щоб помилуватися мінералами, мандрівники йшли далі. Слідуючи за вузьким променем світла, вони дедалі глибше й глибше спускалися в загадкову імперію. Звук кроків луною відбивався від стін.

Оскар чув тільки власне дихання. Ніхто не зронив ані слова.

За годину вони пішли повільніше. Коридор здавався нескінченним. Скільки східців вони вже подолали? Мабуть, сотні, тисячі. Юнак відчував, як слабшає його увага. Напевно, давалися взнаки наслідки падіння. Краї східців були гострими, неначе ними рідко ходили. Оскар оглянувся. Нічого. Йому здалося, що він чув шум. Схоже, уява розігралася. Тут, унизу, кожен звук і кожна тінь надзвичайно спотворювалися. Батько промацував дорогу ціпком. Непогана думка, особливо якщо врахувати, що вони не знають, куди йдуть.

На наступному повороті Гумбольдт зупинився. Він

важко дихав, на чолі виступив піт.

— Невеликий перепочинок,— заявив він.— Ковток води й шматок хліба кожному.

Усі мовчки сіли. Оскар витягнув ноги й ковтнув із фляги. Гумбольдт покопався в рюкзаку і вийняв кілька вимірювальних інструментів.

— Що ти робиш? — важко дихаючи, поцікавилася Шарлота.

— Мені потрібно виміряти атмосферний тиск, температуру та вміст кисню,— відповідав дослідник.— Спуск ризикований. Цілком можливо, що ми потрапимо в зону з метаном або вуглекислим газом. І помітимо, коли буде вже занадто пізно.— Він подивився на показання інструментів і задоволено кивнув: — Повітря, схоже, у порядку.

Шарлота витягнула шию:

— А атмосферний тиск?

— Піднявся на 37 мілібарів, що відповідає висоті приблизно трьохсот метрів над рівнем моря. Ступінь стиску, приблизно, залишається постійним. Температура турбує мене набагато більше. Вона піднялася на два градуси.

— Що в цьому небезпечного? — здивувався Оскар.— Це ж добре, що стає тепліше, а не холодніше.

— На жаль, ні,— відповів Гумбольдт.— Зазвичай стає прохолодніше. Якщо температура піднялася на трьохстах метрах на два градуси, це означає, що ми наближаємося до джерела тепла. До магми або чогось подібного. Тільки підрахуй, як підніметься температура, якщо ми спустимося на дві або три тисячі метрів. Ми перебуваємо у вулканічній зоні.

Оскар промовчав. Над цим він не замислювався.

Вони продовжили шлях, дихати ставало дедалі важче. Гумбольдт мав рацію. Температура стала справжньою проблемою. Їм доводилося часто зупинятися, щоб попити. Вони спустилися вже майже на тисячу метрів, а кінця шляху все не було видно.

— Як ці істоти можуть так швидко пересуватися? — прохекав Оскар.— Мені здавалося, що такими темпами ми їх швидко наздоженемо.

— Не забувай, що вони живуть тут уже тисячу років,— відповіла Шарлота.— Сутулість, характерні риси черепа, копита. Це їхній життєвий простір. Після всього, про що ми дізналися, можна зробити висновок, що ці істоти пристосувалися до життя на глибині. Включаючи й високу температуру.

— У мене вже пухирі на ногах,— поскаржився Оскар.— Скільки нам іще йти? Я так утомився, що, здається, можу лягти й відразу ж заснути.

— Нам усім потрібен відпочинок,— сказала Еліза.— Карле Фрідріху, ти не забув, що ми очей за ніч не зімкнули? Нагорі, напевно, вже ранок.

— Так, ви маєте право відпочити,— погодився дослідник.— Мабуть, я захопився й забув, що ми вже кілька годин на ногах.

— Яка зараз година? — запитав Оскар.

— Шоста тридцять,— відповів Гумбольдт.— Саме час відпочити. Отже, вирішено. У найближчому зруч- ному місці розіб’ємо табір і ляжемо спати.

Усі втомлено кивнули.

Мандрівники пройшли ще метрів двісті й знайшли зручну нішу, що відповідала всім вимогам. Невеликий бічний коридор, що закінчувався метрів через п’ятнадцять.

Вони закинули туди рюкзаки, розстелили ковдри й нашвидку перекусили. Ні в кого, схоже, не було апетиту. Темні важкі скелі немов хотіли їх розчавити.

— Що будемо робити, якщо хтось з’явиться? — запитав Оскар.— Чи не потрібно залишити вартових?

— Не думаю, що істоти вирішать зараз вибратися.

Нагорі день. А якщо й піднімуться, сподіваюся, вони нас не помітять,— відповів Гумбольдт. Якщо тебе це заспокоїть, я попрошу Вілму нам допомогти.— Він звернувся до маленької пташки, що дивилася на нього дуже уважно: — Ти зможеш не поспати кілька годин? Зараз ти єдина з нас, хто встиг здрімнути. Крім того, ти набагато краще чуєш у темряві. Зробиш нам послугу?

— Вілма спостерігатиме,— пролунало з лінгафона.— Не турбуйся. У Вілми гарні вуха.

Дослідник погладив пташку по голові:

— Я знав, що на тебе можна покластися.

Оскар поклав голову на рюкзак. Трошки незручно, але краще, ніж зовсім без нього. Шарлота лежала поруч із ним. У слабкому світлі лампи він бачив, що очі дівчини розплющені.

— Ти не втомилася? — запитав він.

— Утомилася,— прошепотіла Шарлота.— Але щоразу, коли я заплющую очі, бачу її обличчя.

— Лєни?

Вона кивнула. В очах у неї заблищали сльози.

— Цей погляд, коли її забирали. У ньому було стільки страху й безпорадності. Я погано поводилася стосовно неї. Просто жахливо. Сподіваюся, ми незабаром побачимося й помиримося.

— Так і буде,— прошепотів Оскар. І з посмішкою додав: — Ніколи ще в мене не закохувалися відразу двоє дівчат. Таке буває тільки раз у житті. Мені сподобалося.

— Вірю тобі на слово,— блиснула в темряві посмішка.

— Спи спокійно,— тихо сказав юнак і торкнувся її руки.— Завтра буде новий день.

Шарлота відповіла на рукостискання, несміливо посміхнулася й перевернулася на інший бік.

Яким би втомленим не був Оскар, заснув він не відразу. Перед його очима стояло обличчя Лєни.

29

П рокинувся він від того, що відчув, як щось полоскотало вухо. У якусь жахливу мить він вирішив, що під ковдру пробрався пацюк, але тут почув перекручений динаміком голос Вілми.

— Прокидайся скоріше,— прошепотіла вона.— Тут хтось є.

Оскар миттєво прокинувся. Скільки він проспав? Юнак почувався бадьорим і відпочилим. Одна з ламп ледь горіла. Очі Вілми поблискували, немов дві зірки в чорнильно-чорному небі.

— Шум? Де? — він нічого не чув.

— Ходімо,— Вілма кинулася вперед, але зупинилася.— Лампа.

Оскар оглянувся на сплячих друзів, узяв одну індукційну лампу й поспішив у темряву за своєю маленькою подругою. Кілька обертів індукційної котушки — і він знову міг дещо бачити.

Метрів за сто від основного коридора височів дивний предмет. Це могла бути статуя або скульптура. Оскар наблизився й провів пальцями по грубому камені. Зображення чогось середнього між людиною та козою. Істота стояла на колінах, витягнувши вгору передні лапи й підвівши голову. Згорблена спина, така худа, що видно було кожен хребець. На довгій шиї сиділа витягнута морда з коротким носом. Пара вузьких очей, пара коротких закручених рогів і гострі вуха. Фігура була витесана дуже грубо й виглядала давньою. Оскар упізнав істоту, яку бачив під час нічного нападу на Поронг, і здригнувся. Зображення кам’яного.

— Ти це мені хотіла показати?

— Ні,— відповіла Вілма.— Тихо.

Оскар прислухався. З темряви долинав дивний шум. Глухе ричання або хрипи. Волосся стало сторч.

— Ходімо,— прошепотіла Вілма й побігла вперед.

Оскар хотів крикнути, щоб вона повернулася, але було вже запізно. З жахом, якого він іще ніколи не відчував, він пішов за пташкою. Зір у Вілми набагато кращий, ніж у нього. Якщо вона не боїться, треба їй довіряти. З іншого боку, бажання зрозуміти, що це за шум, було сильнішим за страх.

Зовсім скоро він наздогнав Вілму. Вона стояла над купою сміття в кутку штольні. Шум явно долинав звідти. Невже це хрипіла якась тварина? Раптом він помітив знайомі предмети.

Шкіряна сумка, мішок, фляга з водою і... червона шапка з темно-зеленим помпоном.

— Нехай мені біс... Лілієнкроне, чорт забирай...

Закінчити він не встиг. Розбуджений криками юнака, учений підскочив і наставив на нього гвинтівку. Тишу розірвав постріл. На щастя, Оскар не розгубився і вчасно відскочив. Куля влучила в кам’яну стіну й відрикошетила. Перш ніж учений устиг перезарядити гвинтівку, Оскар кинувся до нього. Лілієнкрон виявився несподівано дужим. Зав’язалася бійка, під час якої Оскар зазнав би поразки, якби до нього не прийшли на допомогу. Лілієнкрона схопив Гумбольдт і притиснув до стіни.

— Попався, клятий зраднику!

— Відпустіть мене, грубіяне! Як ви смієте? — але як

не борсався Лілієнкрон, звільнитися із залізних обіймів

Гумбольдта він не міг. Нарешті, дослідник опустив

Лілієнкрона на землю, попередньо роззброївши.

Учений хрипів, схопившись за горло:

— Я... не зробив... нічого... незаконного.

— Нічого? А це як назвати? Крадіжка чужої власності, дезертирство і зрада? Не кажучи вже про те, що ви залишили нас у хвилину небезпеки. До ваших злочинів додається ще й боягузтво.

— Я не знав про небезпеку,— заперечив учений.— Я вирішив тільки продовжити дослідження. Це моє відкриття. Я першим виявив Лемурію. І нікому не поступлюся цим правом. Це справа всього мого життя. Крім того, я нічого не крав. Усе це мої речі. Нічого вашого я не взяв.

Еліза підняла руки:

— Давайте заспокоїмося? У мене таке відчуття, що нам потрібно добре поговорити.— Вона повернулася до молодих людей: — Оскаре, Шарлото, принесіть, будь ласка, наші речі. Покваптеся і швидше повертайтеся. А ми з Карлом Фрідріхом поки спробуємо розібратися, що сталося. Сподіваюся, у вас знайдеться пояснення, професоре?

Коли Шарлота з Оскаром повернулися, вони застали самий розпал дискусії.

— Що це за дурниця з Лемурією, професоре? — гримів Гумбольдт.— Не хочете ж ви сказати, що вірите у всю цю дурню, у порожній світ?

— Тоді як ви це поясните? — Лілієнкрон потягнув дослідника до статуї.— Схоже, питання, з ким ми маємо справу,— із чудовиськами чи мислячими істотами,— відпадає саме собою. Тварини не створюють творів мистецтва. Образ самого себе — це завжди знак розвинутої культури. Можемо виходити з того, що йдеться про розумних живих істот.

— Але це ще не доводить, що існує імперія Лемурія.

Лілієнкрон поклав руку на статую:

— Вам про щось говорить ім’я Філіпа Склатера?

Гумбольдт похитав головою:

— Ніколи не чув.

В очах Лілієнкрона затанцювали вогники:

— Склатер був адвокатом і зоологом. Кілька років тому він написав статтю в «Квотерлі джорнал оф саєнс» про лемурів. Лемурів, які живуть на Мадагаскарі, можна знайти і в Індії, і в Малайзії. Хоча ці тварини не вміють плавати, вони якимсь чином подолали моря й океани. Існує теорія, що вони перепливли на стовбурах дерев, але кожний, хто подивиться по мапі, яка то величезна відстань, зрозуміє, що це дурниця. Склатер дійшов логічного висновку, що між цими трьома місцями колись існував зв’язок. Що вони були частиною континенту, який пізніше затонув. Схожа теорія існує й для Тихого океану. Її висунув дослідник Огюст ле-Плонжон, який проводив розкопки в місті майя Чичен-Іці. Він упевнений, що майя були предками давніх єгиптян. І тому є ба-гато доказів, включаючи форму пірамід. Але знову виникає питання, як вони подолали таку велику відстань. І теж напрошується висновок, що була якась частина суші, що з’єднувала ці два місця. Затонулий континент. Одні називають його Лемурією, інші просто Му. Його так ніколи й не знайшли.

— Тому що він ніколи не існував,— заперечив Гумбольдт.— Восьмий континент — фікція.

— Як ви дійшли такого висновку? Подивіться на факти! — Лілієнкрон узяв аркуш паперу й накидав карту: — Що, коли континент затонув, і ззовні залишилися тільки гірські вершини? Бачите, Ява розташована саме посередині між цими двома гіпотетичними країнами. Саме тут ми зіштовхнулися з розумною формою життя, якої жодного разу не помітили й не описали протягом останніх тисячі років. Життя, що існує в глибині. Вас це не змушує замислитися? Такі істоти ні сіло ні впало не стануть з’являтися ночами. Вони мають розвиватися тисячі, якщо не мільйони років. Непомітно, крок за кроком. І зрештою виявляється, що це не якісь тварини, а розумні істоти із власною культурою.

— І ви стверджуєте, що тут була Лемурія? Смішно.

— Не тут,— Лілієнкрон указав на землю: — Під нашими ногами. Я помітив, що створіння піднімаються із глибини шахти, але поки, на жаль, не знайшов входу. Тому заліг у засідку, щоб дочекатися наступної групи й дізнатися, куди вони повертаються.

— Лєну викрали,— вигукнув Оскар.— Вони забрали її з собою.

— Я вже пояснив професорові, що сталося,— сказав Гумбольдт.— Він у курсі всіх останніх подій.

— Так, і мені дуже шкода,— відповів учений.— Якби я знав, що Бхамбан виявиться таким пацюком, я б не кинув вас напризволяще. Просто я думав, що зобов’язаний захистити своє відкриття.

— Особисто я вважаю існування перешийка між Африкою та Індією дурницею. Я прихильник теорії дрейфу материків,— заявив Гумбольдт.— Але змушений погодитися, що у вашій теорії є своя принадність. Природно, я не можу схвалити ваших дій. Ця експедиція перебуває під моїм командуванням, і не можна ось так просто робити те що заманеться. Але зараз ви нам потрібні, тому пропоную зарити сокиру війни, поки не дізнаємося, куди повели Лєну. Крім того, я вам обіцяю, що коли затонула імперія перебуває під нашими ногами, то тільки вам, і нікому іншому, дістанеться честь першовідкривача. Домовилися?

— Домовилися! — посміхнувся Лілієнкрон.

30

Щ е за тисячу метрів коридор закінчився. Точно так, як і говорив Лілієнкрон: ніякого спуску, ніякого відгалуження. Нічого. Ні отвору, ні дверей — ніякого натяку на те, куди йти далі. Здавалося, що до останньої хвилини архітектори втратили бажання продовжувати коридор. Лампи освітлювали голу, гладку скелю.

Гумбольдт опустив рюкзак на землю й провів пальцями по грубо обтесаному камені.

— Що це? Тупик?

— Може, ми пропустили поворот? — запитала Еліза.

— Ні,— заперечив Лілієнкрон.— Я повертався й оглядав усе ще раз. Звідси до скульптури немає жодного відгалуження. І подивіться сюди,— він указав на землю.

У світлі ламп вони побачили величезні відбитки копит із пазурами.

— Виходить, мають бути потаємні двері,— промовив Оскар.— Інших варіантів не залишається.

— Я теж дійшов такого висновку,— погодився Лілієнкрон.— Питання тільки, як вони відчиняються.

Усі розійшлися в різні боки й оглянули тупик сантиметр за сантиметром.

Раптом почувся шум. Він долинав із великої глибини. Гумбольдт здивовано глянув на свою команду:

— Що ви зробили?

Земля під ногами затремтіла. Пробігла тріщина. Така рівна, начебто її прокреслили під лінійку. Потім земля опустилася. Спочатку на кілька сантиметрів, потім значно нижче. На якусь мить усі завмерли від жаху. Плита, на якій вони стояли, поринула в глибину.

— Підйомник! — вигукнув Лілієнкрон.— Щось на кшталт підйомника!

— Але як він почав рухатися?

— Гадки не маю. Імовірно, під нашою вагою. Я сам був занадто легким, щоб зрушити його.

— Зупиніть цю бісову штуку! — крикнула Шарлота.— Зробіть щось!

— Не вийде,— відповів Гумбольдт. Вітер тріпав йому волосся.— Немає нічого, схожого на гальмо. А голими руками її не зупиниш.

Дивлячись на кам’яні стіни, що мигтіли повз них, Оскар мимоволі відступив назад. При світлі ламп було видно, як змінюється гірська порода. Скеляста поверхня нагадувала наждаковий папір. Повітря зі свистом кружляло по шахті й куйовдило волосся. Стояв жахливий гуркіт. Температура безупинно піднімалася. На лобі в мандрівників виступив піт.

Вони опускалися усе глибше й глибше. Оскар відчував, як збільшується атмосферний тиск. Начебто його стискала величезна рука.

Гумбольдт дістав барометр і подивився на стрілку.

— Господи,— вигукнув він.— Тільки подивіться! Ми зараз нижче морського дна. Одна ціла дві десятих бару. Ми перебуваємо в товщі земної кори, і я навіть не уявляю, скільки нам іще опускатися.

— А яка кора завтовшки? — в Оскара стислося серце.

Думка про розжарену лаву позбавляла будь-якої надії.

— Передбачається, що приблизно сорок кілометрів, причому під континентами вона товща, ніж під океаном.

— А після неї?

— Під земною корою температура досягає декількох тисяч градусів. У таких умовах не може існувати нічого.

— І що, під корою зовсім нічого немає?

— Що ти хочеш сказати?

— Згадав теорію Джона Кліва Сіммса про концентричні кола. Книга про порожній світ.

Лілієнкрон підняв брови:

— Ти читав Сіммса?

— Звісно,— відповів Оскар.— І Жуля Верна теж.

Ця теорія надихнула його на створення роману «Подорож до центру Землі».

— І що ти про це думаєш?

— Мені така точка зору здається цікавою,— відповів Оскар.— Але мене ніхто більше не підтримує.

Лілієнкрон просяяв:

— О! Ця родина ще не вся занапащена! Як мінімум одна людина з неї виділяється,— він схопив руку Оскара.— Вітаю, мій хлопчику. І ласкаво просимо до клубу вільнодумців.

— Так, але що, як ми просто падаємо в порожнечу?

— Заспокойся, мій любий. Той, хто побудував цей підйомник, напевно подбав про те, щоб він десь зупинився. Інакше придумувати його не було ніякого сенсу.

Цієї миті пролунав сильний гул. Земля затремтіла, начебто на них ось-ось обрушиться скеля. Швидкість, із якою проносилися повз них кам’яні стіни, стала помітно меншою. Ніяких сумнівів — вони зупинялися. Кінець подорожі вже близько.

Усі замовкли. Еліза, Шарлота й Оскар обмінялися переляканими поглядами. Гумбольдт і Лілієнкрон розгублено дивилися на стрімку поверхню. Підйомник опускався дедалі повільніше. Ще кілька метрів — і вони на місці.

Раптом промайнув отвір. Щілина в кам’яній стіні, за якою можна було побачити інший світ. Зовсім коротка мить, але і її вистачило, щоб мандрівники застигли від подиву. Ще раз промайнув отвір. Цього разу він був більшим. Широко розплющивши очі, п’ятеро друзів дивилися на дивну місцевість під ногами. В обличчя вдарив гарячий вітер. Оскару відібрало мову.

— Кажеш, що порожнього світу не існує, батьку? — нарешті сказав він.

Гумбольдт мовчав. На його обличчі, освітленому червоним світлом, застигло безмежне здивування.

31

С віт під ногами був порожнім і хаотичним. Чорні гори, коричневі пагорби, жовті пустелі, залиті світлом червоного палаючого сонця. Первісні дикі пейзажі з гарячими озерами, отруйними клубами пари й палахкотливими туманами. Ландшафт, що найбільше нагадував пекло,— таким, яким його уявляв Оскар. Навіть картини Ієроніма Босха, які він бачив на діафільмах у бібліотеці батька і які завжди розглядав із трепетом, тьмяніли перед цією панорамою. Вона могла виникнути тільки у хворій уяві.

Коли підйомник із гуркотом зупинився, мандрівники мовчки вийшли. Досі Оскару здавалося, що це просто декорації, але тепер він переконався, що все справжнє. В обличчя дихнув сухий вітер. Над землею здіймалися хмари пилу. У повітрі пахло спекою та сухістю. Високі стрімкі скелі оточували їх. Здавалося, сильний вітер утиснув скелі в пісок.

Ґрунт під ногами нагадував дрібний червонуватий пил із жовтими вкрапленнями. Між піщинами поблискували кристали завбільшки з ніготь великого пальця. Оскар підняв один, щоб розглянути ближче. Бездоганний камінь із гострими краями й ідеально гладкими гранями. Поряд лежало ще кілька схожих, деякі навіть завбільшки з кулак.

Лілієнкрон зробив кілька кроків і підняв голову. Небо тьмяно світилося оранжево-червоним.

— Ну, чи не фантастика це? — пробурмотів він.— Прекрасніше, ніж бачилося мені в найсміливіших снах.

— Ну так... прекрасно...— Шарлота теж трохи пройшлася. Її вузькі ступні тонули в піску.— Що це за місцевість? Ніколи не бачила нічого подібного.

— Схоже на пустелю,— додала Еліза.— На Яві є пустелі?

Гумбольдт повільно похитав головою:

— Ні, наскільки мені відомо...

— Питання має звучати не «на Яві», а «під Явою». Не забувайте, де ми.

— Ось це й не дає мені спокою,— сказала Еліза.— Навряд чи ми під землею. Це небо...

— Це не небо,— заперечив Лілієнкрон.

— Що ж це таке? — Еліза подивилася нагору.— Ми всі його чудово бачимо.

Лілієнкрон поліз у сумку:

— Ми під землею. А під землею неба не буває.

Оскар остаточно заплутався.

— Подивіться самі,— сказав учений і показав барометр.— Якщо вірити його показанням, ми перебуваємо на глибині дванадцять тисяч метрів нижче рівня моря. Глибше, ніж ступала нога людини.

— Це, мабуть, помилка,— не погодилася Еліза.— Прилад зіпсований. Ми на свіжому повітрі. Над нами червоне сонце.

— Ні, ви помиляєтеся,— завірив її Лілієнкрон.— Прилад працює бездоганно. Але якщо ви мені не вірите, у нас є ще один. Можливо, він розвіє ваші сумніви.

Він витяг довгастий предмет, схожий на банку для сигар. Збоку в нього світилася шкала.

— Це гравіметр. Він вимірює силу земного тяжіння в певній точці Землі. На висоті рівня моря стрілка стоїть на одиниці. Середнє прискорення — 9,81 метра за секунду у квадраті. Високо в горах сила ваги зменшується, стрілка опускається нижче. А тут? Що ви бачите?

— Одна ціла дві десяті,— підрахував Оскар. Він насупився.— Що це означає?

— Це означає, що наша вага збільшилася. А саме на одну цілу дві десяті. Якщо раніше ви важили сімдесят кілограмів, то тепер — вісімдесят чотири. Втім, це стосується кожного з нас. Ми всі стали важчими.

Ви це відчуєте, якщо спробуєте пробігтися. Можу вас завірити, що зараз ми набагато ближче до ядра Землі, ніж раніше.

— Але... якщо це не поверхня Землі, тоді що? — Оскар ніяк не міг зібратися на думках і обернувся до батька.— Що скажеш?

Гумбольдт вимучено посміхнувся.

— Схоже, Сіммс не так уже й помилявся. Це порожнеча глибоко під землею. Величезна печера[6].

Обличчя Лілієнкрона осяяла тріумфальна посмішка. Він хотів щось сказати, але промовчав. Схоже, йому було приємно, що затятий супротивник із ним погодився.

— Але якщо ми під землею, звідки тоді світло? — не відступала Еліза, якій не хотілося так просто здаватися.— Схоже на сонце, але це, звісно, неможливо.

— Імовірно, шар розжареної гірської породи,— відповів Лілієнкрон.— Пам’ятаєте, як спекотно було, коли ми спускалися? Може, десь близько була лава. Виходить, тут унизу нас очікує не ультрафіолетове випромінювання, а теплове, інфрачервоне.

— Щонайменше, це пояснює температуру,— сказав Оскар, який почувався сиром, що розтанув на сонці.

Цієї миті за ними пролунав гуркіт. Підйомник кілька разів здригнувся і злетів нагору.

— Ні!

Вони кинулися назад, але занадто пізно. Підйомник зник у вертикальному коридорі всередині стрімкої скелі.

Оскара охопив розпач. Якби не було так спекотно, він би розридався.

— Поїхав. От дідько!

Пошуки іншого підйомного механізму не увінчалися успіхом. Нічого не було. Вони тут застрягли.

Усі відразу перейнялися ситуацією. Вони — чужинці в незнайомій країні й навіть не підозрюють, які небезпеки на них чатують.

Гумбольдт зняв із плеча арбалет і перевірив запас стріл. Лілієнкрон зробив те ж саме.

— Дивіться,— указала на землю Шарлота.— На піску було чітко видно довгастий відбиток копита.— Вони прибули сюди. Сліди ведуть у тому напрямку,— вона махнула в пустелю.

Гумбольдт кивнув і рішуче скомандував:

— Ну що ж, по одному ковтку води — і в дорогу!

32

Л єна відчула, що іще трохи, і з нею трапиться істерика. Спека, постійна тряска, спрага — все це складно винести. Її тягла одна з істот, перекинувши через плече, і вона втратила всяке почуття часу. Очі їй зав’язали брудною ганчіркою, відтак бачити вона нічого не могла. Досі вона не відчувала нічого, крім паніки та страху, але тепер стали яскравіше проявлятися інші відчуття. М’язи заклякли, горло пересихало, голова гула, начебто її стукнули молотом. Дівчина засмикалася й затріпала ногами.

— Відпустіть мене,— кричала вона.— Я хочу вниз, зараз же! Поставте мене на землю.— Потім більш тихим голосом вона додала: — Я не намагатимуся втекти. Мені просто потрібний ковток води... й у туалет.

Вона ніяк не очікувала, що її викрадачі хоч якось відреагують, і дуже здивувалася, коли її відпустили, і вона гепнулася головою прямо в пісок. На коротку мить дівчина розгубилася, але відразу відчула, що з очей знімають пов’язку. Стало страшно. Досі вона ще й не бачила як слід своїх викрадачів. Уночі, коли її забрали, стояла непроглядна темрява. У світлі зір можна було розглянути тільки неясні контури. Великі, набагато більші, ніж звичайна людина, з дивними пропорціями. Її зв’язали, зав’язали очі. Лєна не знала, скільки часу минуло. Вона знепритомніла. Коли отямилася, вони ще йшли. І якщо вона правильно пам’ятає, зараз була перша зупинка за всю подорож.

З обличчя зірвали ганчірку. Пролунав голос, що ричав. Схоже на запрошення. Вона змахнула пісок із вій і розплющила очі.

Істота була сірою. Сірою, як камінь, але все ж таки не схожою на нього. Зовсім не схожою вона була ні на гору, ні на скелю. Скоріше деформована людина зі шкірою рептилії та козячою мордою. У неї були довгі тонкі руки, на які вона спиралася при ходьбі. Впала грудна клітка й сутулі плечі. На спині, руках і плечах — нарости. Ноги, жилаві й натреновані, закінчувалися копитами, які переходили в гострі пазурі. Навколо стегон була шкура, підперезана шкіряними стрічками. Було у вигляді істоти щось мавпяче, хоча до родини приматів вона явно не належала. На голові в неї були довгі закручені роги, очі похмуро світилися червоним, так само, як і дивне небо над головою.

Погляд чудовиська був таким загрозливим, що дівчина відвела очі. Саме таким вона уявляла собі чорта в казках. Власне, казки вона просто обожнювала. Про чорта й селянина, про чорта й три золоті волосинки — вона знала їх напам’ять. Колись Оскар читав їй старий збірник казок. «Чую, людським духом пахне!» — проказував чорт у казках.

І тепер він був просто перед нею — нечистий дух, сатана, Люцифер. І не один, а з братами.

Дівчина подолала страх і вимовила:

— Мені... мені потрібно попити. Спрага, розумієте? Буль-буль! — вона показала, начебто підносить до губ посудину.

Істоти видали набір дивних звуків. Одна з них вийняла вузлик і розв’язала його. Шарлота б сказала, що в ньому не було нічого цінного. Мертва курка, кілька плодів, штучні перли та кинджал. Мотлох, що його король Бхамбан приклав до жертви. Погляд Лєни впав на прикрашену строкатими камінцями посудину з гарбуза.

— Можна?..

Той, хто її ніс,— трохи старший, із короткими ногами та роздвоєними копитами — витріщився на неї своїм пронизливим поглядом. Замість того, щоб повторити прохання, дівчина обережно присунулася ближче. Істота стежила за кожним її рухом. Вона схопила пляшку, вийняла пробку й приставила до губ. Зробила ковток і відразу виплюнула. Це не вода. Якийсь сік, що, до того ж, забродив. Але спрагу потрібно було вгамувати, яким би огидним на смак не був цей напій. Вона змусила себе проковтнути рідину. Незабаром вона вже жадібно ковтала. Випила все, до останньої краплі. Закрила пляшку корком і поклала назад.

— Дякую,— злегка сп’янівши, сказала вона.— Мені полегшало. Але в мене є ще одне прохання.

Алкоголь розв’язав язик і заглушив страх. Але як пояснити цим істотам, що їй потрібно зробити?

У неї з’явилася ідея. Вона намалювала на піску пальцем потрібну картинку, потім указала пальцем спочатку на себе, потім на валун завбільшки з людину зовсім неподалік від доріжки. Здається, істота її зрозуміла. Вона зняла з пояса сумку й витягла з неї нашийник, до якого кріпився тонкий, але міцний на вигляд ланцюг завдовжки в кілька метрів. Лєні ця штука нагадала собачого повідця. Істота хрокнула й указала на нашийник.

Вона кивнула й надягла його на шию. Тут дівчина помітила, що на ній і досі надіто лінгафон. Тільки, здається, з цими істотами він не працює. Вона застебнула нашийник. Істота підійшла ближче й зафіксувала нашийник замочком. Ключ від нього вона поклала в сумку. Лєна зневажливо скривилася. Сморід, що виходить від цих створінь, ледве можна було витерпіти. Їхня шкіра тхнула гнилим м’ясом і прогірклим маслом, а дихання, що виривалося з пащі,— сіркою.

Дівчина підвелася й пішла до скелі. Що з ногами? Можливо, це через те, що вона довго не ходила? Але, швидше за все, винний алкоголь. Пусте. Те, що потрібно було зробити, не можна було відкладати.

Вона зникла за брилою і присіла навпочіпки.

Зробивши свої справи, вона встала й повернулася до викрадачів. На неї з надією дивилися п’ять істот.

— Усе гаразд,— завірила їх вона.— Можемо йти далі. Якщо ви не проти, я б із задоволенням пішла пішки.

33

— П ослухай, Оскаре...— Шарлота насилу крокувала по піску поруч із Оскаром.— Ця теорія щодо порожнього світу... Маю зізнатися, мені стало цікаво. Не міг би ти про неї розповісти? Я б хоч трохи відволіклася від цих безнадійних пейзажів,— утомлено посміхнулася вона.

Оскар потер очі, намагаючись позбутися піску.

Дорога йшла через іржаво-червону пустелю, завалену сірим камінням. Тут не було ані трави, ані квітів, ані кущів. Марними б виявилися й пошуки струмка або болота. З піску стирчало тільки кілька дивних сірих дерев, що нагадували труби. Повівав гарячий вітер і засипав очі, рот і ніс піском. Оскар вийняв носову хустку й висякався.

— У 1818 році Джон Клівс Сіммс[7] припустив, що Земля складається з порожньої оболонки, товщина якої становить приблизно тисячу триста кілометрів. Він уважав, що на Північному й Південному полюсах є отвори, крізь які можна потрапити до внутрішньої частини. Там, нібито, перебувало маленьке сонце, що дає тепло і світло мешканцям.

— А чому тоді люди не падають усередину й не згоряють на сонці?

— Через відцентрову силу. Сіммс уважав, що життя всередині Землі розвивається на внутрішній поверхні. Зовсім як вода, що притискається до стінок склянки, якщо почати її обертати. Він провів експеримент. Розрізав глобус, наповнив його двадцятьма літрами гіпсу й обертав його, поки гіпс не затвердів. Результат виявився просто вражаючим. Гіпс прилип до внутрішнього боку глобуса, а всередині утворилася порожнеча.

— Але ж ми не стоїмо на голові,— заперечила Шарлота.— Принаймні, наскільки я зрозуміла з показань гравіметра. Земне ядро усе ще під нашими ногами. Має бути інше пояснення цієї порожнечі.

— Порожнє магматичне вогнище,— охоче втрутився в бесіду Лілієнкрон.

— А магма куди поділася?

— Нагору,— указав пальцем учений.— Ви не забули, що ми перебуваємо під одним із найактивніших вулканів світу? Ява — вулканічний острів. Як і решта островів того ж походження, вона колись піднялася з моря, збільшувалася й охолоджувалася. Матеріал, із якого складається острів, повинен був звідкілясь узятися.

— Ви гадаєте, що ми зараз у тій порожнині, де колись була Ява? — не витримав Гумбольдт.— Чули б ви себе з боку. Це абсурдно. Ні, це...

— Смішно? — посміхнувся Лілієнкрон.— Так само, як ваша теорія про дрейф континентів? Погодьтеся, Гумбольдте, перебуваючи тут, важко знаходити аргументи. Ми обоє схильні до крайностей. Правда ж, імовірно, перебуває десь посередині.

Гумбольдт замислився, добираючи слова, нарешті, кивнув.

— Прийнято,— погодився він.— Зараз нічого кращого мені на думку не спадає. Нам потрібно більше інформації.

— Поділяю вашу думку, любий колего. І радий, що у вирішенні таких важливих питань на моєму боці компетентний учений. Але спочатку все ж таки потрібо подумати про те, що ми маємо. Потрібна вода. Запаси вичерпуються, а за такої температури дуже хочеться пити. Хтось уявляє, як її знайти?

Гумбольдт похитав головою. Оскар теж не мав ані найменшого поняття. Лілієнкрон розгледівся довкола, перевернув кілька каменів, зазирнув у тріщини в ґрунті, але нічого не знайшов. Ані найменшого натяку на вологу. Це місце сухіше, ніж пустеля!

— Ну, нічого не поробиш,— сказала Еліза.— Десь ми її все ж таки знайдемо. Не можна втрачати надію.

Потрібно просто краще придивитися. Можливо, коли стемніє й стане прохолодніше, впаде роса.

Але темніше не ставало.

І прохолодніше теж.

Немов упіймані божевільним велетнем і посаджені в банку комахи, вони втомлено брели крізь нескінченну пустелю, спотикаючись і знесилюючись.

— Чи не можна влаштувати привал? — важко дихаючи, запитала Шарлота за деякий час.— Будь ласка! Мені потрібно поспати, і пити хочеться.

На дівчину жаль було дивитися.

Гумбольдт оглянувся.

— Гаразд. Привал. Ген там щось на кшталт дерева, а під ним, здається, тінь. Можливо, знайдемо там і воду. Повинна ж ця рослина якось підтримувати життя.

Вони ледь допленталися до дивної рослини й опустилися на гарячий пісок. Мандрівники зовсім знесилилися.

— Відпочивайте,— запропонував Гумбольдт,— а я поки що огляну околиці. Можливо, пощастить, і я знайду джерело.

Але як би він не намагався, щоб слова звучали оптимістично, Оскару здалося, що він і сам собі не вірить. Щоправда, зараз йому було байдуже, у що батько вірить. Терміново був потрібен відпочинок. Усе інше відійшло на другий план.

Щойно вони притулилися до шкірястого стовбура пустельної рослини, налягла свинцева втома. Лілієнкрон, Еліза й Шарлота відразу провалилися в сон. Оскар іще намагався опиратися й тримати очі розплющеними, але це було неймовірно важко. Запаленими очима він вдивлявся в оранжево-червоне небо. Куди повели Лєну? Чи побачать вони її знов?

Голова гула. Та ледь він зібрався перевернутися на бік, почув дивний звук, неначе десь шкреблися. Юнак недовірливо підвів голову. Шум долинав із-під каменю за декілька метрів від рослини. Це не Вілма,— вона спала, улаштувавшись у зігнутій руці Елізи.

Оскар зі стогоном підвівся. За однією з великих кам’яних брил щось ворухнулося. Він повільно взяв гвинтівку Лілієнкрона. Геолог міцно спав. Відсутності зброї він би навіть не помітив.

Істота знову зашкреблася і хрокнула.

Оскар підкрався ближче. Там, де лунав шум, над піском виднівся панцир. Власне, це була тільки половина панцира. Друга половина містилася під каменем. Шестеро дужих, укритих щетиною лап, розгрібали пісок. Істота була така зайнята, що Оскара навіть не помітила.

Юнак підняв камінь і кинув його у тварину.

Камінь зі стукотом відскочив від панцира.

Істота блискавично сховалася в панцир. Звідти долинуло люте шипіння. Тепер Оскар міг роздивитися її краще. Вона нагадувала мокрицю, тільки набагато крупнішу, і ніг у неї було менше. Спереду в неї стирчали два гострі різці, а праворуч і ліворуч розмістилося по декілька очей, що злісно дивилися на Оскара.

Юнак здригнувся. Істота страшенно нагадувала гігантських монстрів, із якими вони боролися в Перу. Ніколи б він не подумав, що десь іще у світі можуть існувати подібні створіння. Одне точно: це тварина, і, як і будь-якій тварині, їй потрібно пити. Юнак згадав, як колись читав розповідь Гумбольдта про одну з його подорожей. Батько описував, як бушмени Калахарі визначали місце джерела. Вони ловили павіана й годували його солоною їжею. Коли тварина починала відчувати спрагу, її відв’язували й відпускали. Мавпи завжди знають, де шукати воду. Вони її носом чують, як і багато інших тварин. Можливо, ця мокриця теж?

Оскар озирнувся. Солі в нього не було, але придумати щось можна. Він обережно потягнувся до сумки з продовольством. Згадав про неймовірно гостре рисове печиво, що його дав їм із собою Дималь. Усі його скуштували й, зі сльозами на очах, зійшлися на тому, що ласувати ним можна тільки тоді, коли нічого іншого вже не залишиться. Щоправда, Вілмі, яка завжди харчувалася не так, як усі, воно дуже сподобалося.

Оскар порився в сумці й витяг пакет. Кінчиками пальців він захопив три печива, розкришив їх і кинув гігантському створінню. Комаха, або чим там воно було, подивилася у бік ласощів. Напевно, не знала, як ставитися до чужої їжі. Нарешті, нахилилася вперед, схопила лапою шматочок і потягла в пащу. Оскар почув, як запрацювали жвали. Ледь покінчивши з першим шматком, істота потягнулася до наступного. Схоже, їй сподобалося. Оскар, що очікував іншої реакції, розчаровано зітхнув. У цього жука міцний шлунок! Юнак вийняв іще печива й кинув його цілком. Одне за одним вони з хрускотом зникли в роті комахи. Тільки після п’ятого печива вона зупинилася. Застигла на декілька секунд, дивно задерла вгору голову, неначе прислухаючись. І раптом різко підстрибнула, оббігла пару кіл і метнулася до Оскара. Той від жаху кинувся убік. Йому здалося, що монстр зараз на нього накинеться і вкусить, але нічого подібного не трапилося. Істота з писком кинулася до рослини. Спочатку юнак вирішив, що вона хоче там сховатися, але комаха вгризлася в кору. За кілька секунд вона вже відгризла досить великий шматок. Оскар зачаровано дивився, як збільшується діра.

Ось тут усе й відбулося.

Неначе бочку прорвало! На тварину полився потік прозорої світлої рідини. Сік витікав, булькаючи й пінячись, і розтікався по піску, забарвлюючи його в темний колір. Юнак не розгубився. Він схопив жука, відтягнув його подалі в пустелю й перекинув на спину, щоб той не зміг перевернутися. Істота обурено закрутилася. Зі стовбура продовжував текти сік. Не вигадавши нічого кращого, Оскар скинув черевики, зняв шкарпетки й заткнув ними отвір. Тільки потім покликав на допомогу.

Усі відразу прокинулися.

— У чому справа? — сонно тер очі Лілієнкрон.— Невже тут ані на хвилину не можна мати спокій?

— Флягу, мерщій! — крикнув Оскар. Він устиг викопати заглиблення в піску.— Несіть усі посудини, що в нас є. Не можна втрачати ані краплі!

Почувши крик, Гумбольдт відразу повернувся. Обличчя в нього змарніло, але очі світилися від радості. Він підставив до діри флягу й наповнив її по вінця, підніс до губ і зробив ковток.

— Чудово,— відзначив він.— Трохи чимось тхне, але цілком придатне для пиття. Молодець, мій хлопчику. Бігом несіть усе, що в нас є: фляги, сумки, миски. Швидше, поки сік не висох.

Вони встигли наповнити ще три фляги, поки рідини не стало зовсім мало.

Усі посміхалися Оскару.

— Не знаю, як би я без тебе впорався,— сказав Гумбольдт.— Без тебе експедицію спіткала б невдача. Дякую, що вирішив залишитися із мною,— і зовсім несподівано він міцно обійняв сина.

Далеко на обрії стемніло небо. Так буває перед самою грозою, коли світло стає приглушеним. Лєна прислухалася. Нічого не чутно. Над пустелею висіла свинцева тиша.

Вона втомилася, раз у раз спотикалася. Язик прилип до піднебіння. Заброджений сік тільки на деякий час утамував спрагу, і тепер пити хотілося ще більше. Крім того, в неї розболілася голова. А от моторошні створіння, здається, мали безмежну витривалість. Як їм це вдавалося? Лєна не помітила, щоб вони їли або пили. І, схоже, вони не вважали цю пустелю ворожою, непристосованою для життя. Їм-то якраз було гарно. Широкі копита, шорстка шкіра й нарости на плечах і спині. Вони чимсь нагадували дромадерів, які тижнями могли обходитися без води.

Нашийник натирав шию, шкіра чесалася. Солоний піт дратував іще більше. Лєна спробувала послабити шкіряну стрічку, але та не піддалася й на міліметр. Скільки ще терпіти ці муки? Принаймні, дощ збирається. Темні хмари затягли вже все небо.

Лєна замружилася.

Дивні ці хмари. Не такі пухкі й округлі, як зазвичай. Вони були якимись кутастими, гострими.

Та й чи хмари це?

Раптом дівчина зупинилася. Ланцюг натягнувся, і його смикнуло вперед. Вона ледве не впала в пісок. Проводир обернувся й видав кілька гортанних звуків. Лєна не звернула на нього уваги. Вона застигла від подиву, не маючи сил поворухнутися.

Це не хмари. І це не гроза. Схоже, перед нею височіла скеля. Така висока, що закривала світло. Якщо уважно придивитися, на ній можна було помітити щось на кшталт фортеці. Споруда з високими вежами й зубчастими стінами дуже нагадувала укріплений замок, але складно було сказати, чи була вона штучного, а чи природного походження. Ясно одне — вона просто величезна, і, схоже, її викрадачі прямували саме туди.

34

Н ад піском носився гарячий вітер. Він замітав сліди й ускладнював просування вперед. Мандрівники обмотали обличчя хустками, але пісок однаково забивався в ніс, рот і очі. Неможливо було роздивитися нічого далі п’ятдесяти метрів. Гумбольдт витяг компас, але незабаром його сховав. Марно. Магнітні потоки спотворювали показання вимірювальних пристроїв. Не залишалося нічого іншого, як покластися на інтуїцію.

Вітер дужчав. По землі стелилася червона поземка. Сліди відразу зникали. Повсюди виднілися розмиті контури скель завбільшки з людину.

— Покваптеся! — гукнув Гумбольдт.— Нам потрібно вийти з цієї бурі.

— Звідкіля береться вітер? — запитала Шарлота.— Я думала, ми перебуваємо в печері.

— Так воно і є,— запевнив її Лілієнкрон.— Імовірно, ця печера набагато більша, ніж ми припускали. Може бути, це навіть окрема система. Пам’ятаєте, що розповідав Дималь: на поверхню землі виходять отвори, з яких дме гарячий вітер. Цілком імовірно, що ця печера така величезна, що тут утворилася незалежна кліматична зона. Вітер, хмари, можливо, опади.

Оскар уявив, якими повинні бути розміри грота, щоб там утворився власний клімат. Нічого не виходило. Не вистачало уяви.

Тут він краєм ока помітив тінь, що ковзнула убік. Спочатку він вирішив, що це ще одна скеля, але потім чітко розрізнив, як тінь пересувалася.

Він зупинився як укопаний.

— Стійте! — гукнув він.— Усім зупинитися!

— У чому справа? — поцікавився Гумбольдт.

Оскар указав на дивний камінь.

— Що там? — Лілієнкрон у своїй шапці та хустці, що закривала пів-обличчя, нагадував туарега.

Раптом земля під ногами затремтіла. Те, що вони прийняли за скелю, затрусилося й зникло під землею. Там, де щойно височів уламок заввишки з людину, зяяла яма, до якої сипався пісок.

— Що це було? — Шарлота з тривогою зазирнула в лійку.

По спині в Оскара скотився струмок холодного поту.

— Не уявляю,— відповів він.— Спочатку мені здалося, що це просто камінь, але потім...

— Можливо, сипкі піски,— припустив Лілієнкрон.

— Тікаймо! — наказав Гумбольдт. Обличчя в нього було серйозним.— Тікайте щодуху!

Він схопив за руку Елізу й кинувся праворуч.

— Але...— Оскар хотів сказати, що не варто залишати дорогу, але земля знову затремтіла. Ще сильніше, ніж раніше. Пісок здійнявся хвилею. Вона була величезною і мчала просто на них.

Оскар закричав і кинувся за друзями. Те, що рухалося внизу, було величезним. Неймовірно великим.

Юнак біг щосили, але це було не так просто. Пісок ковзав під ногами й заважав просуватися вперед. Як у кошмарному сні, коли здається, що біжиш на одному місці.

Скажено калатало серце. У скронях стукала кров. Уже за кілька метрів він змок від поту. Такого темпу він довго не витримає, звалиться. Він машинально озирнувся, чи не відстала тварина під піском, і відразу пошкодував про це. Там була риба. Щось на кшталт акули. Але яка акула може жити в піску? Те, що він прийняв за скелю, виявилося плавцем. Він один досягав двох метрів. Що ж тоді говорити про всю рибу? Вона була ніяк не меншою за п’ятнадцять метрів. Шкіра в неї була шорсткою, жовто-коричневою, поцяткованою червонуватими лініями,— чудове маскування, що не дозволяло вгадати, де починався й закінчувався цей монстр. В одному можна було бути впевненим: величезний череп розсікала триметрова паща. Кілька рядів гострих зубів не залишали сумнівів, що перед ними безжальний хижак. Чи були в цієї тварюки очі, Оскар роздивитися не міг. Можливо, вони й не були їй потрібні, як будь-якому глибоководному мешканцеві. Але от що йому було потрібно, і прямо зараз,— це м’ясо. Живе, дихаюче м’ясо.

Оскар із криком кинувся вперед. Достатньо однієї такої миті, щоб потім цілий тиждень страждати від кошмарів. Юнак зібрався на останній силі. Біг по піску при виснажливій жарі — річ практично неможлива. Де друзі? Можна тільки припускати, куди вони зникли. Йому здалося, чи попереду справді з’явилася скеля? Точно, не помилився. Кам’яна брила тяглася метрів на чотири у висоту. За нею — ще одна. І ще одна. Вони стояли майже вертикально, перегороджуючи шлях.

Коли пісок трохи влігся, Оскар побачив, що всі інші хутко мчали між уламків скель до високого стрімчака. Ясно. Хотіли на нього забратися.

Гумбольдт знайшов нішу, досить вузьку, щоб нею піднятися нагору. Обіпершись спиною на одну стіну й ногами на іншу, він почав підніматися нагору. Шарлота, Еліза й Лілієнкрон пішли за ним. Коли Оскар туди добіг, вони піднялися вже метрів на три. Юнак злякано оглянувся. Піщаної акули й сліду нема. Можливо, її сховали в собі підземні скелі.

— Іди сюди, мій хлопчику. Піднімайся,— Гумбольдт махнув рукою, щоб він поквапився.

— Це зовсім просто,— крикнула Шарлота.— Гарненько обіприся й піднімайся, не кваплячись.

— І, якщо можливо, не дивися вниз,— додала Еліза.

Оскар перевісив рюкзак на груди й обперся об стіни ущелини.

І саме вчасно. За піском він побачив, як на нього мчить монстр. Гострий плавець був спрямований просто до нього. Моторошна істота раз у раз змінювала напрямок, намагаючись дістатися до стрімчака. Оскар рвонувся вперед із подвоєною силою. Поступово він піднімався дедалі вище й вище. Груба гірська порода була чудовою точкою опори. Підтягти спину, упертися, підтягти ноги,— щось на зразок ходьби по вертикальній площині.

Він устиг піднятися на чотири чи п’ять метрів, коли стрімчак здригнувся від глухого удару. Посипалися дрібні камені та пісок. Оскар мало не впав, але вчасно напружив руки та ноги. Щось ударилося об скелю. Юнак поспіхом піднявся ще на кілька метрів. Унизу під стрімчаком здибився пісок.

Акула!

Гумбольдт із друзями розмістилися на вершині. Оскар поквапився до них.

Раптом скеля знову затремтіла.

Ноги заковзали вниз. Оскар у паніці намагався схопитися за камені, але мокрі від поту пальці його не слухалися.

І тут дужа рука схопила його за комір. Затріщала тканина.

— Мерщій,— зціпивши зуби, скомандував Гумбольдт.— Ногу. Постав у тріщину. Спробуй утриматися. Зараз я тебе витягну.

Оскар задихався від страху та напруги. Зі скелі сипався пісок, через що нога весь час зісковзувала. Падіння майже неминуче. Під ним клекотав пісок. На допомогу поспішили Лілієнкрон, Еліза й Шарлота. Вони схилилися над ним, схопили за сорочку й разом рвонули нагору. На коротку мить Оскару здалося, що шви ось-ось лопнуть, і він звалиться вниз. Але за секунду він уже лежав на спині. Юнак із полегшенням посміхнувся. Так, сорочка виявилася міцною!

Зметнувся пісок, і піщана акула стрибнула вгору. Гострі зуби з хрускотом зімкнулися трохи нижче того місця, де розмістилися мандрівники. Оскар закричав і відкотився вбік. Якби зараз він був іще в ущелині, чудовисько б його зжерло. Мигнула величезна голова, і риба знову зникла в глибині. Але й короткої миті було достатньо, щоб роздивитися, що очі в монстра були. Маленькі, підсліпуваті очиці, немов дві варені цибулини.

Якщо мандрівники вирішили, що загроза минула, вони помилялися. Знизу пролунав несамовитий тріск. Чудовисько било хвостом об скелю так, що та здригалася. Відпали величезні шматки каменю й полетіли вниз. Повітря наповнилося пилом. Гуркіт стояв оглушливий. Усі пригнулися й прикрилися рюкзаками. Щось важке гепнулося зовсім поряд із Оскаром. Це відпала частина стрімкої стіни й упала, розколовшись на кілька шматків.

Чудовисько знову підскочило, але цього разу не дістало до них більше ніж на метр. Мабуть, воно починало розуміти, що цього разу здобич воно впустило. Але атака тривала ще декілька хвилин. Незабаром акула заспокоїлася. Важко дихаючи, мандрівники лежали поряд на вершині скелі. Розмовляти не було сил. За деякий час Оскар визирнув через край.

Монстр був там. Піщана акула більше не ховалася, вона уважно дивилася вгору. Схоже, вона намірилася чекати, поки спрага чи голод не змусять здобич спуститися.

— Ну й дуженна тварина,— пробурмотів Лілієнкрон.— Ніколи не чув про подібну істоту. Напевно, невідомий науці вид.

— Як і та мокриця, що її знайшов Оскар,— додав Гумбольдт.— Здається, ця територія породила кілька цілком самостійних видів тварин. Якби наша місія не була рятувальною, я охоче провів би тут кілька місяців, вивчив би зразки фауни й каталогізував би їх. Упевнений, удома це стало б сенсацією.

Оскар похитав головою. Як батько може думати про дослідження? От уже точно, він належав до тих учених, які, потрапивши в пащу хижакові, будуть міркувати про звички м’ясоїдних тварин.

Здалеку долинув шум. Ритмічне постукування, начебто хтось бив молотом об камінь. Звук зник, потім знову з’явився. Дзень, дзень, дзень.

— Ви чуєте? — підхопився юнак.

— Звісно,— завірила його Шарлота.— Здається, звук долинає ген звідти.

— Що це може бути? — поцікавився Лілієнкрон.

— Заждіть,— Еліза заплющила очі й склала руки. Збоку могло здатися, що вона спить, але це було не так.— Я... бачу... каменоломню. Недалеко звідси. Там працює багато людей. Це раби.

Вона знову заплющила очі.

— Дивіться! — махнув рукою вниз Оскар.

Акула покинула свою позицію й заковзала по піску. Вона безцільно снувала туди-сюди, начебто намагаючись з’ясувати, звідки долинає шум. Потім пірнула в пісок, залишивши на поверхні тільки спинний плавець, і попрямувала убік каменоломні.

Друзі дивилися їй услід.

35

З а кілька хвилин Гумбольдт спустився по ущелині й незабаром стояв біля підніжжя стрімчака.

— Акули немає. Можна спускатися!

Мандрівники так і зробили, і незабаром один за одним зістрибнули на пісок.

Лілієнкрон зсунув шапку на потилицю й підозріло оглянувся.

— Що будемо робити, якщо чудовисько повернеться?

— Тікати,— відповів Гумбольдт.— Але мені це здається малоймовірним. Схоже, його органи почуттів реагують тільки на звукову хвилю. Поки молоти не зупиняться, воно до нас не повернеться. Але всетаки краще поквапитися. Хто знає, як довго вони там працюватимуть. За мною!

Еліза скептично подивилася на Гумбольдта.

— Ти ж не хочеш вирушити слідом за чудовиськом?

— Ти можеш вигадати щось краще?

— Ну вже точно не йти за ним. Тоді простіше повісити на шию табличку: «Осьде ми, їжте нас мерщій!»

— Потрібно перевірити, що там за звуки. Хочу з’ясувати, чи не люди там працюють, і що вони там роблять. Йдеться не тільки про Лєну. Не забувай, що зникло багато інших людей.

Еліза нічого не відповіла. Оскар почув, як вона пробурмотіла щось стосовно божевілля, але, схоже, вона розуміла, що Гумбольдт має рацію. Отже, вони почали спускатися за дослідником по крутому скелястому схилу.

Приблизно за півкілометра вони опинилися перед обривом, з іншого боку якого була розташована величезна каменоломня. Десятки гладеньких блоків, вирізаних зі скелі, лежали на землі величезними штабелями. Повсюди сновигали люди.

— Пригніться,— прошипів Гумбольдт.— Сховайтеся за скелю.

Він махнув рукою у бік невеликої височини, розташованої неподалік від каменоломні. Гумбольдт витягнув із сумки телескоп і наставив його на людей, які там працювали. Світло було тьмяним, до того ж, було погано видно через здійнятий вітром пісок.

— Ти щось бачиш? — прошепотіла Еліза.

— Нечітко,— так само пошепки відповів Гумбольдт.— Але впевнений, це люди. Швидше за все, обітники. Напевно, і справді, раби.

— Якщо це люди, то ми маємо підійти й поговорити з ними,— запропонував Оскар.

— Хвилинку,— дослідник підняв руку.— Там іще й інші істоти. Я... почекайте,— він вийняв носову хустку й протер скло.— Так краще. Я... о, дідько! Кепські справи.

Він передав трубу Оскару. Юнак подивився у бік каменоломні. Відразу стало зрозуміло, що мав на увазі батько.

— І що? — не витримав Лілієнкрон.

Оскар простягнув йому трубу:

— Дивіться самі. Вони справді схожі на статую, що її ми бачили в коридорі нагорі.

— Ти маєш рацію! — вигукнув учений, щойно вгледівши істот.— Тільки трохи більші. І жвавіші.

— А чому вони так метушаться? — запитала Шарлота.— Бачите, бігають із боку в бік.

Раптом затрубили в ріг.

Засвітилися смолоскипи, почали зганяти робітників. Пагорб перетворився на мурашник, у який кинули паличку.

— Дивіться! — Лілієнкрон махнув рукою ліворуч від каменоломні.

Там у повітря зметнувся стовп пилу. Мандрівники дивилися на нього, немов зачаровані. Вони знали, що це.

Одна за одною істоти зникли за скелею. Робітники поспішили за ними, щоб бути присутніми при битві. За кілька секунд схил спорожнів.

— Це наш шанс,— кинувся зі свого сховища Гумбольдт.— Ходімо!

— Що ви задумали? — запитав Лілієнкрон.

— Підібратися ближче, природно. Подивіться. Є можливість сховатися біля підніжжя пагорба. Треба спробу- вати вступити в контакт із робітниками.

— Божевілля! — заявив учений.— Що коли нас знайдуть кам’яні?

— Зараз вони всі на іншому боці.

— А якщо хтось залишився як спостерігач? Не можна виключати такої можливості,— не відступав Лілієнкрон.

— Якщо, якщо, якщо,— роздратовано відповів Гумбольдт.— Ходімо вже. Ризик — частина нашої професії. Потрібно більше інформації. Це єдина можливість дізнатися, що відбувається, і що це за тварюки. Якщо ми втратимо таку можливість, потім гірко пошкодуємо.

Лілієнкрон похитав головою:

— Без мене. Те, що ви задумали,— геть-чисте божевілля. Диво, що ми взагалі досі живі, і я не хочу спокушати долю. Ви не єдиний, хто бував в експедиціях, можете мені повірити. Я завжди знав, коли вже час зупинитися. Про мене, так можете робити, що заманеться, але я вважаю безвідповідальним ставити на карту життя обох дам і хлопчика.

Гумбольдт похмуро глянув на вченого:

— І що ж ви пропонуєте? Залишитися тут і пустити коріння?

Лілієнкрон оглянувся й указав праворуч:

— Бачите он там невелику печеру, праворуч від каменоломні? Здається, вона досить глибока. У ній можна сховатися. Можливо, навіть воду знайти. Там ми й зустрінемося, якщо ви не проти.

Гумбольдт завагався. Його брови зійшлися на переніссі.

— Він має слушність, батьку,— підтримав Лілієнкрона Оскар.— Усією групою ми занадто помітні. Краще буде, якщо ми розділимося. Я охоче піду з тобою.

— Ну гаразд, згоден,— заявив Гумбольдт.— Але ви повинні пообіцяти, що будете обережні. Хто знає, що за створіння можуть ховатися в темних печерах.

— Уже тримаємо вушка на маківці,— поцілувала його Еліза.— І поверни Оскара цілим і неушкодженим, Карле Фрідріху, зрозумів?

— Слухаю й корюся,— підморгнув їй Гумбольдт.— Що ж, ми йдемо. Зустрінемося в печері.

Оскар із батьком, пригнувшись, побігли до каменоломні. Не встигли вони подолати й декількох метрів, як зіштовхнулися з проблемою. Пагорб було засіяно дрібними шматками чорного шлаку, які не лише були гострими, але ще й похрумкували при кожному кроці. Якби їх було п’ятеро, почути можна було здалеку. Добре, що вони пішли вдвох. Іти було досить важко, але складності додавало й те, що на схилі пагорба навряд чи можна було сховатися. Брили були не більшими, ніж метр заввишки, і навіть якби чоловіки розпласталися на землі, їх би це не врятувало. Звісно, вони намагалися ховатися за всім, чим тільки можна було, але уважний спостерігач відразу ж помітив би їх.

На щастя, нікого не було. З іншого боку пагорба лунали тривожні голоси. Оскар пихкав, як паровий казан. Через температуру й високий атмосферний тиск найменша напруга призводила до задишки. Тільки раз вони перепочили на крутому схилі. Валуни тут були трохи більшими. Обливаючись потом і важко дихаючи, вони опустилися на землю. Гумбольдт подивився в підзорну трубу, сподіваючись побачити, що відбувається на схилі пагорба.

— Ну як? — поцікавився Оскар.— Що там?

— Не подобається мені це,— промовив дослідник.—Зовсім не подобається. Маю подякувати Лілієнкрону. Сам подивися,— і він простягнув трубу синові.

Оскар підвівся, поклав телескоп на брилу і щільно притиснув окуляр до ока. Спочатку він не побачив нічого, крім розпливчастих жовтогарячих тіней. Він відрегулював різкість, і зображення покращилося. Схоже, робітники перебували в жалюгідному стані. Деякі так схудли, що можна було перелічити ребра. Там були дорослі, кілька старих, яким було явно за шістдесят, і діти. Одні тягали інструменти — молоти, пилки, дерев’яні клини, канати. Інші виламували й випилювали камені зі скелі. Недалеко стояв віз.

Юнак спробував роздивитися, що за тварини були в неї запряжені, але так і не зміг цього зробити. Точно не бики. Скоріше, вони були схожими на ящерів. Але звідки могли взятися такі великі рептилії? Метрів вісім чи дев’ять завдовжки на кремезних лускатих ногах. За зовнішнім виглядом вони чимсь нагадували гігантських комодських варанів, тільки з рогами та міцним, як у бика, черепом. Віз був навантажений кам’яними блоками, готовими до транспортування.

Оскар перевів погляд далі. Помітив піщану акулу. Якщо він сподівався, що побачить бій, то на нього чекало розчарування. Рибина лежала на боці, виставивши червонуватий живіт. Із довгої рани витікала зеленувата кров. Навколо неї стояли моторошні охоронці. У руках вони тримали сокири, мечі та списи.

— Схоже, вони вбили чудовисько,— припустив Гумбольдт.— Більше воно не повернеться. Потрібно знайти спосіб поговорити з кимсь із бранців. Тільки як непомітно підійти ближче? От дідько!

— Можу дещо запропонувати,— відкрив рюкзак Оскар. На самому дні лежав тонкий згорток. Юнак витяг його й поклав поряд із собою.

— Що це? — насупився Гумбольдт.

— Костюм-хамелеон.

— Навіщо ти його взяв?

— Подумав, що може стати в пригоді,— він розгорнув тканину й поклав поряд черевики. Костюм було зроблено з особливого матеріалу. На дотик він був як шкіра, але при цьому був виготовлений із шовку. Колір у нього теж був дивним. На перший погляд, тканина здавалася сірою, але потім починала змінювати свій колір залежно від освітлення,— ставала зеленою, синьою або коричневою. На обшлагах, ліктях і колінах тканину було укріплено найтоншими райдужними хітиновими дисками,— частинами гігантських комах із Уку Пача в Андах. Підошви черевиків були м’якими та гнучкими.

Гумбольдт помацав матерію.

— Чудово,— сказав він.— Коли вже ти його взяв, можеш надягти. Подивимося, на що ти здатний.

Оскар натягнув сорочку й просунув руки в рукава куртки. Потім надягнув штани й підперезався шпагатом. Перевірив, чи добре сидять, і взув черевики. Гладенька тканина приємно холодила шкіру.

— І як я виглядаю?

— Вражаюче! — замилувався Гумбольдт.— Матеріал і справді створює оптичну ілюзію. Здається, що ти зливаєшся зі скелею, що за тобою. Ось, не забудь лінгафон, він тобі знадобиться,— він зняв прилад із коміра сорочки й прикріпив до костюма-хамелеона.

— Готово,— заявив він.— Іди. І нехай тобі пощастить.

Оскар накинув каптур і попрямував до каменоломні.

36

Е ліза здивовано озиралася. Із шипінням піднімалася пара й огортала все довкола, з неї раз у раз виникали вигадливі силуети. У мерехтливому світлі вона бачила, що тунель іде в темряву. Він спускався вниз, немов хід, проритий гігантським черв’яком. Неподалік від того місця, де Гумбольдт із Лілієнкроном домовилися зустрітися, біля самої землі розташовувався отвір, що досі був прихований від її погляду. Те, що здалеку здавалося лише невеликою виїмкою, зблизька перетворилося на лійку, що йшла вглиб гірської породи. Звідти зненацька війнуло прохолодою. Приємною прохолодою, начебто дмухнув свіжий вітерець.

Відразу біля входу печера розширювалася. Підлога була рівною. Спалахував туман. У деяких місцях гірська порода була темною, що вказувало на воду. І хоча жінка перебувала всередині, темно тут не було. Печеру освітлювало зеленувате світло.

Еліза спрямувала погляд уперед. Перед нею немов ліс піднімалися дуже високі гриби. Їхні шапинки, завтовшки не менше метра, здавалося, були охоплені вогнем. Зелене сяйво було тут найяскравішим. Світилися й ніжки грибів, і внутрішня поверхня шапинок. Особливо яскраво світилися пластинки грибів, які самі по собі були вигадливої форми. Скривлені ніжки нагадували стовбури прадавніх дерев. Біля землі їх укривали мохи й лишайники, роблячи гриби схожими на живих, дихаючих велетнів. Були тут і пучки високої трави, що нагадувала бамбук, і дивні круглі рослини, що нагадували футбольні м’ячі, тільки набагато крупніші, завбільшки з каретне колесо. Над рослинами снували комахи, завтовшки в палець, наповнюючи повітря дзижчанням.

Еліза опустила Вілму на землю.

— Що це за місце? — прошепотіла Шарлота.

— І гадки не маю,— відповів заворожений Лілієнкрон.— Можливо, воно з’явилося в результаті землетрусу? Звідкілясь проникала вода, і це стало причиною розвитку такої розкішної фауни. Ви тільки помацайте ґрунт! Він увесь просякнутий міцелієм. Здається, це родина Macrolepiotarha codes.

Еліза послухалася поради й понюхала руку. Вона пахла свіжими лісовими грибами.

— А ті круглі штуки? — Шарлота вказала на інший бік галявини, де кільцем стояло з дюжину «м’ячів» заввишки з людину.

— Можливо, це вид Calvatia,— замислився Лілієнкрон.— Гігантські дощовики. Точно можна буде сказати, якщо оглянути їх уважніше. Проте, можна припустити, що в печеру задуває вітер і розносить спори грибів.— Учений оглянувся. Його очі світилися радістю першовідкривача.— Чудово! Ми перебуваємо за десяток кілометрів від поверхні Землі. Я б усе віддав, щоб мої колеги могли все це побачити.

Еліза посміхнулася. Відтоді, як вона вперше побачила цього чоловіка, він іще ніколи не був таким щасливим і задоволеним.

Оскар, пригнувшись, пробіг до місця, де помітив робітників. Їх оточувало особливо багато величезних витесаних каменів. Кам’яна стіна за ними червоніла, немов свіжа кров. Кілька блоків були покладені на примітивні ґринджоли й очікували навантаження на один із возів з ящерами. Землю вкривали відбитки ніг і копит. Клацання батогів стало голоснішим. Обережно виглянувши з-за рогу, юнак зрозумів, що рабів знову гнали до роботи. До нього наблизилася група чоловіків і жінок. Їх супроводжувала моторошна на вигляд істота. Величезна, скоріше, широка, ніж висока, з перехрещеними за спиною мечами. Шкіра в неї була гладенькою та лускатою, як у рептилій, із пучками миршавої шерсті на плечах. Груди й спину вкривали рубці. Ніяких сумнівів, вона дуже скидалася на статую, побачену в тунелі. В одній руці чудовиськ тримало щит із шипами, в іншій — батіг, яким час від часу клацало над головами рабів. Неподалік від них стояли його родичі. Один із них на вигляд був набагато старшим від інших. Шкіра в нього була сірою, чорне обличчя вкрите зморшками, виднілися гострі довгі зуби. Той, що стояв поряд із ним, був неймовірно гладким. У нього були широкі стегна й відвислий живіт. На шкіряних ременях, що переперізували жирне тіло, висіли кістки тварин. Вуха, губи та соски в нього були проколоті, у них висіли ланцюжки й металеві брязкальця, що деренчали під час ходьби. Плечі вкривали татуювання — зірки, хвилясті лінії та якісь абстрактні символи.

Серце в Оскара похололо. Група була всього за двадцять метрів від нього. Що робити? Не вигадавши нічого кращого, він метнувся до стрімкої кам’яної стіни. Там лежало з десяток менших каменів, іще не обтесаних. Він пригнувся. Але костюм-хамелеон не зрадив. Група зупинилася. Вона складалася з семи людей — чотирьох чоловіків і трьох жінок. Одна з них виявилася зовсім дівчинкою — років десяти або одинадцяти. У неї було довге чорне волосся, одяг дуже потріпався й забруднився. Шкіра почервоніла від пустельного пилу. Наглядач клацнув батогом і прикрикнув на бранців глибоким хрипким голосом. Хоча Оскар і не зрозумів ані слова, було ясно, чого він хотів. Четверо чоловіків схопилися за мотузки, а жінки стали за ґринджолами й почали їх штовхати. Видно було, як вони напружилися. Дівчинка хотіла допомогти, але наглядач відіпхнув її убік. Напевно, для такої роботи дітей не використовували. Щоки в дівчинки запали, очі гарячково блищали. Вона втомлено опустилася на камінь неподалік від Оскара й почала ритися в сумці. Витягла звідти кусень хліба та пляшку з водою й почала дивитися на тих, хто штовхав сани. Клацання батога поступово затихало.

Оскар полегшено зітхнув. Під костюмом він був увесь мокрий від поту. Диво, що його й досі не виявили.

Він підвівся й тихенько свиснув.

— Агов,— крикнув він дівчинці.— Ти мене чуєш?

Мала здригнулася. Затиснувши в руці надкушений хліб, вона спробувала зрозуміти, хто до неї гукає. Покрутила головою, але нікого не побачила.

— Я тут,— помахав рукою Оскар.

Дівчинка дивилася просто на нього, але не бачила. Як таке могло бути?

Він підвівся на повний зріст і стягнув із голови каптур. Із волосся посипався пісок. Він обтрусився і якомога привітніше посміхнувся.

І без того великі очі дівчинки стали ще більшими. Начебто вона побачила примару. Оскару здалося, що вона ладна втекти, але цікавість перемогла.

— Ти хто? Як тебе звати?

— Оскар. А тебе?

— Ніянг.

Вона дивилася з недовірою і здригнулася, щойно юнак зробив крок у її бік.

— Не бійся. Я не зроблю тобі нічого поганого. Я хочу просто поговорити.

Ніянг уважно його оглянула.

— Ти не раб,— задумливо сказала вона.— Звідки ти прийшов?

— Здалеку. Довга історія.

— Ти прийшов сам?

— Ні. Нас шестеро. Ми шукаємо дівчину, у неї руде волосся, як вогонь. Ти її не бачила?

Ніянг похитала головою:

— Тут немає дівчат із вогненним волоссям.

— Вона одна з нас. Її викрали. На нас напали, коли ми були в Поронзі. Її звати Лєна. І її вирішили принести в жертву кам’яним.

— Ти знаєш про кам’яних?

— Ну, звісно. Саме тому ми тут. Наша мета — позбутися прокляття. Але ми зіштовхнулися з перешкодою. Нам потрібна допомога. Чи не могла б ти нам розповісти про вашу країну та кам’яних?

— Вам?

— Мені й моєму батькові. Він чекає там, унизу, за валунами. Будь ласка. Це дуже, дуже важливо.

Дівчинка дивилася на нього з цікавістю. Вона простягнула руку й торкнулася тканини костюма.

— Ви прийшли, щоб нас звільнити?

Оскар не знав, що відповісти. Доведеться збрехати, але маленька неправда іноді є неминучою.

— Так,— сказав він.— Саме за цим. Але не відразу. Спочатку потрібно знайти дівчину. Ти готова? У нас багато запитань. Ти нам допоможеш?

Ніянг поклала хліб у сумку.

— Тільки швидко. Незабаром повернеться наглядач.

Оскар посміхнувся:

— Тоді почнімо. Це не займе багато часу.

Еліза пройшла глибше в печеру. Чим далі вона йшла, тим прохолодніше ставало. У повітрі висіли дрібні крапельки вологи. Знизу догори піднімався потік свіжого повітря.

Вона потерла руки — вологі. Під ногами м’яко пружинив мох. Дивна місцевість. Почуваєшся карликом, що потрапив у загадковий казковий ліс.

Шарлота і Лілієнкрон залишилися чекати біля входу, Еліза ж пішла оглянути печеру. Природно, легковажно з її боку, але щось їй підказувало, що це дуже важливо. Їй здалося, що це магічне місце, наповнене чарівною силою. Духовне місце сили, що впливає на думки та звільняє енергію. Треба дізнатися, в чому тут суть. Крім того, вона була не сама. Її супроводжувала Вілма й стежила, щоб ніхто не напав. Еліза завжди довіряла інстинктам маленької пташки.

Проходячи повз дощовики, вона доторкнулася до одного. Його зовнішня оболонка була білосніжною та щільною, немов шкіра. Кулястий гриб досягав розмірів невеликого будиночка.

— Великі яйця,— з винятковою інтонацією констатувала Вілма.— Великі яйця великих птахів.

Еліза розсміялася:

— Так, схожі. Сподіваюся, ти помиляєшся. Не хотілося б зустріти курча, що вилупилося з такого яйця. Що ми тоді робитимемо?

— Привітаємося,— відповіла Вілма.

Еліза похитала головою. У світі Вілми існували тільки гнізда, птахи та курчата. Звісно, їй не вистачало власної маленької батьківщини. Хто знає, можливо, колись трапиться така нагода. Кажуть, берлінський зоопарк збираються поповнювати новими видами тварин. Можливо, будуть і ківі.

Еліза вибрала трохи менший дощовик і проколола його ножем. Поверхня виявилася несподівано міцною. Знадобилося кілька хвилин, щоб вирізати шматок. Але все ж таки їй удалося проробити досить великий отвір, щоб вони з Вілмою могли потрапити всередину. Обережно, рачки вона заповзла в гриб.

Нестерпний запах. Дуже різкий, галюциногенний. І з кожним сантиметром він ставав іще сильнішим.

На її батьківщині, на Гаїті, росли особливі чорні гриби, що змінюють свідомість. Їх використовували як основу для всіляких напоїв і порошків. Із них виготовляли суміші, що дозволяли зазирнути в минуле або майбутнє. Гриби не дуже небезпечні, якщо дотримуватися дозування. У цього гриба був схожий запах,— міцний і солодкуватий. Починало паморочитися в голові, перед очима затанцювали іскорки. Вілма з цікавістю поглядала на жінку. Світло тут було приглушеним, але його вистачало, щоб орієнтуватися. Внутрішня частина гриба освітлювалася пластинами, неначе він був затишною, теплою житловою печерою. Якби його можна було провітрювати, вийшла б непогана квартирка.

Еліза відкинулася назад і зчепила руки за головою. Як тут затишно! Як хочеться заплющити очі й трохи поспати. І раптом звідкілясь пролунав глухий рокіт. Здригнулася земля. Схоже на землетрус.

Вона поспіхом виповзла із гриба. Інтуїція попереджала про грозу. Щось підказувало, що будь-якої миті може статися щось незвичайне.

37

Л єна затамувала подих. Таких замків вона ще не бачила. Праворуч і ліворуч над пустельними пісками здіймалися величезні кам’яні брили. З обох боків від воріт стояли п’ятиметрові обеліски, прикрашені моторошною різьбою. Лєна розрізнила перекручені тіла й роззявлені пащі драконів, змій та інших тварин.

Довелося зробити кілька глибоких вдихів. Сцени чимсь нагадували ілюстрації Густава Доре, здавалося, що вони ось-ось оживуть.

За кріпосним валом було вузьке кільце незабудованої території, за яким починалися стайні та майстерні, і звідти нагору, до фортеці, вели сходи.

Сам будинок був витесаний зі скелі. Вежі, стіни, еркери,— усе видовбали в гірській породі. У вікнах світилися лиховісні вогні. Здавалося, що замок складається із сотень коридорів і приміщень, що йдуть усередину скелі. Великий мурашник. Фасад був таким високим, що губився в червонуватих сутінках. Над шпилями вежі кружляли дивні створіння. Незрозуміло, чи то це птахи, чи то рептилії, але дуже вже вони були схожі на літаючих ящерів, які давним-давно вимерли. Тварини носилися по небу з хрипкими криками, і шкіра їх блищала в насиченій червоній заграві.

За головними воротами починалися сходи. Горіли смолоскипи й нафтові лампи. У темряві промайнуло кілька рабів, які схилили голови на знак покірності. Невже це люди? Невже вона не єдина людська істотав цьому будинку? Ця думка трохи втішила дівчину.

Її погляд зупинився на посиленій охороні біля входу. Схрещені піки вінчалися наконечниками з чорного металу. Охоронці похмуро провели дівчину поглядом.

Надія в Лєни майже зникла. Навіть дурневі зрозуміло, якою неприступною є ця фортеця.

У повітрі відчувалося напруження. Комахи зникли. Не видно було навіть найменшої мушки. Неподалік від того місця, де вона перебувала, Еліза помітила болітце. Дивна синювата вода таємничо мерехтіла між світних рослин. Поверхня була гладенькою, немов дзеркало. Раптом вона скаламутилася. Потім з’явилися дрібні бульбашки, і зовсім скоро вода вже вирувала, як киплячий казан.

Еліза схилила голову. Тут відбувалося щось важливе. Бульби ставали дедалі крупнішими, із силою вискакували на поверхню й прямували до країв. Раптом із самої глибини вдарив водяний стовп, зметнувся до стелі й зник у круглому отворі. Вода спінилася, і вируюча піна докотилася до задньої частини печери. Зарокотав грім. Гора здригнулася під натиском стихії. Краплі води бризнули на всі боки, намочили шкіру й волосся Елізи. В обличчя вдарив сильний порив вітру, від якого на очах виступили сльози.

Еліза відступила. Диво! Справжнє диво! Вона скрикнула, розвернулася й кинулася назад.

Вона вже майже пробігла половину відстані, коли перед нею з’явилися чотири фігури. Жінка ледь не померла від страху, але потім зрозуміла, що це всьогона-всього її попутники. Оскар і Гумбольдт повернулися! Обидва виглядали втомленими й похмурими. Особливо Оскар. Схоже, він ледь тримався на ногах. У волоссі в нього був пісок, шкіра покрита шаром червоного пилу. Еліза поспішила їм назустріч і міцно обняла.

— Я така щаслива знову вас бачити,— розсміялася вона. Тільки тепер усі помітили, що вона вся змокла.— Шкода, що мене не було, коли ви прийшли. Та натомість я дещо знайшла. Ходімо, вам сподобається.

Вода зникла. Там, де було болітце, тепер зяяла глибока діра. Судячи з шуму внизу, заглибина повільно заповнювалася водою. Гумбольдт підійшов до краю й зазирнув униз. Еліза коротко виклала, що з нею сталося. Вона показала порожній гриб і розповіла, як знайшла загадкову трясовину. Лілієнкрон із Гумбольдтом кружляли навколо діри, немов двоє котів навколо блюдця з молоком. Земля була просочена вологою. Гумбольдт зачерпнув рукою трохи води й скуштував.

— Хм,— промовив він.— Вуглекислий газ.

Інші теж ковтнули.

— Лоскотно,— поділилася Шарлота.— Майже як содова.

— Це і є содова, моя люба,— посміхнувся Гумбольдт.— У найчистішому вигляді. Люба Елізо, схоже, ти знайшла гейзер із холодною водою. Винятково рідкісний вид гейзерів, які в дикій природі дуже рідко зустрічаються. Я правий, професоре?

Лілієнкрон кивнув.

— Зазвичай гейзер виникає через пароутворення,— пояснив він.— Вода натрапляє в ґрунті на гарячий шар гірської породи, нагрівається до температури кипіння, випаровується й під тиском викидається нагору. Назовні вона остигає, опускається вниз, і все починається спочатку. У холодного гейзера трохи інший принцип. У порожнині збирається вода, насичена вуглекислим газом, поки не досягне критичної точки, коли вміст газу стає максимально можливим. Тоді вуглекислий газ починає підніматися вгору й піддається стисканню. Газові бульбашки збільшуються в об’ємі й витісняють воду. Гейзер починає переповнюватися, тиск водяного стовпа незначно слабшає, і це веде до того, що знову починає підніматися вуглекислий газ. Він, у свою чергу, теж спрямовується вгору, і вода піднімається з гейзера. Цей ефект доміно веде до ще більш стрімкого виходу газу, за якого на поверхню вириваються бульбашки більше метра в діаметрі й захоплюють за собою воду. Коли джерело спустошується, починається новий цикл. Фактично, принцип дії той же самий, що й у пляшці з содовою, котру збовтали і стукнули по денцю, щоб відкоркувати.

Учений зачерпнув води й ковтнув.

— Схоже, проблему з водою ми розв’язали.

— Куди зникла вода? — запитала Шарлота й подивилася вгору.

З отвору ще капало.

— Хто знає,— відповів Гумбольдт.— Здається, тунель дуже довгий. Імовірно, вона по якихось каналах повертається до водойми. Подивіться, басейн унизу знову починає заповнюватися. Я гадаю, що ще півгодини — і він знову буде повним.— Він зняв із плеча сумку й арбалет.— Принаймні, це підходяще місце для відпочинку. Поїмо, поспимо й поговоримо. Нам потрібно багато чого розповісти.

Еліза схвильовано слухала розповідь Оскара й Гумбольдта про зустріч із дівчинкою-рабинею. Були в цій історії й жахи, і лиха, але була й надія. Як виявилося, число викрадених за багато років людей досягало кількох сотень, і постійно прибували нові раби. Багато хто помер, але більшість усе ж таки вижила й сподівалася одного разу знову повернутися на землю. Людей використовували для будівництва шляхів, місць поховання й храмів, для зміцнення фортеці. Гірську породу, як повідомила їм Ніянг, пронизували сотні штолень і тунелів. Деякі були такими довгими, що досягали поверхні землі. Кам’яні освоювали підземний світ. Вони приборкали глибинних істот і почали використовувати їх для своїх цілей. Піщаних землерийок, величезних мокриць і могутніх вогнедишних ящерів. Тільки з дикими піщаними акулами не змогли вони впоратися, але кам’яні безстрашно від них відбивалися.

Доля рабів була жахливою, але в них жевріла надія на звільнення. Подейкували, що настане день, коли спаде прокляття, і їм дозволять знову повернутися нагору, до своїх сіл. Тільки ця надія й підтримувала в них життя. Але чи наступить колись цей день, і чи повернуться вони нагору,— цього ніхто не знав.

— А що це за фортеця? — запитала Еліза.— А може, Лєну повели туди?

— Можливо,— відповів Оскар.— До неї йти приблизно півгодини на північний захід. Тут, унизу, компас не працює, але ми запам’ятали напрямок. Ніянг каже, що споруда неприступна й оточена крутими скелями. Кожного бранця спочатку приводять туди. Там вони залишаються доти, поки не вирішать, що з ними робити. Гадаю, пошук потрібно починати саме там.

— А чи є можливість витягти звідти когось? — скептично поцікавилася Шарлота.

— Упевнений, що це буде нелегко,— сказав Оскар.— Судячи з опису Ніянг, висота споруди — понад сто метрів. Але ми маємо спробувати. Із цим погодилися всі, крім Лілієнкрона. Той був не в захваті.

— Як ми непомітно наблизимося до фортеці? Наскільки я зрозумів, там немає жодної можливості сховатися, і сила-силенна вартових.

— Гарне заперечення,— задумався Гумбольдт.— Перед нами стоїть таке питання: чи йти нам напролом, чи діяти хитрістю. Ці кам’яні, схоже,— чудові воїни. З піщаною акулою вони впоралися всього за кілька хвилин. А ви знаєте, що це було за чудовисько.

— Вони озброєні до зубів і добре вимуштрувані,— додав Оскар.— Щити, списи, мечі,— немає нічого, чим би вони не володіли. Іти відкрито було б чистим божевіллям.

— Що ти пропонуєш? — поцікавився Лілієнкрон.

— Нам потрібно замаскуватися,— заявив Оскар.

Лілієнкрон підняв брову:

— Схоже, я недочув.

— Ні, ні,— заперечив Оскар.— Я серйозно.

— І де ж це? У камінні?

— Ні. У рабів.

— Дурня!

— Дозвольте хлопчикові домовити,— втрутився Гумбольдт.— Давайте спочатку вислухаємо його пропозицію.

— Батько перевдягнеться наглядачем: він найви- щий з усіх нас. Прилаштуємо йому роги та шкуру, дамо спис і батіг. І разом із ним ми підемо до фортеці.

Учений розреготався.

— Гумбольдт — кам’яний? Воістину, видовище, на яке я хотів би глянути. Але як це спрацює? Не забудь, що між цими чудовиськами та людьми є певні анатомічні розбіжності. Кам’яні відразу запідозрять недобре.

— Ні, якщо ми постараємося,— заперечив Оскар.— Можете мені повірити, на питаннях маскування я добре знаюся. У Берліні я непогано зображував усіх, кого потрібно: посильних, різноробів, листонош і при слугу. Одного разу я навіть дівчинкою перевдягався. Щоправда, коли до нас потрапила Лєна, вона мене перевершила.

Шарлота кивнула:

— Тому що вона дівчинка, дурненький.

— Саме так,— посміхнувся Оскар.— Але от що я хотів сказати: тут ми знайдемо все, що потрібно для переконливого маскування. Зробимо з бамбука списа, з вусиків он тієї рослини — батіг. Мох і лишайник зіграють роль шкури. Виріжемо з кори маску, а для рогів можна знайти коріння. Переодягтися рабами буде зовсім легко. Роздягнемося, залишимо тільки мінімум одягу, забруднимося глиною та землею й будемо йти зігнувшись. До того ж, пил довершить роботу. Невелика театральна вистава, і, повірте, нас не можна буде відрізнити від справжніх рабів.

— ...це принизливо,— похитав головою Лілієнкрон.— Тільки рабом мені ще не вистачало зробитися!

— Ну ж бо, поводьтеся як слід, а то вперіщу батогом! — розсміявся Гумбольдт.

— А... а що буде з моєю шапкою?

— Боюся, вам доведеться з нею розстатися,— сказала Еліза.— Подаруйте її Вілмі, вона зрадіє.

— Я вважаю пропозицію Оскара просто чудовою,— сказав Гумбольдт.— Щоб бути більш непомітними, будемо триматися крутого схилу. Щоправда, це означає, що доведеться зробити невеликий гак, але ми матимемо перевагу — принаймні, ми зможемо сховатися. У першу чергу, від цих піщаних акул.

— Згодна,— заявила Еліза.— Голосуємо. Може, в когось є інші ідеї?

Усі подивилися на Лілієнкрона. Учений мовчав.

— Ні в кого? Отже, хто за пропозицію Оскара?

Руки підняли всі, навіть Лілієнкрон. Правда, було видно, що це рішення далося йому нелегко.

— Прекрасно,— підсумував Гумбольдт.— Пропоную скласти список того, що нам знадобиться, і трохи поспати. Хто знає, коли ще нам доведеться виспатися. Давайте я буду стояти на варті першим,— посміхнувся він.— Таким чином, у мене буде чудова можливість поспостерігати за холодним гейзером.

38

А рхітектура тронного залу була дуже дивною, такої Лєна ніколи ще не бачила. Підлога була вимощена чорними кам’яними дисками, в яких відбивалося світло смолоскипів. Стіни були не вертикальними, а похилими, начебто ось-ось ладні були завалитися. Не можна було розрізнити жодного рівного шматочка. Все косе та криве, начебто вибудуване безумцем. Стіни прикрашали рельєфи, на яких у подробицях було зображене скорення людства. Веселенька історія!

Погляд Лєни метнувся в кінець залу. Там стояв трон, на якому сидів старий згорблений чорт. У нього була довга борода, темні очі й такі великі кручені роги, що вони були схожі на величезну корону. Зігнуте тіло закривав блискучий плащ, що надавав цій істоті схожості зі статуєю давньоєгипетського Анубіса. На ногах у неї були золоті сандалії, стегна оперізував червоний шарф. У лапі вона тримала золотий жезл, прикрашений зображеннями змій і драконів. При ближчому огляді трон виявився звичайною брилою, витесаною у вигляді стільця.

Ніяких сумнівів, вона стояла перед володарем цієї проклятої країни.

За знаком охоронці підштовхнули її вперед. Вона застигла від страху й ледь не впала убік трону. Дівчина втомилася, зголодніла, їй дуже хотілося пити. Що зробить із нею ця істота? Скільки ще терпіти муки?

Вона почула щось на кшталт хрипкого дихання.

Чорт підняв руку. Знак зупинитися. Лєна не наважу валась ані підняти голову, ані заговорити. Володар видав кілька хрипких звуків, які, вочевидь, призначалися для охорони, й підвівся. Для такої старої істоти, він непогано рухався. Спираючись на жезл, він обійшов бранку й зупинився перед нею. Дівчина відчула на обличчі його подих. На неї немовби війнуло сирим льохом.

Істота простягнула руку й торкнулася рудого волосся. Краєм ока Лєна помітила, як володар пропустив пасмо крізь свої старі зморшкуваті пальці. Шкіра в нього була темною, як стара замша, нігті довгі й витончені. Він знову прохрипів кілька слів. Моторошна рука торкнулася її підборіддя й підняла його.

Дівчина підвела голову й подивилася йому в очі. Він старший, ніж їй здалося здалеку. Груба шкіра, як у рептилій, у декількох місцях потерлася. Від зубів залишилися тільки коричневі уламки, куточки рота звисали. Очі в нього світилися темним вогнем. Здалеку вони виглядали чорними й невиразними, але тепер Лєна помітила, що вони червоні. Такий колір можна було побачити в самій серцевині вулкана. У них відбивалися століття, якщо не тисячоліття, люті, ненависті й глибокого розчарування.

Раптом Лєна згадала історію про два острови. Можливо, Гумбольдт має рацію, і в цій легенді є певний сенс?

Істота опустила руку й видала кілька звуків, схожих на каркання.

— Заберіть її геть,— почула вона голос.— ...нехай іде в... шахти працювати.

Слова були сильно перекручені, але розібрати їх можна було. Голос долинав прямо з коміра, звідти, де був навушник. Лінгафон! Вона про нього зовсім забула. Дівчина швидко встромила навушник у вухо. Весь цей час прилад мовчав, тому що намагався розшифрувати стародавню мову кам’яних.

Охоронець схопив її за плече.

Лєна поправила комір, набралася мужності й вимовила:

— Будь ласка. Не позбавляйте мене життя.

Володар глянув на неї з подивом. В очах у нього спалахнув ледь помітний вогник.

— Я володію вашою мовою й можу бути корисною,— вела далі дівчина.— Можу виконувати доручення або готувати. Будь ласка, не вбивайте мене.

— Що ти кажеш?

— Я хочу пити і їсти. І ще я втомилася. Але я можу бути вам корисною.

Володар підійшов ближче. Так близько, що вона відчула його подих на своїй шкірі.

— Ти розмовляєш нашою мовою?

Лєна кивнула.

— Як таке може бути? Жодна людина на землі не розмовляє нашою мовою. Хто тебе навчив? Відповідай!

— Ніхто. Просто я вмію.

Знати про лінгафон володареві було ні до чого. Є небезпека, що прилад у неї просто заберуть.

Здавалося, старого це приємно здивувало.

— Ти та, котру я бачив уві сні?

— Яка та? — Лєна так і не зрозуміла, що він хотів сказати.— Я прибула здалеку, якщо ви це мали на увазі.— Точніше, не я одна. Нас шестеро. Але нас розділили. Ми прилетіли на дирижаблі,— долоні в неї змокріли від поту.

— Ага! — володар досить довго дивився на неї, а потім тицьнув у неї жезлом: — Відпочинеш і знову станеш переді мною. А тепер іди. Я не можу терпіти вигляду людей. А в тебе ще й волосся вогненне.— Він обернувся до охоронців і звелів: — Надягніть на неї ланцюг. Дайте їй щось поїсти й попити, і нехай вона трохи поспить. Я займуся нею пізніше.

Еліза здригнулася й стривожено озирнулася. Крізь отвір проникало мерехтливе світло. Оскар, Шарлота й Лілієнкрон залізли разом із нею в гриб і зараз міцно спали. Де Гумбольдт? Напевно, назовні. Вартує. Дослідникові достатньо було короткого сну. І все ж таки... Треба вчасно його змінити.

Потираючи скроні, вона вибралася з гриба. Голова розколювалася від болю. Що їй снилося? Невже вона бачила Лєну? Безсумнівно, це була Лєна. Вона стояла у величезному залі й розмовляла з жахливою істотою. Ця істота була одягнена як володар, як король. Еліза добре роздивилася великі зали, круті сходи й косі підйомники.

Вона кілька разів змигнула, і картинка зблякла.

Невже це просто сон?

Вона стомлено вибралася із гриба. Лілієнкрон завірив її, що гриб безпечний, але він видавав галюциногенний запах, що прояснював думки й робив її більш сприйнятливою до чужих думок.

Прохолодне повітря пішло їй на користь. Повсюди були свіжі калюжки. Напевно, гейзер вибухнув іще раз.

За декілька метрів від гриба сидів Гумбольдт.

На колінах у нього лежав аркуш паперу, у руках він затис олівець і годинника, начебто писав. Однак, очі в нього були заплющені, голова схилилася набік. Еліза посміхнулася. Задрімав, бідолаха.

Вона вже зібралася до нього підійти, як раптом на неї накотило відчуття небезпеки. Начебто вона стояла посередині пляжу й безпомічно дивилася, як на неї насувається величезна хвиля.

Вона застигла на місці.

Щось не так у цій печері. Прямо в неї за спиною.

Вона обернулася.

Метрів за п’ятдесят від неї стояла істота. Висока, худорлява, зі згорбленою спиною та закрученими у спіраль рогами.

Кам’яний.

Він просто стояв і спостерігав за кожним її рухом. Як він їх знайшов? Невже випадково? На наглядача він не схожий. Напевно, мисливець.

Плавним рухом істота схопилася за піхви й витягла блискуче темно-синє лезо меча.

— Тривога! — вихопилося в Елізи.

— У чому річ? — почула вона бурчання Лілієнкрона.— Це сімейна традиція, будити так різко?

— Прокидайтеся, швидше! Нас... на нас напали.

Слова справили миттєву дію. Гумбольдт підскочив, упустив папір та олівець і схопився за арбалет. Лілієнкрон виповз із гвинтівкою з гриба, і за ним показалися Шарлота, Вілма й Оскар. Усі виглядали дуже втомленими. Але, побачивши, що їх розбудило, відразу прокинулися.

39

І з протилежного боку галявини на них дивилася незнайома істота. Оскар міг помітити, що шкіра її була поцяткована численними шрамами. Через плече було перекинуто звірину шкуру, перехоплену шкіряними ремінцями. На поясі теліпалися звірині кістки й черепи. Поряд із ними побрязкувало кілька ножів. Істота повільно наближалася до них, виставивши меч.

— Агов! — гукнув Гумбольдт, піднімаючи руку.— Ані кроку далі!

Але схоже, істота не злякалася. Навпаки. Вона люто

вишкірилася й засичала.

Не встиг Гумбольдт підняти арбалет, як незнайомець змахнув мечем і вибив зброю в нього з рук. Арбалет описав дугу в повітрі й упав у кущі. Гумбольдт блискавично пригнувся. І вчасно, тому що другий ударзніс шапинку гриба в нього над головою. Лезо просвистіло всього за декілька сантиметрів. Гумбольдт вихопив із ціпка шпагу й ударив по руці істоти. Клинок відскочив від лускатої шкіри, навіть не подряпавши її. Чудовисько з ричанням кинулося на дослідника.

Оскар із жахом зрозумів, що ухилитися від другого удару Гумбольдту не вдасться. Але смертельного удару так і не було завдано. Пролунав тріск. Істота відскочила на півметра назад і спантеличено опустила меч. Із гвинтівки Лілієнкрона піднімався дим. Учений пересмикнув затвор, і на землю впала гільза. Чудовисько подивилося вниз: куля просто відскочила від його лускатої шкіри.

І все ж таки на грудях у нього залишилася біла пляма. Начебто по каменю вдарили молотом. Істота заревла й кинулася до вченого. Лілієнкрон спробував перезарядити гвинтівку, але занадто повільно. Агрессор дістався до нього раніше, ніж він устиг натиснути на курок. Гвинтівка сіпнулася, пролунав постріл, але куля лунко вдарилася об найближчий камінь, відрикошетила й просвистіла в них над головами. Лілієнкрон захитався, упав на Оскара, і той спіткнувся об лампу.

На нього відразу накинувся кам’яний. На зріст під два метри, широкий, як шафа, і небезпечний, як розлючений ведмідь.

Захищаючись, Оскар виставив руки. У цей момент із лампи вдарила блискавка. Печеру опромінило сліпуче біле світло, освітивши контури скель. Оскару здалося, що вибухнула зірка. І відразу ж щось налягло йому на груди.

Пролунав тріск. Оскар хотів закричати, але не міг. Кам’яний притиснув його до землі.

Першим підбіг Гумбольдт.

— Не рухайся! Ми спробуємо тебе витягти! Елізо, Шарлото, Лілієнкроне! Допоможіть мені!

Чудовисько важило не менше ста кілограмів. Із неймовірними зусиллями його вдалося відтягнути. За кілька хвилин Оскара звільнили. Він обмацав себе, але не виявив жодних ушкоджень, крім декількох подряпин.

Кам’яний застиг, немов стовп. Шкіра в нього стала сірою й укрилася мережею тонких тріщин.

Ізсередини в нього пролунало потріскування. Начебто десь працювали мірошницькі жорна. На поверхню виступив пісок, поповзли нові тріщини.

— Що з ним відбувається? — запитав юнак.— Таке враження, що він скам’янів.

— Що з ним відбувається? Це ти повинен знати,— уважно подивився на нього Гумбольдт.— Із мого місця мені здалося, що ти метнув у нього блискавку.

— Блискавку?

Оскар натиснув на вимикач лампи. Нічого.

— Напевно, поганий контакт,— сказав він.— Бачиш? Нічого,— знову натиснув він на вимикач.

Дослідник узяв у нього лампу й разів зо два покрутив рукоятку. По слабкому жеврінню можна було зрозуміти, що лампа ще працює.

— Дивно,— пробурмотів він.— Схоже, вона швидко розрядилася. Напевно, коротке замикання.— Він розгублено подивився на інших.— Природно! — раптом вигукнув він.— Світло! От воно що! Вони чутливі до світла. Воно перетворює їх на камінь.

Еліза наморщила лоба:

— А як же світло назовні, в печері?

Гумбольдт похитав головою.

— Занадто слабке. Пам’ятаєте, як нам спочатку було складно орієнтуватися? Оранжево-червоні сутінки. Але наші очі — дивні інструменти, вони добре адаптуються. Якщо почекати значний час, можна буде бачити й при найгіршому освітленні. Якби ми зараз раптом потрапили на яскраве сонячне світло, ми б відразу осліпли.

— Ну звісно! — Оскару згадалася зустріч у Поронзі, коли його врятувала лампа Гумбольдта. Пісок, що посипався зі шкіри істоти... Тепер усе стало на свої місця.

Лілієнкрон раптом розхвилювався.

— Тому вони не могли схопити мене в долині! Вони стали занадто повільними. Світло робить їх нерухомими, точно! Нарешті ми знайшли їхнє вразливе місце.

— Уразливе місце — це добре,— охолодила його запал Еліза.— Але мені здається, що радіти ще зарано.— Вона пильно дивилася на чорта.— Чуєте?

Мандрівники прислухалися. Зсередини скам’янілого створіння чувся глухий злісний рик. Начебто відлуння віддаленої грози. Аж тут істота ворухнула лівою лапою. На землю посипався пісок. Оскар із жахом побачив, що чудовисько заворушило пальцями.

Воно оживало.

На землю знову посипався пісок і дрібні камінці.

Істота переставала бути схожою на камінь. Від страху всі позадкували.

— Лампу! Швидше, лампу! — Гумбольдт махнув рукою у бік рюкзаків.

Шарлота кинулася до речей і принесла другий світильник. Лампа була повністю заряджена. Гумбольдт спрямував промінь світла на пальці істоти. Вони відразу ж перестали рухатися.

— Як ти викликав блискавку?

— І гадки не маю,— відповів Оскар.— Усе відбулося занадто швидко. Я відсахнувся, підняв руки, щоб захиститися. Напевно, я випадково зачепив вимикач.

— Прекрасно. Так і спробую зробити. Заплющте очі. Навіть крізь закриті повіки Оскара засліпила яскрава блискавка. Коли він розплющив очі, побачив, що кам’яні м’язи істоти перестали тремтіти. Якщо мит тому вона нагадувала згусток глини, то тепер стала схожою на старий завітрений камінь.

Гумбольдт задоволено кивнув.

— Надовго його це не затримає, але дасть нам певний час. За кілька хвилин заціпеніння мине. Хапайте речі й уперед.

За п’ять хвилин вони вийшли з печери й повернули праворуч. По крутому схилі скелі вони повільно прямували убік каменоломні. Вони вирішили рухатися в цьому напрямку, поки не дійдуть до фортеці. Якщо вірити опису Ніянг, туди було не більше години ходьби.

В обличчя дмухав сильний вітер. Оскар обв’язаврот носовою хусткою й заплющив очі. Пісок замітав сліди. Це добре. Не хотілося б іще раз потрапити

до рук цього розбійника.

Зовсім скоро Оскар уже хекав, як паровик. Він зовсім забув, як тут спекотно. На щастя, води в них удосталь. Разом із речами, в які вони повинні будуть переодягтися, в кожного за спиною було не менше п’ятнадцяти кілограмів. Лямки рюкзака врізалися в плечі. Ноги потопали в піску.

— Зачекайте,— попросив він.— Мені потрібно ковтнути води. Може, ми переодягнемося? Саме час.

— Чудова ідея,— сказав Гумбольдт.— Так і зробимо, щойно знайдемо захищене місце. Мені вже кортить приступитися до дій.

Усі роздягнулися до нижньої білизни й надягли приготовлені речі. Весь одяг склали в один рюкзак. Змішавши воду з пилом, отримали червонувату пасту, якою намазали шкіру й одяг. Зверху гарненько натерлися дрібним чорним піском, особливо старанно втираючи його у волосся. Рукава сорочок відірвали, додали ще кілька дірок. Оскар обірвав штани під коліньми, а Лілієнкрон навіть відмовився від своєї шапки. Еліза із Шарлотою намастили волосся глиною й уклали коси вузлом. Зовсім скоро їх уже годі було відрізнити від рабів. Настала черга Гумбольдта. Його перетворення зайняло значно більше часу. Перш ніж надягти цапину маску з кори гриба, йому на голову прив’язали два скручених корені. Надягли маску, у якій були прорізані отвори для очей, вставлені кілька шматків деревини замість зубів і невеликі шматки моху замість вух,— і морда готова. Плечі та спину йому обклали мохом і лишайником, і Еліза закріпила їх бинтами так, щоб було схоже на вовну. Навколо стегон і навхрест через груди пов’язали шкіряні ремені й обвішали їх усілякою зброєю: ножі, ласо, арбалет, стріли. Найбільше довелося повозитися з ногами. Копит у Гумбольдта не було, тому довелося прив’язати довгасті камені.

Хоча будь-який кам’яний визнав би в досліднику чужинця, вони сподівалися, що до зустрічі справа не дійде. У крайньому випадку, в них були індукційні лампи.

Гумбольдта довго натирали червоною глиною, піском і сірим пилом, поки його насилу можна було відрізнити від найближчого каменю. Оскар вручив йому бамбукового списа і відступив. Маскування вдалося! Навіть Лілієнкрон, що ставився до витівки скептично, не міг утримати посмішки.

— Бачили б ви себе, мій любий колего! Чудове видовище. Вас легко можна прийняти за корінного жителя Папуа-Нової Гвінеї.

— Прекрасно, що я вас повеселив,— пролунала млява відповідь.— Хотілося б мені подивитися на вас у цьому костюмі. Він колеться й кусається, в очі сиплеться пісок. Повірте, я б краще бігав у пов’язці на стегнах.

Еліза й Шарлота перезирнулися. Костюми всіх розвеселили.

— Ну, годі,— сказав Гумбольдт.— Ми не на маскараді, ви не забули? Де мій батіг?

Оскар поклав у руку батька довгий гнучкий пагін.

— Ось,— сказав він.— Тільки, будь ласка, не бий занадто сильно. Не забувай, що ми бідні напівмертві раби. Сильного болю ми просто не винесемо.

— Тоді стуліть пельку,— проричав дослідник і зв’язав усіх мотузкою.— Чим швидше ви бігтимете, тим менше ударів батогом отримаєте. Пам’ятайте, що тепер я ваш володар.

Усі голосно розсміялися.

40

П атруль з’явився, немов із нізвідки. Мить тому не було нічого, крім червоного піску, як раптом Оскар і його друзі побачили велику групу схожих на чортів істот у супроводі гігантського ящера. Верхи на ньому сидів широкоплечий воїн із величезним списом у руках. Схоже, лицар або аристократ, якщо в кам’яних існують подібні поняття.

Група рухалася просто до них. Гумбольдт спробував непомітно звернути, щоб збільшити відстань між ними. Роздивитися їх можна буде тільки метрів за десять. Оскар розумів, що це занадто ризиковано.

Звісно, вітер і пісок заважали добре розглянути подорожан, але от чи введе це в оману охоронців, залишалося тільки чекати.

— Опустіть голови,— прошипів Гумбольдт.— Поводьтеся як раби. Стогніть, плачте, не відривайте погляду від землі. Ні за яких умов не дивіться їм в очі.

У каменоломнях нам сказали, що це вважається великою нешанобливістю. І не ображайтеся, якщо я вперіщу вас батогом. Це для більшої переконливості.

Лілієнкрон пробурмотів щось на зразок «Дуже дякую», однак голосно заперечувати не наважився.

Воїни були вже зовсім близько. Тепер усе залежало від того, як переконливо вони зіграють свої ролі.

Гумбольдт клацнув батогом і видав звуки, схожі на мову кам’яних. Гнучке стебло стьобнуло мокру від поту спину Оскара.

Ще метрів тридцять. Юнак розрізнив металеве постукування. Ці створіння озброєні до зубів. Деякі з них були в обладунках, зроблених, напевно, зі шкір якихось тварин. Мечі та дрюки були прикрашені кістками.

Оскар намацав лампу. Сумнівно, щоправда, що це допоможе. Після спалаху потрібно хвилин зо три, щоб знову зарядити лампу. Занадто довго, щоб устигнути впоратися з ворогом. І ще не відомо, як на світло відреагує ящір.

Оскар уперше бачив дивовижну рептилію так близько. Вона дуже нагадувала істоту з ілюстрованої книги Гумбольдта з історії первісного суспільства й найдавнішої історії. Три роги, два на лобі й один на носі. Кістяний наріст на потилиці, що захищає вразливу шию. Можливо, це трицератопс, хоча форма голови й не збігається. Від кроків чудовиська стугоніла земля.

Знову клацнув батіг. Стебло просвистіло за декіль ка сантиметрів від голови Оскара. Ще трохи — і йому знесло б половину вуха. Чудовисько видерлося на гребінь пагорба. Вершник привітально підняв руку. На списі в нього теліпалися черепи вбитих тварин. Гумбольдт привітав його у відповідь таким самим жестом. Не зрозуміло, як йому вдавалося залишатися таким спокійним. Здається, спрацювало. Патруль не звернув на них особливої уваги й просто пройшов далі.

Маскування вдалося.

Не зупиняючись, вони пішли вперед і йшли, аж поки воїнів було видно. Тільки тоді зупинилися.

Гумбольдт підняв маску й обтер лоба. Руки в нього тремтіли.

— Добре трималися, друзі мої,— сказав він тремтячим голосом.— Якщо чесно, не думав, що наша витівка спрацює. Ви просто непереможні. Дякую кожному!

А тепер ходімте далі. Будемо сподіватися, що Лєна ще жива.

Лєна виринула з глибокого свинцевого сну. Вона розплющила очі й зрозуміла, що це був не кошмарний сон: вузька кімнатка, тверда дерев’яна лежанка, косі стіни,— все це було наяву. Але поряд із ліжком стояв глечик, і в ньому щось було. Вона піднесла його до губ і зробила кілька ковтків. Потім підвелася. Важко ступаючи по теплій кам’яній підлозі, підійшла до вікна й виглянула.

Її комірчина розташовувалася в бічній частині фортеці, метрів за тридцять над землею. Камені були грубо обтесані й недбало підігнані. Злізти по них навряд чи вдасться. Унизу вона побачила подвір’я, у якому стояло кілька ящерів у загороді. Напевно, їх використовували замість верхових коней. До неї долинули шипіння та сморід. Двоє охоронців кидали тваринам м’ясо. Вдалині простирався пустельний пейзаж. Ані трави, ані дерева, ані кущика, тільки камені, пісок і чорні уламки скель. Як же вона скучила за іншими кольорами! За зеленими луками, синім небом і білими хмаринками. Тут замість них була тільки червона спека та

парня. Від усієї цієї монотонності вона втратила відчуття часу. Скільки вона проспала? Чотири години? П’ять? Цілий день? І що це за сонце, яке ніколи не сідає? Вона раптом відчула себе такою спустошеною й покинутою, що з очей полилися сльози. Жодного сподівання, що Гумбольдт та інші прийдуть на допомогу. Вони вже давно загубили її слід, якщо взагалі на нього виходили.

Чого хочуть від неї ці створіння? Звідки ця ненависть до людей? Дорогою сюди вона бачила десятки рабів, що виконували найчорнішу роботу. Чоловіків, жінок, дітей. В усіх на обличчі був розпач. Здавалося, всі тільки й чекали, коли ж закінчиться цей кошмар.

Вона уявила, як перетворюється на птаха й летить звідси, як раптом почула сопіння. Дівчина обернулася. Біля дверей стояв кам’яний. Як цим чудовиськам удається так тихо пересуватися? І як вони дізналися, що вона вже прокинулася? Знаком він звелів їй слідувати за ним.

Володар уже очікував її. Перед троном лежав прямокутний кам’яний блок.

— Сідай,— указав він на нього довгим зморшкуватим пальцем.— Ми маємо поговорити.

Вона кивнула, намагаючись не дивитися йому в очі.

— Ти не така, як інші,— сказала істота.— Про твоє прибуття кілька днів тому мені повідомив наш спостерігач. Він сказав, що бачив на небі летючий корабель.

— Саме так.

— Розкажи мені, звідки ти.

Можливо, вона помиляється, але голос у нього звучав м’якше, ніж минулого разу.

— Ми з друзями прибули з іншого краю землі. Ми перелетіли через гори й моря, тому що до нас дійшов крик про допомогу, а поспішати на допомогу — наша місія.

— Хіба ви боги, що літаєте, як птахи?

— Ми не боги, ми вчені. Наша мета — дізнатися правду.

— Правду,— володар сухо розсміявся. Губи його скривилися, оголивши коричневі зуби.— Хто може сказати, що тут правда, а що легенда? Хто пам’ятає, що трапилося на цьому острові цілу вічність тому?

— Ми,— відповіла Лєна й відразу злякалася своєї сміливості. Власне, вона заприсяглася сама собі, що мовчатиме, але чомусь відчувала довіру до цієї істоти. Якщо вона хоче отримати більше інформації, потрібно здобути прихильність володаря до себе.

— Ми чули цю історію,— вела далі вона.— Легенду про два острови.

Володар підняв брови.

— Ти знаєш про це?

Лєна кивнула.

— Як таке може бути? — втупився в неї очима він.

У Лєни стиснувся шлунок.

— Нам розповів хлопчик,— відповіла вона.— Люди намагаються пояснити, чому земля на Яві тремтить, і гори плюються вогнем. Вони люблять свій острів, але бояться його. Звісно, ніхто по-справжньому нічого не розуміє, але в глибині душі вони знають, що ця легенда правдива. Відтоді, як ви нагнали на села страх і жах, це відчуття стало ще сильнішим. Вона помовчала, а потім висловила здогад, що з деякого часу не полишав її думок:

— Ви анаки?

— Так, це ми.

— Але чому ви коїте стільки зла? Чому вбиваєте й грабуєте, чому берете в полон людей?

Володар випростався на повний зріст.

— Ми — жах цього острова. Терор — плата за те, що нам заподіяли. Люди так легко все забувають. Це орда легковірних, безмозких мавп. Але ми не забули. Ми маємо у своєму розпорядженні час. Колись ми повернемо те, що в нас викрали, нехай навіть і доведеться чекати тисячу років. Доки нам не заплатять, ми будемо сіяти жах на цьому острові.

Тільки тепер Лєна помітила, що розмовляє з цією істотою як із другом. Та дарма. Для сумнівів було вже надто пізно.

— Чому ви приходите з-під землі? І яке відношення до вас має Кракатау?

— Кракатау — тільки перша гора, яку ми підірвали. Тобі цікаво, чому тільки зараз? Відтоді, як нас обдурив Сукарно, минуло вже тисячу років. Тисячу років очікувань і страждань. Але нас не полишала надія, що ми повернемо те, що нам належить. Навіть якщо доведеться застосувати силу.

— Але чого ж ви хочете від людей? — запитала Лєна.— Що може бути настільки важливим, щоб заради нього покрити попелом усю країну?

— Золото.

— Що, даруйте? — Лєні здалося, що вона щось недочула.— Золото? У людей немає золота. Більшості навіть на життя не вистачає.

— Нам це байдуже. Ми засвоїли, що золото — найважливіше в житті.

— Дурниці,— обурено фиркнула Лєна.— Це просто метал, нехай і гарний. Як ви можете стверджувати, що заради нього варто приносити в жертву людські життя?

— Тому що ми заплатили за нього кров’ю. Борг потрібно повертати. Колись ця країна належала нам. Ми були господарями цього острова, поки його не забрали в нас обманом. Але ми нагадаємо, що значить обманювати справжніх хазяїв. За гріхи доведеться платити знову й знову. Наша помста переслідуватиме їх, поки руки не склеяться від крові. Знову й знову,— володар відкинувся на спинку. Губи його скривила іронічна посмішка.— А ти — цікавий екземпляр. Мені досить приємно розмовляти з тобою. Напевно, я тебе залишу. А тепер, іди. Займися справами. Надалі будемо спілкуватися в цей же час.

Він махнув рукою. Знак, що аудієнцію закінчено. Двоє охоронців ступнули вперед і вивели Лєну з тронного залу. Вона зовсім зажурилася від того, що почула. До якої ж історії їй довелося втрапити?

Ет, були б поруч друзі!

Частина третя

Прокляття Сукарно

41

М андрівники йшли, розтягнувшись ланцюжком.

Спроби розглянути щось у підзорну трубу щоразу зазнавали невдачі.

— Якщо вас цікавить моя думка, то про це можна забути,— говорив Лілієнкрон.— Вертикальні стіни, добре охоронювані ворота, безліч вартових. Так само безглуздо, як коли б ми заявилися до них і попросили підйомник.

Оскар мовчав. Він розумів, що вчений багато в чому має рацію, хоча погоджуватися з ним ніяк не хотілося. Фортеця і справді виглядала неприступною. Заввишки метрів чотириста, вона велично здіймалася над околицями й здавалася витесаною просто зі скелі. Навіть Гумбольдт, що не втрачав оптимізму навіть у найбільш безвихідних ситуаціях, виглядав пригніченим. І це вони ще навіть не наблизилися. До могутнього бастіону залишалося ще приблизно з півкілометра. Біля фортеці височіли величезні кам’яні брили, між якими охоронці з верховими ящерами розбили табір.

До мандрівників долинало глухе ричання ящерів. Картину доповнювали дерев’яні загони й кілька примітивних наметів. За табором розміщувався вал і сходи,— обоє добре охоронялися. Отут камуфляж не допоможе. Навіть якщо Лєна й там,— чого не можна було стверджувати з упевненістю,— як вони потраплять усередину? Оскар сподівався, що батько не буде на цьому наполягати. Звісно, маскування дуже допомогло, але навряд чи з його допомогою можна непомітно проникнути до фортеці.

— Найкраще сховатися між скелями й трохи відпочити,— заявив Гумбольдт.— Дуже гарне місце. Потрібно подумати, як бути далі,— він сумно посміхнувся.— Боюся, ви вважатимете мене божевільним, але якщо ми нічого не придумаємо, я піду до охоронців і запропоную обмінятися бранцями. Схоже, кам’яні — розумні істоти. Якщо вони щось роблять, то не без причини.

— Так, звісно,— додав Оскар.— І причина в тім, що вони злостиві. Іншого пояснення я не бачу.

Гумбольдт похитав головою:

— Жодна істота не злитиметься без причини. Окремі індивіди — так, але не весь вид. Я маю довідатися, чому вони так чинять, що ними рухає, а задля цього з ними треба поговорити. Імовірно, як і в усіх розумних істот, у них існує своя ієрархія. Тобто, є керівник, який віддає накази. Я з ним поговорю й попрошу обміняти Лєну на мене.

— Ви мали слушність,— пробурмотів Лілієнкрон.— Ви безумець. Тепер навіть я в цьому впевнений. Одне запитання: навіть якщо не враховувати того, що ми не розуміємо мови кам’яних, що може їм зашкодити взяти в полон усіх нас? Від нас їм немає ніякої користі, крім м’язової сили.

— Отут ви помиляєтеся, Лілієнкроне. Дещо є.

Учений кинув на Гумбольдта скептичний погляд.

— І що це, дозвольте поцікавитися?

— Знання,— постукав себе по лобі дослідник.— Інформація. Те, що їм конче потрібно отримати, чого вони дуже потребують. Щоправда, я не впевнений, чи підуть вони на переговори.

— Що за інформація? Про що ви говорите? Поділіться з нами. Ми маємо право знати.

Гумбольдт похитав головою.

— Ні. Для вашого ж блага.

— Але...

— Вас колись допитували? По-справжньому, а не у вигляді щиросердної бесіди?

— Ви маєте на увазі катування?

Гумбольдт кивнув:

— Повірте, жодна людина катування не витримає.

Якщо буде хоч найменша підозра, що ви щось приховуєте, вас катуватимуть доти, поки ви не викладете все. І будьте певні, ви розповісте все. Навіть те, чого не знаєте. Єдиний шанс — це не знати. Саме тому я нічого не можу вам розповісти. Нікому з вас,— він обвів поглядом свою команду.

В Оскара защемило серце. Він не знав, що батька катували. Коли це було, і які таємниці в нього вивідували? Але запитати про це він не наважився. Не зараз.

Час спливав.

Вони спали, спостерігали, вичікували. Оскар дрімав і думав про Лєну. Як вони зустрілися, як разом робили перші розбійницькі нальоти, як потім із цього сміялися. Як часто він не спав і чекав, коли ж вона повернеться. Як часто лічив години до наступної вилазки і, бувало, з хвилюванням сидів біля її ліжка, коли вона хворіла. Він розповідав їй історії, читав, іноді навіть співав. Навіть незважаючи на всі труднощі, всі погані спогади тьмяніли, у пам’яті залишалося тільки хороше. А ось тепер її немає, і може статися так, що вони більше ніколи не побачаться. Він утер сльозу в куточку ока. Клята печера! Навіть після стількох днів, проведених тут, унизу, він ніяк не може звикнути. Занадто низький вміст кисню, занадто високий — сірки. Страшна сухість і нестерпна спека.

У похмурих сутінках червоного небосхилу хвилини непомітно перетікали в години, години — у дні.

Віддалік сиділи Гумбольдт із Лілієнкроном і щось обговорювали.

Незабаром вони повернулися.

Їхній вердикт був невтішним.

— Жодних шансів,— заявив Гумбольдт із серйозним виразом обличчя.— Ворота охороняються цілодобово. Охорона змінюється щочотири години, причому за цей час ніхто нікуди не відходить. Пост залишають тільки тоді, коли приходить зміна. Пробратися всередину непомітно не вийде. Залишається тільки прорватися силою, але це буде дорівнювати самогубству. Кам’яні — чудові воїни, хоча боротися їм, власне, і нема з ким. Цей світ і без того належить їм. А тут, крім піщаних акул, ворогів у них немає.— Він уперся руками в стегна: — Вирішено. Я йду до них і пропоную обмін. Нічого іншого не залишається.

— Зачекай,— Еліза м’яко поклала руку йому на плече.— Мені б хотілося спробувати останній варіант. Ми з Оскаром говорили про це, і він теж не проти. Потрібно тільки знати, де тримають Лєну.

— Що спробувати? Про що ви говорите?

— Пізніше розповім. Зараз мені потрібен абсолютний спокій. Мені потрібно вступити в контакт із Лєною, і не можна, щоб мені заважали. Чи є в нас якась її річ, що вона любить?

— Так, ось,— Шарлота вийняла щось із сумки.— Шпилька. Я її зберегла.

Вона витягла прикрасу, що її Лєна купила в торговому домі.

— Дуже добре,— зраділа Еліза.— Цього має вистачити. Я сяду он там, на камінь, і, будь ласка, не заважайте мені в найближчі десять хвилин.

Оскар дивився, як Еліза піднялася на високий камінь, відкрила сумку з лікарськими травами й настоянками й почала змішувати інгредієнти.

— Що вона робить? — запитав Лілієнкрон.

— Гадаю, готується до переселення душі,— пояснив Оскар.— На її батьківщині, на Гаїті, це розповсюджений спосіб спілкування з померлими. Але він діє і стосовно живих. Дуже важливо, щоб ніхто не перешкодив проведенню ритуалу. Інакше можна чекати катастрофічних наслідків.

— Наприклад?

— Душа Елізи може заблукати й більше не повернеться в тіло. Люди, з якими відбувається подібне, перетворюються на порожні оболонки — на зомбі, як їх називають на Гаїті.

Лілієнкрон покривився:

— Жахливо. Тоді я краще помовчу.

Еліза закінчила підготовку й запалила трави в мисочці. Повалив густий дим. Навіть на відстані в Оскара на очах виступили сльози. Еліза сіла, схрестивши ноги, опустила обличчя до мисочки й глибоко вдихнула.

Лєна здригнулася. Щось хотіло заволодіти її тілом. Усе почалося з повільного руху уздовж спини, потім це відчуття дісталося до самої потилиці. Відчуття було таким сильним, що вона не могла опиратися.

— Усе гаразд? — подивився на неї володар.

Лєна саме збиралася розповісти йому про свою батьківщину в далекій Німеччині, але від ніг здійнялася друга хвиля неприємних відчуттів.

— О...

Вона відчула такий приступ нудоти, що застогнала й опустилася на коліна.

— Ти хвора?

— Я... я не знаю. Зовсім несподівано.

— Нехай тебе відведуть у твою камеру.

Ноги в дівчини підкошувалися, тіло стало немов ватяним. Вона не опиралася.

Що з нею таке? Голова розколюється. Ніколи ще такого не було. Звісно, головні болі бували, але це зовсім інше. Начебто в голові перебував хтось сторонній. Їй здавалося, що вона навіть чує голоси. Багато голосів. У черепі гуло, немов у бджолиному вулику.

Володар має рацію, напевно, вона справді занедужала. Можливо, через дивну їжу, якою її годували.

Вона обіперлася об стіну рукою й повільно пішла до лежанки. Охоронець почекав, поки вона сіла, й зачинив важкі кам’яні двері.

Лєна лягла на спину і втупилась очима в стелю. Голова паморочилася менше. Навіть нудота майже минула. Та голоси залишилися. Один здався їй знайомим. Жіночий голос, дуже схожий на голос Елізи. Він то голоснішав, то майже заглушався іншими. Дівчина спробувала на ньому зосередитися. Постаралася відітнути всі інші голоси. Вийшло. І чим яснішим ставав голос, тим менше її нудило.

За деякий час удалося навіть розібрати окремі слова.

Де ти?

Як тебе знайти?

Подай нам знак!

Заклик був таким сильним, що Лєна встала й підійшла до вікна. В обличчя вдарив гарячий вітер. Знак? Про який знак говорить голос? Світ перед нею був червоним. Червоне небо, червоний пісок, червоні камені. Який знак подати? Вона обернулася й оглянула кімнатку. Відро з водою, щось на кшталт туалету, стіл, стілець, дерев’яний лежак зі світлим простирадлом.

Погляд затримався на простирадлі. Єдиний пред- мет зі світлого матеріалу. Світла тканина.

Немов уві сні, вона зірвала простирадло з лежака й повернулася до вікна. Дівчина не розуміла, чому це робить, але в неї з’явилося нестримне бажання вивісити простирадло з вікна. Вона довго ще стояла, дивлячись, як тканина майорить на вітрі. Коли стало вже зовсім несила, вона витягла її назад, розстелила на постелі й міцно заснула.

42

— Д ивіться, нагорі! — Оскар махнув рукою на верхню частину фортеці.

У вікні четвертого поверху майоріла світла хустка. Немов більмо на оці, серед цих червоних і коричневих кольорів. Вона висіла досить довго, потім знову зникла. Здогадатися, хто її вивісив, було зовсім не важко. У приміщенні за вікном було темно.

Серце в Оскара скажено калатало. Невже?..

Він подивився на Елізу. Та розплющила очі й утомлено дивилася на фортецю. Обличчя в неї було задоволеним. Гумбольдт узяв її за руку.

— Ну що, вийшло?

Вона кивнула:

— Здається, так. Вона мене почула й відповіла.

— Хто відповів? — Лілієнкрон усе ніяк не міг второпати, що відбувається.

— Лєна,— пояснила Еліза.— Я вийшла з нею на зв’язок і попросила, щоб вона дала нам знак.

— Так вона й зробила,— підтвердив Оскар.

Він повернувся поглядом до того місця, де розвівалося на вітрі простирадло над грубо обтесаними каменями. Він це точно запам’ятав. Нижня частина замку, трохи навскоси від головного входу. Під вікнами проходив тонкий карниз. Якщо враховувати, що висота кам’яних блоків приблизно метр, то вікно було метрів за сорок над землею. Високо, але нічого неможливого.

— Про який план ви говорили? — подивився Гумбольдт на Оскара поверх окулярів.

— Хочу дістатися до карниза й по ньому пройти до вікна. Бачиш, воно трохи вище? Якщо мені це вдасться, то все інше буде не складно.

— Ти з глузду з’їхав,— заперечила Шарлота.— Туди ніхто не зможе залізти без альпіністського спорядження. Ти шию собі зламаєш.

— Не зламаю,— відповів Оскар.— Певний ризик, звісно, є, але я маю спробувати. Мені здається, я зможу звільнити Лєну.

— І як? У тебе немає ані мотузок, ані гачків, ані спеціальних черевиків.

— Немає. Та натомість є оце,— Оскар відкрив сумку і вийняв камуфляжний костюм.

— Що це? Карнавальний костюм? — здивовано підняв брови Лілієнкрон.

— Одяг злодія-верхолаза з касти злодіїв-майстрів. Мені подарували його в місті інків на подяку за нашу допомогу під час подорожі в Андах. Він уже не раз мені став у пригоді.

— Що це за матеріал? — Лілієнкрон провів по тканині рукою.

— Черевики й рукавички зроблені з луски комах, решта — з волокон, сплетених із їхньої шкіри. У ньому легко можна забратися на скелю. Ось, самі спробуйте!

Лілієнкрон узяв черевик і притиснув його до вертикальної поверхні скелі. Черевик було зроблено з тон кої вичиненої шкіри, а підошва була покрита шаром тонкої, але міцної луски. На превеликий подив ученого, черевик не впав, а залишився висіти.

— Неймовірно,— здивувався Лілієнкрон.

— Бачите? Тому я й думаю, що в мене вийде.

— Ти впевнений, що хочеш? — запитав Гумбольдт.— Навіть із таким костюмом буде непросто. Не кажучи вже про те, що ти робитимеш, коли знайдеш Лєну.

— Вирішу на місці,— відповів Оскар.— Якщо підйом буде дуже крутим, доведеться шукати інший шлях. Візьму з собою мотузку та лампу. І води. Все це поміститься в моєму рюкзаку. Не хвилюйтеся. Я половину життя провів, забираючись у чужі будинки. Якщо ви хочете зайнятися чимсь корисним, продумайте, як нам звідси вибратися. Якщо ми повернемося, нам доведеться поспішити.

Гумбольдт і Лілієнкрон потисли Оскару руку на прощання, Еліза обняла, а Шарлота навіть поцілувала в щоку.

— Повертайтеся благополучно, добре? І бережи себе,— вона завагалася й додала: — Я тебе люблю.

— Я знаю.

Із цими словами він розвернувся й побіг.

Оскару не хотілося, щоб інші помітили, як він хвилюється. До подарованої речі в нього було двійчасте почуття. Звісно, досі костюм-хамелеон йому дуже допоміг, але раптом він разом зникне, як обіцяв древній проводир інків? Але повертатися було вже занадто пізно. Пригнувшись, він побіг уздовж скелі до фортеці.

Метрів за триста він зупинився. Гарне місце для підйому. Юнак ковтнув води й перевірив, чи все добре закріплене. Настав момент істини.

Рукавички були дуже зручними. Здавалося, вони просто вростають у грубу гірську породу. Оскар намацав уступ і підтягнувся вище. Між погано підігнаними блоками були зазори в кілька сантиметрів, які легко можна було використати як опору. За своїм злодійським минулим у Берліні він знав, наскільки важливо мати гарну опору. Не можна, щоб стіни торкалося менше трьох кінцівок. Або дві руки й нога, або дві ноги й рука.

Юнак видирався по крутій стіні, немов гекон. Були, звісно, уступи та карнизи, що утруднювали просування, але в цілому здолати фасад було нескладно. У декількох місцях порода була вже старою і крихкою. Там доводилося підніматися з особливою обережністю.

За кілька хвилин він дістався до даху першої вежі.

Глянувши вниз, побачив, що піднявся метрів на двадцять над землею. Вежу охороняло кілька вартових на гігантських ящерах. Вони не звернули на нього ніякої уваги. Йому здалося, що на відстані за валунами він побачив друзів, хоча при поганому освітленні це могло й здатися.

Оскар знову зосередився на будинку перед ним. Тепер він дійшов до найскладнішої частини.

Відстань від даху вежі до карнизу становила приблизно десять метрів. Від основної частини фортеці нова ділянка відрізнялася тим, що на ній було набагато менше щілин і уступів. Камені було підігнано щільніше, їхня поверхня була більш гладенькою. Завдяки рукавичкам, йому вдавалося зачепитися, але відчувалося, що це майже межа їхніх можливостей. «Тільки не дивися вниз»,— повторював він собі. Від висоти паморочилося в голові. Один неточний рух, неспритний крок — і він упаде. Отже, дивитися тільки нагору й двічі думати перед тим, як схопитися.

Повільно, як лінивець, долав він сантиметр за сантиметром. Хекав і сопів. Руки змокли від поту. На щастя, шкіряні петлі рукавичок були міцно стягнуті на зап’ястях, інакше було б непереливки.

Зціпивши зуби, він продовжував просуватися вперед. До карниза залишилося не більше трьох метрів. Потрібно дістатися до нього будь-що.

М’язи слабшали. Руки стали ватяними. Кінчики пальців заніміли, а руки й ноги майже не відчувалися.

Коли Оскару здалося, що він більше не зможе й пальцем поворухнути, кінчики пальців торкнулися верхнього краю карниза. Ось він, довгоочікуваний виступ. Зібравши волю в кулак, він напружив м’язи.

Останній ривок, останній вдих, і він нагорі. Він упорався з цією страшною стіною. Голосно дихаючи, він притулився до стрімкої скелі.

Карниз був завширшки сантиметрів тридцять або сорок. Достатньо, щоб не впасти. Оскар тремтів від утоми. Якби він знав, яким важким буде підйом, не відстоював би його перед друзями з такою впевненістю. Стіна виявилася майже нездійсненним завданням, принаймні, для дороги назад.

Із Лєною вони так спуститися не зможуть. Підніматися по скелі набагато простіше, ніж спускатися. Особливо разом із тим, хто не отримав потрібного тренування, і без необхідного спорядження. Це нереально.

Трохи відпочивши, він продовжив шлях. Карниз досить вузький, тому потрібно було рухатися дуже обережно, щоб не впасти. Кам’яні диски розхитувалися. Кожен крок потрібно було ретельно продумувати. Але після всього, що він уже випробував, ця перешкода здавалася не такою вже й серйозною.

За першим вікном виявилася порожня кімнатка із зачиненими дверима. Вона дуже нагадувала тюремну камеру, втім, напевно, і використовувалася з тією ж метою. У ґратах потреби не було. Навіть якби в’язеньризикнув вибратися на карниз, дуже скоро він би зрозумів, що дороги вниз немає. Униз можна тільки зістрибнути.

Оскар опустив голову і здригнувся. Земля під ногами була так далеко, що не потрібно було навіть напружувати фантазію, щоб уявити, що трапилося б, якби він зірвався. З іншого боку, було не так уже й високо, щоб не розрізняти деталей. Відра, діжки, ящики, сліди ніг великих і маленьких створінь,— усе це було видно досить чітко.

Довелося змусити себе відвести погляд. Провалля притягувало до себе з гіпнотичною силою, і Оскару ніяк не хотілося схибити на останніх метрах. Він доторкнувся ногою до хиткого каменю й вирішив його переступити, але камінь раптом зірвався й полетів униз. Кілька секунд він летів у повітрі, а потім із оглушливим тріском розбився об кругляки у дворі.

Юнак завмер. Чим далі, тим страшніше.

Він бачив, як від стаєнь із ящерами підбігло кілька воїнів, щоб з’ясувати причину шуму. Вони зупинилися прямо під ним. Спочатку уважно оглянули уламки диска, потім підвели голови. До них приєдналися інші охоронці. Оскар скам’янів. Чорти вказували нагору й щось говорили. До нього долинало їхнє ричання.

Будь ласка, Господи, зроби так, щоб вони мене не побачили.

До мети залишилося зовсім трошки.

Хвилини тяглися нестерпно довго. Нарешті, істоти розійшлися й повернулися до своєї роботи. Оскар бачив, як вони знову узялися за свої справи. Невже його не помітили? Але ж вони дивилися прямо на нього! Камуфляж усе-таки чудовий.

Юнак обережно пішов далі. Він прекрасно розумів, що ще одна така необережність, і йому кінець. Можливо, істоти його й не бачили, але вони були зовсім не дурними.

Наступна кімната теж була порожньою. Оскар довго перед нею не затримався й продовжував рухатися далі. Тепер він дістався до вікна, в якому, як він сподівався, бачив простирадло. Він не був упевнений у цьому на сто відсотків, у фортеці була безліч вікон та отворів. Але часу на те, щоб оглянути їх усі просто не було.

Він устав навшпиньки й зазирнув усередину. Серце скажено калатало. Приміщення було таким же темним, як і решта. У ньому розташовувалося кілька предметів. Стіл, стілець і ліжко. І раптом він помітив на ліжку світле простирадло. І на ньому лежала Лєна. Йому схотілося заволати від радості. Але краще цього не робити. Оскар схопився за підвіконня й заплигнув до кімнатки.

43

Л єні снилося, що вона лежить на пляжі, на сонечку.

Хвилі м’яко накочували на берег, а тепле повітря сповиває її, немов затишна ковдра. А поряд із нею лежить Оскар. Він дивиться на неї й посміхається.

— Ну як, добре спиться?

— Чудово,— відповіла вона.— Тільки мені жарко.

Ще трошки, і піду у воду.

— Я з тобою, якщо ти не проти. Але спочатку я тебе поцілую,— він схилився над нею й наблизив губи.

На неї обрушилася холодна злива.

Лєна розплющила очі.

Сон зник. Принаймні, частково.

Зникло море, пісок і сонце. Замість пляжу була незручна лежанка в її кімнатці. Навколо було темно, крізь вікно просочувалося похмуре червоне світло.

Але частина сну все ж таки залишилася. Та частина, де був Оскар. Він сидів точно так, як і щойно на пляжі. І усе ще посміхався.

Лєна підняла руку й провела по своїх губах. Яке чудове відчуття! Начебто її справді поцілували. Вона потягнулася рукою до Оскара, очікуючи, що та пройде крізь нього, що він був усього лише примарою... але торкнулася реальної шкіри.

— Що?..

— Тс-с-с! — Оскар приклав палець до її губ.— Це я. Я витягну тебе звідси.

Дівчина здригнулася, серце в неї схвильовано закалатало. Невже це правда?

— Оскаре?

Він кивнув.

— Ти в порядку? Можеш іти?

— Я...

— Чудово. Тоді ходімо, в нас обмаль часу.

— Але як ти тут опинився, і що це за дивний одяг на тобі? — Нарешті вона зрозуміла, що це не сон, і що Оскару якимсь чином удалося пробратися до фортеці.

— Це довга історія. Інші чекають на тебе внизу. Знайти тебе було не просто, але, на щастя, у нас є Еліза. Вона встановила з тобою контакт, пам’ятаєш?

— Контакт... як?

— Вона говорила щось про злиття душ. Ти нічого не помітила?

— Щось пригадую... Звісно! У мене було таке відчуття, що хтось прокрався в мої думки. Дуже неприємно, скажу я тобі,— вона похитала головою.— Отож що це було? Тепер, коли ти розповів, я все зрозуміла.

— Добре ти придумала із простирадлом,— посміх- нувся він.

— Простирадло?

— Ну, так. Нам потрібний був знак. Як ти гадаєш, як би я знайшов тебе? А тепер ходімо, нам потрібно тікати звідси.

Лєна підвелася й розгублено похитала головою.

Вона ще не до кінця зрозуміла, що ж усе-таки сталося.

— Оскаре?..

— Так?

Дівчина оповила його шию руками й пригорнулася до нього. Він відчув себе справжнім героєм і обійняв її у відповідь. Лєна б із задоволенням його більше не відпускала. Так вони простояли досить довго, поки Лєна не зрозуміла, що іще трошки — і задушить Оскара. Вона відпустила його і змахнула з вій сльозинку.

— Дякую,— прошепотіла вона.

Він погладив її по волоссю:

— Ти ж моя маленька сестричка.

Вона кивнула. Вона все зрозуміла.

— Усе в порядку?

— Так,— відповіла вона.— Усе в порядку.

Лєна підвелася й уважно оглянула Оскара.

— Що за чудесний костюм! — Вона обійшла його з усіх боків і пробурмотіла: — Дивно... Тканина справді змінює свій колір. Справжній костюм-хамелеон.— І похитала головою: — Навіть лякає трошки. Втім, байдуже. Тепер розкажи, який у тебе план?

— Власне, я планував, що ми з тобою підемо тим же шляхом, яким я сюди потрапив, але, боюся, нічого не вийде. Потрібно шукати інший варіант.

Лєна підійшла до вікна й витягнула шию.

— Ти видерся по стіні? Жартуєш?

— Ні. Дивися,— Оскар підійшов до стіни й почав підтягуватися. Начебто на стіну піднімався величезний павук.— Це не дуже складно,— він помовчав.— Але вдвох не вийде. Залишається тільки пробратися через внутрішні приміщення.

Лєна підняла брову:

— Це неможливо. У фортеці сила-силенна охоронців.

— Ти знаєш дорогу?

— Так. Але я не розумію, як...

— Клич охорону.

Лєна ніяк не могла зрозуміти, чи жартує Оскар, чи ні.

— Що мені робити?

— Ззовні стоїть вартовий. Поклич його. Найкраще з якогось приводу заманити його до кімнати, тоді інші не зможуть його побачити. Я поки постою тут, у кутку.

— А потім? Він побачить тебе, схопить і кине до камери.

— Не схопить, повір.

Лєна завагалася. Вона знала Оскара досить довго, щоб зрозуміти, коли він жартує, а коли говорить всерйоз. Зараз, схоже, він говорив серйозно.

— Гаразд. І що мені робити потім?

— Найкраще відвернутися й заплющити очі. Буде дуже яскраве світло.

Із цими таємничими словами Оскар став у куток. Як не дивно, костюм дійсно мав властивість робити свого хазяїна майже невидимим. Дівчині доводилося напружувати зір, щоб побачити, де стояв Оскар.

Вона повільно підійшла до дверей. Відкашлялася й ударила кулаком.

— Агов! Я прокинулася. Я хочу вийти.

Заскреготав засув.

— Не забудь відвернутися й заплющити очі,— почула вона шепіт Оскара.

Двері відчинилися. На порозі з недовірливим виглядом стояв чорт. Він підняв голову й принюхався. Небезпечно блиснув спис. Він щось гаркнув. Лєна повільно відступила. Просто як у казці. От зараз він скаже: «Тьху, тьху, тьху! Людським духом пахне!» Кам’яний зробив крок уперед. За секунду кімнату опромінила сліпуча блискавка. Лєна замружила очі, але світло сліпило навіть крізь заплющені повіки. Треба було послухатися Оскара й відвернутися. Пролунав неприємний шум. Тріск, начебто щось розбилося. Оскар схопив Лєну за руку:

— Готова?

Вона кивнула. Розплющила очі й подивилася на чорта. Той був прямим і нерухомим, як колода.

— Що з ним?

— Немає часу пояснювати, але це ненадовго. У нас є хвилин десять, поки він не здійме тривогу.— Оскар повернув рукоятку індукційної лампи.— На жаль, потрібно досить довго чекати, поки вона знову зарядиться,— пояснив він.— Але за цей час ми можемо досить далеко відійти. Ходімо! Ти перша.

Лєна завбачливо зачинила двері й засунула засув.

Вони дісталися до сходового майданчика. Десь глибоко під ногами гуркотіли величезні машини. Вони йшли коридорами, і з бічних проходів долинав дивний шум. Начебто гули великі мотори. Іноді вчувалися й інші звуки, що нагадували клацання батогів. Із одного проходу війнуло сіркою. Пахло димом і мастилом. Лєна стягла черевики. Краще йти босоніж: у кам’яних по-диявольському гострий слух.

Немов дві примари, зісковзували втікачі вниз по величних кам’яних сходинках. Сходи спускалися по спіралі. Поруччя не було, відтак не можна було звіситися й подивитися, що там унизу. На всі боки розходилися відгалуження. «Зверху спуск, напевно, був схо- жим на колесо з безліччю спиць»,— подумав Оскар.

Вони не пройшли й половини, як помітили рух в одному з проходів. На стінах тремтіло мерехтливе світло смолоскипів.

— Мерщій за мною,— шепнув Оскар.— Пригнися якнайнижче.

— Тебе можуть побачити,— тихо відповіла Лєна.— Чи не краще нам буде звернути в якийсь прохід?

— Не переймайся. Обережніше,— Оскар став, широко розставивши ноги, прикриваючи собою дівчину.

Лєна причаїлася за ним і стежила, як істота зі смолоскипом вийшла із проходу на сходову клітку. Світло вогню освітило і їх. Лєна затамувала подих. Кам’яний підійшов до них майже впритул. У будь-який момент їх могли помітити. Але коли їх розділяло не більше п’яти метрів, істота звернула до найближчого проходу і зникла.

— Бачиш? — повернувся до неї Оскар.

— Але як таке можливе? — прошепотіла дівчина.— Я могла б заприсягтися, що він іде просто на нас.

— Можливо, так воно й було. Тільки бачити нас він не міг. Тут світло погане, і костюм-хамелеон нам допоміг. Поки ми поводимося тихо, ми залишаємося невидимими. Ходімо далі.

Коліна в Лєни тремтіли, але в душі спалахнула надія. Уже видно кінець сходів. Іще два прольоти — і вони вийдуть у вестибюль.

Як же їй хочеться втекти з цього похмурого палацу! І не тільки з палацу. Їй хотілося знову повернутися нагору, до денного світла та свіжого повітря. Їй схотілося знову побачити друзів і синє небо. Геть звідси!

Аж тут пролунало ричання. Унизу, у вестибюлі вона роздивилася силует чорта. На тлі відчинених дверей його кручені роги та довгі руки нагадували леза ножиць. Поряд із ним було створіння, схоже на крота, з ластами та довгою гострою мордою. Завбільшки воно було з добру вівчарку, але більш кремезне. Чудовисько сиділо на повідці, на шиї в нього був металевий нашийник. Як і всі мешканці цих місць, істота була майже сліпою, але, ймовірно, мала чудовий слух і нюх. Вона грізно рикнула й натягнула повідця. Дівчина скрикнула.

Оскар блискавично кинувся вперед і затулив собою подругу. «Собака» ричала й хрипіла з піною біля рота. Її хазяїн, чорт вражаючого зросту, обернувся й подивився на сходи. Зі списом в одній руці й повідцем в іншій він почав підніматися сходинками. До нього було метрів десять. Вісім... Шість. Лєна вже чула гучне дихання звіра.

— Очі,— прошепотів Оскар.

Цього разу вона відразу ж послухалася. Зблиснула червона блискавка. Коли дівчина знову розплющила очі, чорт перетворився на камінь. У руці він продовжував стискати повідця з «кротом». На відміну від хазяїна, той не скам’янів і продовжував із хрипом рватися вперед. Однак, кам’яна рука надійно втримувала його на місці.

Проблема полягала в тому, що повз нього було складно пройти. Сходи були вузькими, а чудовисько виглядало надзвичайно злісним. Крім того, воно так гарчало, що незабаром збіглися б усі охоронці. У верх- ній частині вежі вже заметалися вогники.

Лєна подивилася вниз. До землі ще метрів зо три.

— Стрибаймо,— шепнула вона Оскару.— На рахунок три. Раз... два... три.

І вони стрибнули. Приземлення на тверду кам’яну підлогу виявилося дуже болючим. Лєна спробувала підвестися на ноги, але ліву ногу пронизав гострий біль. Вона спробувала ступнути й скривилася від болю. Схоже, пошкодила ногу.

— Усе гаразд? — пошепки запитав Оскар.

— Не знаю... Здається, вивихнула ногу,— прошепотіла Лєна, зціпивши зуби.— Але ми не маємо часу зволікати. Потрібно йти далі.

— Обіприся на моє плече. Я виведу тебе.

Притягнуті спалахом блискавки й гарчанням істоти, з усіх куточків залу в їхній бік бігли чорти. Їх було шість або сім. Повз них складно було б пробігти. Навіть камуфляж не допоміг би. Очі в них світилися люттю, і грізно виблискувала зброя. Оскар крутнув рукоятку лампи. Лєна бачила, як він старається, але розуміла, що цього недостатньо. Щоб виграти час, вона крикнула:

— Дозвольте нам пройти. Ми вам не вороги.

На її слова ніхто не відреагував. Із шахт і проходів вибігали дедалі нові чорти.

— Якщо ви підійдете, ви перетворитеся на камінь. Подивіться на вашого товариша на сходах. Він теж нас не послухався. Самі бачите, що вийшло.

Лінгафон хрипів і присвистував. Кам’яні зупинилися лише на мить, і продовжили рухатися в їхній бік.

— Дідько,— вилаялася Лєна.— Здається, мої погрози не справили на них ніякого враження. Скільки тобі ще потрібно?

— Уже готовий. Очі! — Оскар підняв лампу над головою й натиснув на кнопку.

44

— Б ачили? — Лілієнкрон витягнув руку в бік замку.

За центральними воротами спалахнула блискавка. Для природного світла вона була занадто холодною і занадто яскравою. Таке світло можна було отримати тільки штучним шляхом.

— Лампа! — вирвалося в Елізи.— Індукційна лампа.

— Охоронці! — гукнула Шарлота.— Вони біжать до сходів. Там щось відбувається.

Гумбольдт уже вискочив із прихистку й кинувся до фортеці.

— Зачекайте! — спробував утримати його Лілієнкрон.— Ви ж не зможете...

Але його слова залишилися непочутими.

— От шибайголова! — кинув роздратовано вчений.— Він усіх нас видасть. І що тепер робити?

— Що ще залишається? — знизала плечима Шарлота.— Тільки бігти слідом,— і вона теж кинулася до фортеці.

— Ви що, усі з глузду з’їхали? Кам’яні всіх нас схоплять. Чому мене ніхто не слухає?

— Ходімо, професоре,— простягнула йому руку Еліза.— Один за всіх і всі за одного, хіба не так кажуть? Оскар і Лєна в небезпеці. Ми не можемо кинути їх напризволяще.

Лілієнкрон неохоче дозволив підняти себе на ноги.

— Ви читали народні балади?

Еліза тільки посміхнулася, схопила сумку з Вілмою й побігла.

Тепер уже всі мандрівники мчали до фортеці. Вони вже помітили ящерів. Ті затурбувалися, адже гуркіт був чутний і їм. Деякі тварини були вже осідлані — напевно, підготовлені до подорожі по пустелі. У дворі стояв різкий запах. Він ішов від годівниць, де, схоже, лежало підгниле м’ясо, яким годували цих тварин.

Гумбольдт із Шарлотою дісталися до сходів. Вони вже ладні були бігти нагору, коли спалахнула друга блискавка. Значно слабша, ніж перша, але досить яскрава, щоб освітити внутрішню частину залу.

На стінах затанцювали дивні тіні. Еліза розглянула контури декількох дюжин рогатих створінь. Помітила вона й списи зі щитами.

У цю мить із фортеці вискочили дві фігурки. Вони нерішучо зупинилися — мабуть, втратили орієнтацію. Еліза затамувала подих.

Лєна з Оскаром!

Гумбольдт побіг до сина й обхопив могутніми руками. Шарлота вже теж була поряд. Дівчатка кинулися на шию одна одній. Еліза зупинилася. По щоках у неї текли сльози. В Оскара все вийшло!

Раптом пролунав ріг.

Посмішки Елізи немов і не було. Їх виявили. Гумбольдт обхопив Лєну рукою,— здається, вона накульгувала,— і вони поспішили вниз. Коли він помітив Елізу, замахав руками, немов намагався щось сказати. Цікаво, що?

— Схоже, він хоче, щоб ми йшли до тварин,— Лілієнкрон уже стояв поряд із нею. Він важко дихав.

Еліза скептично подивилася на ящерів.

— До цих чудовиськ? Він збожеволів.

— Краще робити так, як він говорить,— заперечив Лілієнкрон і потяг її за собою.

У цей момент на верхніх сходинках з’явилася рогата істота. Рухалася вона неймовірно повільно. За нею вийшла ще пара. Потім четверта, п’ята... З кожною миттю їх ставало дедалі більше й більше.

— Тікаймо! — почули вони крик Гумбольдта.— До ящерів, мерщій!

Він обернувся, вклав в арбалет стрілу й випустив її в одного з переслідувачів.

Особливої шкоди чудовиську це не завдало, але рівновагу воно втратило. Захиталося, немов статуя, нахилилося і з гуркотом звалилося на кам’яні плити. Інші продовжували рухатися до них. Не дуже швидко. Повільно, незграбно, немов лялькова армія, але не зупиняючись ані на хвилину.

— Вони ще паралізовані,— пробурмотіла Еліза.— Світло робить їх слабкими. Вони стають повільними, але не зупиняються.

— А що з іншою лампою? — крикнув Лілієнкрон.— Можемо ще раз засліпити їх блискавкою.

— Уже запізно,— відповів Гумбольдт.— Їх надто багато. Потрібно якнайшвидше дістатися до ящерів.

Із жахом бачила Еліза, як із воріт з’являлося дедалі більше й більше жахливих чортів. «Як личинки з темряви»,— промайнула в неї думка. Коли вона обернулася до товаришів, Гумбольдт уже добіг до найбільшого із чотирьох ящерів. Довжина чудовиська від голови до хвоста була не менше десяти метрів. Забувши про страх, Гумбольдт піднявся по невеликій драбинці на спину тварини й сів у сідло. Ящір заревів.

— Мерщій! — гукнув учений.— Залазьте й міцно тримайтеся. Гладенькою дорога не буде.

П’ятеро мандрівників забралися на ящера й улаштувалися на спині.

Не зрозуміло, на скільки чоловік було розраховане сідло, але вони всі на ньому розмістилися.

Гумбольдт схопив поводи, голосно крикнув і вдарив ногами по шиї тварини. Нічого не відбулося. Кам’яні вже спустилися по сходах. Їх було сорок або п’ятдесят... Ціла армія.

У цей момент пролунав гуркіт. Ящір злякано мекнув, устав дибки й кинувся вперед. Повз годівниці, через паркан, уздовж сараїв, у яких зберігалися підстилки й корм. Інші ящери запанікували. Вони заревіли, зірвалися з місця й кинулися в різні боки. Елізі ледь удавалося триматися, так швидко мчала тварина в пустелю.

На обличчях друзів застиг жах. Вони мертвою хваткою вчепилися у сідла. Тільки один із них виглядав задоволеним — Лілієнкрон. Він тріумфально помахав над головою гвинтівкою.

— Можливо, ваша зброя й краща,— сміючись, крикнув він Гумбольдту.— Але моя — гучніша!

45

Я щір біг і біг.

Гумбольдт скерував тварину прямо у відкриту пустелю. Гарячий вітер обдував обличчя Оскара. Повз них пролітали дюни й кам’яні брили. За ними здіймалися хмари пилу. Ящір біг напрочуд рівно. Тільки лапи миготіли над піском. Величезні ороговілі пазурі не давали лапам провалюватися в м’який ґрунт. Далеко на обрії ще виднілася фортеця.

— Куди ти женеш ящера? — крикнула Еліза Гумбольдту.— Підйомник в іншому боці.

Гумбольдт похитав головою.

— Я не хочу до підйомника.

— Ні? — здивувалася жінка.— Тоді куди? Я думала, ми збираємося повернутися на поверхню.

— Звісно, збираємося, тільки іншим шляхом.

Більше він нічого не сказав, продовжував удивлятися в жовтий туман.

Оскар запитально подивився на Елізу, але та тільки плечима знизала. Очевидно, тільки Гумбольдт знав, куди вони прямують.

За деякий час ліворуч із всюдисущого туману проступили обриси каменів. Гострі стрімчаки, гладенькі скелясті стіни, величезна кількість обтесаних валунів найрізноманітніших форм.

Оскар насупився. Це місце було йому знайоме.

— Каменоломня! — вигукнув він.— Ось той схил, яким ми піднімалися! А нагорі — те місце, де я розмовляв із Ніянг. Бачите?

Гумбольдт вийняв кишенькового годинника.

— Якщо я не помиляюся, у нас іще чверть години. Можемо ненадовго зупинитися.

— Навіщо? — поцікавився Лілієнкрон.— Ви, нарешті, хочете розповісти нам, що збираєтеся робити?

— Якщо я розповім, ви вирішите, що я божевільний. Обійдемося без цього. Як ви поставитеся до того, щоб вистрілити ще раз?

— Ви жартуєте? — здивувався Лілієнкрон.— Тут повсюди наглядачі. Вам не досить того, що за нами назирці мчить ціла армія?

— Якщо чесно, то ні. Чим більше, тим краще,— широко посміхнувся дослідник.— Хочу, щоб якнайбільше цих чудовиськ звернуло на нас увагу. Ну то що, вистрілите ще разок, чи мені забрати у вас гвинтівку й зробити це самому?

— Божевільний! — вигукнув Лілієнкрон.— Вас потрібно запроторити до психіатричної лікарні. І не сподівайтеся, що я не сповіщу про це у своєму звіті, коли ми повернемося в Берлін. Втім, якщо ви наполягаєте...

Він підняв гвинтівку й двічі вистрілив. Гумбольдт схопив поводи, і цього разу ящір рвонув не так різко. Вони попрямували праворуч від каменоломні.

Оскар уже міг бачити вхід до печери з грибами. Він зрозумів, куди хоче дістатися батько. Ось тільки, що йому там потрібно?

Цієї миті у каменоломні затрубив ріг. На гребені пагорба, вимахуючи зброєю, з’явилися наглядачі. Деякі навіть уже почали спускатися крутим схилом.

— Ну ось! — вигукнув Лілієнкрон.— Наші знайомці вже зовсім близько. Ви тільки огляньтеся!

Усі обернулися. На обрії здійнялася хмара пилу.

Переслідувачі наближалися. Схоже, вони зібрали всі свої збройні сили.

— Їх сотні! — гукнула Шарлота.— Вони зібрали весь свій народ.

Над військом висіла хмара червоного пилу й попелу. Немов насувалася піщана буря.

— Чудово! — промовив Гумбольдт.— Саме на це я й сподівався. Моліться, щоб я не помилився в розрахунках.

Чудово? Як розуміти подібне зауваження Гумбольдта?

І про які розрахунки він говорить? Оскар подумав, що батько, як завжди, висловлюється дуже загадково.

Дослідник спрямував ящера до входу в печеру й там його зупинив. Він зіскочив зі спини тварини в пісок, провів його ще кілька метрів і прив’язав поводи до гострого уламку скелі.

— Ходімо, нам із вами потрібно спуститися вниз. Візьміть із собою все, що потрібно, і не забудьте Вілму. Зустрічаємося внизу, біля водойми,— із цими словами він зник у півтемряві печери.

Часу залишалося зовсім мало. До них уже наближалися наглядачі з каменоломні. Оскар бачив, як блищить зброя в них у руках. Роги грізно здіймалися вго- ру, по піску волочилися батоги.

Разом із Лєною та Шарлотою він побіг за батьком. У Гумбольдта був план, у якому він не сумнівався. І Оскар не мав ані найменшого уявлення про те, що дослідник збирався зробити. Але це мало бути щось надзвичайне, адже печера закінчувалася тупиком.

Гумбольдт був зайнятий. Похідним ножем він зрізав один із кулястих грибів і відокремив його від коріння дерева. Декількома точними рухами очистив низ гриба від міцелію, перевернув гриб догори ногами й почав вирізати діру в оболонці. Гриб був метрів зо три в діаметрі й порівняно з іншими був відносно маленьким. Зараз дослідник нагадував маленького собачку, що грається з величезним м’ячем.

— Ви збираєтеся приготувати печеню? — у голосі вченого звучав неприкритий сарказм.

Гумбольдт криво посміхнувся.

— Оригінальна думка, але маю вас розчарувати.

У мене немає ні цибулі, ні шпику.

— Може, ви, нарешті, скажете, що задумали? — розсердився Лілієнкрон.— У нас залишилося всього лише кілька хвилин. І сховатися ми ніяк не зможемо,— він указав на гриб.— Тут нас знайде й дитина.

— Ви можете думати, що хочете,— похитав головою Гумбольдт.— Просто повірте мені, я знаю, що роблю. А тепер допоможіть мені зіштовхнути цю штуку у воду.

— Що я маю зробити?

— Годі теревенити, беріться до роботи!

За кілька митей гриб погойдувався на поверхні води, немов корок. Гумбольдт нервово звірився з годинником.

Оскар сушив собі голову, міркуючи, що ж задумав батько. Раптом погляд його зачепився за темний отвір у стелі печери. Цікаво, чи гриб у нього пролізе?

І тут його немов блискавка простромила. Звичайно!

Подорож до центру Землі. Як він раніше не здогадався! Все так просто й так геніально.

Шарлота несміливо торкнулася його руки.

— У тебе такий вигляд, начебто ти побачив примару.

— Щось у цьому сенсі,— погодився Оскар.— Здається, я знаю, що він хоче зробити.

Закінчити він не встиг. Затрубив ріг. Вілма пискнула й сховалася в сумку. Вона тремтіла всім тілом. По спині Оскара рясно котився піт. Вхід до печери стемнів від армії, що наближалася.

— Усім стати за мною, мерщій,— звелів Гумбольдт.— Говоритиму я.

— Добре, любий колего,— відповів Лілієнкрон.— Адже саме ви втягли нас у цю халепу. Але не думаю, що вам доведеться багато говорити. Нас перетворять на рабів, як і всіх інших. А може, й іще щось гірше зроблять. А все через вас і вашу нестерпну гордовитість,— голос у нього тремтів.

Кам’яні наближалися до них стіною. Не квапилися, не бігли, знали, що вислизнути від них неможливо.

За рядом загрозливих воїнів прямували носії з паланкіном на плечах.

— Володар,— шепнула Лєна.— Я з ним уже розмовляла.

Гумбольдт із цікавістю підняв брову.

— Як це?

— Мій лінгафон пристосувався до їхньої мови. Я розумію їх, а вони мене.

Гумбольдт здивовано подивився на дівчину.

— Чудові новини! Буде краще, якщо ти даси свій прилад мені.

Лєна витягла лінгафон із-під коміра й подала дослідникові. Тим часом відстань до чортів скоротилася до двадцяти метрів. Вони опустили паланкін і допомогли володареві вийти. Перед ними стояла згорблена й неймовірно давня істота. Тримався правитель дуже прямо й випромінював таку гідність, якої Оскар ніколи не бачив. Його почт був набагато крупнішим і сильнішим, але все ж таки, коли він проходив повз них, усі шанобливо схиляли голови. Метрів за три від Гумбольдта він зупинився.

— Ти,— вказав він на дослідника.— Ти керівник цієї групи?

Голос у нього рипів, немов мірошницьке жорно.

— Так, великий королю,— Гумбольдт злегка схилив голову.— Радий познайомитися з вами.

Старий не відреагував на лестощі й продовжував оглядати інших. Погляд його зупинився на Лєні.

— Дівчинка з вогненним волоссям. Як шкода, що ти не оцінила наше товариство. Я сподівався, що ми продовжимо наші бесіди.

Гумбольдт поклав руку на плече дівчини.

— Це не її провина. Я вирішив повернути її до нас. Як її опікун я відповідаю за її долю.

Старий довго дивився на Гумбольдта.

— Я знав, що ви прийдете. Так було провіщено.

Дослідник кивнув.

— Виходить, ви мудрі й зуміли зазирнути в майбутнє. Так і є. Ми тут, щоб зняти з вас прокляття. Ми маємо розплатитися за обман, що заподіяв вам король Сукарно багато років тому. Ми хочемо повернути те, що вам належить.

Старий володар голосно втягнув повітря. Оскар помітив, як спалахнули його очі. Темно-червоним полум’ям, що немов жевріло в глибині цієї істоти.

— Як насмілюєшся ти згадувати це ім’я? — прогримів голос із лінгафона.— Хіба ти не знаєш, що кожний, хто його вимовить, повинен померти?

— Спочатку уважно мене вислухайте. Ви довго мовчали, тому не складно буде приділити мені трохи часу. Як довго ви вже живете в цьому пеклі, у цій в’язниці люті й ненависті? — указав він на склепіння печери.— Ви не тужите за світом і волею?

— Не буде ніякого світу,— розсердився володар.— Поки не повернуть борг. Якщо в тебе немає при собі нашого золота, приготуйся померти.

Увагу Оскара відволікло булькання. Вода в болітці почала пінитися.

— Ніхто не може принести стільки золота, і вам це відомо,— сказав Гумбольдт.— Але я хочу, щоб ви мені повірили. Дивіться самі,— він зняв із плеча сумку й вийняв звідти сірий камінь, покритий мохом. Різким рухом кинув його під ноги королеві. І шепнув Оскару: — Піднімайтеся на борт нашого корабля, тільки тихо,— і ледь помітним рухом указав на гриб.

Вода вирувала вже сильніше.

Юнак дав знак іншим перебратися на гриб. Чорти відволіклися, і зараз на них ніхто не звернув би уваги. Широко розплющивши очі, вони скупчилися навколо володаря, який підняв із землі уламок каменю, кинутий Гумбольдтом.

— Звідки в тебе це? — запитав він надтріснутим голосом.— Звідки цей камінь?

— Я скажу, тільки якщо ви дозволите нам піти.

Володар не відповідав. Він не відводив очей від каменю.

— А є й більші?

— Набагато більші. Я передам вам усі, якщо ви пообіцяєте, що звільните рабів.

— Обіцяю,— тремтячою рукою старий повернув камінь.

— Я вірю вашому слову, королю Ламарок.

Володар підвів голову. У дослідника здивовано втупилися червоні очі.

— Звідки... звідки ти знаєш моє ім’я?

— Ви Ламарок, король анаків, бранців прокляття двох островів. Ваша історія відома кожному чоловіку, кожній жінці, кожній дитині. Але ми не маємо часу на порожні балачки. Якщо ви хочете, щоб я звільнив вас від прокляття, приходьте за два дні опівночі до скарбниці храму Тенга. Там я поверну все, що у вас викрали. Запам’ятайте мої слова — за два дні,— і Гумбольдт перестрибнув на гриб.

Вода завирувала. Із глибини вирвалися величезні бульбашки й полинули нагору, розприскуючи воду по печері.

— Тримайтеся! — почув Оскар крик батька.

Земля задвигтіла, і посередині печери зметнувся

водяний стовп. Оскар закричав і кинувся на гриб.

Оглушливо заревло. Обличчя обдало холодними бризками. Він іще встиг побачити, як поряд із ними здіймається біла стіна, і відчув, як його притиснуло до гриба. Склепіння печери стрімко помчало до них назустріч, і гриб проскочив в отвір. А потім усе стемніло.

46

В одяний стовп підкинув гриб, немов м’ячик. Вони піднімалися усе вище й вище, до виходу з вузько го тунелю. Шарлоту із силою притиснуло до дна. В обличчя дмухав вітер, одяг промок до рубчика, і дівчина змерзла до кісток. Вона обхопила себе руками, але від холоду цокотіли зуби. Не видно було нічого. Нічого, крім непроглядної пітьми й приголомшуючого шуму. Вона притиснулася до Оскара.

— Скільки ми вже пролетіли?

— Навіть не уявляю. Напевно, кілька кілометрів,—

слова ледь можна було розібрати.

— Чому ти так вирішив?

— Підрахував. Летимо ми хвилин п’ять, та ще з такою швидкістю...

— Звідки Гумбольдт знав, коли прокинеться гейзер?

— Схоже, він виміряв час між двома виверженнями й у такий спосіб вирахував частоту,— прокричав у відповідь Оскар.

— Чисте божевілля,— відповіла Шарлота.— І все ж таки він не зміг передбачити, що тунель виявиться таким довгим. Нас не вдарить об стіну?

— Можливо, він просто вгадав, адже такі системи печер йому мають бути відомі. Я теж не все розумію, але, здається, мозок у нього влаштований зовсім по-іншому. Начебто в голові в нього якийсь хитрий касовий апарат.

— Тоді сподіватимемося, що він має рацію, і ми виберемося з цієї штольні. Інакше нашу експедицію чекає безславний кінець.— Вона підвела голову: — Чуєш?

— Що?

— Десь там.

Одноманітний шум води порушив інший звук. Його складно було описати, але саме так розноситься звук у закритому басейні. Начебто вода розтікалася по дуже великому приміщенню. Сплески відбивалися від стіни численною луною.

І звук сильнішав.

— Схоже на водоспад,— припустив Оскар.

Хоча було ще зовсім темно, і нічого неможливо було розгледіти, Шарлота відчувала, що наближається кінець цієї дивної подорожі. Вона мимоволі схопила Оскара за руку. Раптом вона відчула, як гриб злетів угору, на деякий час завис у повітрі й упав униз. Із горла в неї вирвався крик. Вони вдарилися з такою силою, що з них мало не вибило дух. Судячи зі сплеску води, вони приземлилися на озері або на якійсь іншій водоймі. Стовп води, що виніс їх із печери, обрушився на них із гуркотом тисячі водоспадів. Гумбольдт затулив отвір вирізаним шматком гриба. Тепер водою їх не заллє. Коли потік збіг, дослідник прибрав імпровізовану кришку й виглянув. Гриб легко погойдувався на хвилях. Шарлота відпустила Вілму й підвелася.

В обличчя повіяв прохолодний вітерець. Ще нічого не було видно, але запахло рослинами, водою і землею. Світла зовсім не було, навіть найнезначнішого мерехтіння, але Шарлоті здалося, що вони в печері. У дуже великій печері.

Шум став тихішим.

— Ви не впізнаєте? — запитав Гумбольдт.

— Ні. Зовсім нічого.

— Увімкніть одну лампу. А то навіть власної руки побачити не можна.

— Я вже давно намагаюся це зробити, — пролунав буркотливий голос Лілієнкрона.— Але індукційні котушки, здається, промокли. Повна катастрофа.

— Ваша правда, — погодився дослідник. — Це значно ускладнює наше становище.

— Наскільки? — захвилювалася Шарлота.

— Не хочу вас лякати, але вода має кудись зникати. Якщо нам не пощастить, нас може затягти у водоспад, і ми знову опинимося там, звідки прийшли.

— Нізащо,— сказав Оскар.— Ми ще не оговталися від цієї подорожі.

Шарлота відчула якийсь рух, а потім почула дзюрчання.

— Оскаре?

— Я у воді,— пролунало з поверхні гриба.— І знаєте, що? Тут зовсім не глибоко.

— Негайно повертайся на борт,— прогримів Гумбольдт.

— Ну вже ні. Мені здається, я можу штовхати гриб проти течії. Якщо я не помиляюся, тут стає глибше.

— Ох уже цей хлопчисько. Ну що ж...— Гумбольдт скинув сюртука й також зістрибнув у воду.

Зойкуючи та важко дихаючи, вони доштовхали гриб до мілини.

— Тут піщана обмілина,— заявив Гумбольдт.— Здається, вона суха. Кілька каменів, мох — ось і все.

Виходьте, ми можемо просушити одяг.

Один за одним мандрівники залишили плавальний засіб. Звісно, дивно було пересуватися в темряві, але Шарлота вирішила, що це все ж таки краще, ніж пливти в незрозумілому напрямку невідомим озером. До того ж, можна непомітно перевдягтися.

Вона зняла сорочку і штани й викрутила. Одяг промок наскрізь.

— Що тепер робити? — запитала Лєна.— Я здригаюся від жаху, щойно згадаю, які слимаки можуть мешкати в печерах.

— Ну ж бо, не перебільшуй,— відповів Гумбольдт.— Для початку порадіємо, що нам усе ж таки вдалося вибратися. Маю зізнатися, що я хвилювався, чи вдасться пролетіти крізь отвір. Але в нас вийшло, і це непогана причина для радості.

— І що це нам дає? Адже ми навіть не знаємо, де ми. Як ми будемо орієнтуватися?

— У нас є лампи,— заперечив Гумбольдт.— Треба тільки потерпіти, поки вони висохнуть. Упевнений, вони знову працюватимуть бездоганно, потрібно тільки кілька годин їх провітрити. Ну, а поки що ми можемо прилягти й насолодитися заслуженим відпочинком. Спробуйте трохи поспати. Це найкраще, що ви зараз можете зробити. А я поки що спробую почисти- ти індукційні лампи. Домовилися?

— Чудово,— відповіла Лєна.— Будемо сподіватися, що ви маєте слушність. А що стосується заслуженого відпочинку...— Шарлота почула, як дівчина солодко позіхнула,— ...отут я з вами цілком згодна. Втомилася як собака.

Усі, крім Гумбольдта, полягали спати. Але знайти зручне положення на твердому ґрунті виявилося не так і просто. Шарлота покрутилась і вляглася зручніше. Хвилини за дві вона вже міцно спала.

47

В обличчя Оскару вдарило світло й висмикнуло з глибокого сну.

— О, ні! Не треба світла! Я ще хочу спати.

Жодної реакції.

Якщо це жарт, то не дуже вдалий.

Оскар перевернувся на інший бік.

— Не треба світла,— ще раз пробурмотів він. І благально додав: — Будь ласка.

Спочатку він вирішив, що це батько розважається і світить на нього індукційною лампою, але крізь відкриті повіки він побачив, що Гумбольдт лежить трохи далі й солодко хропе. Він утомлено озирнувся. Усі спали. Всі, без винятку. Навіть Вілма уткнулася дзьобом у пір’я й тихенько посопувала.

Оскар прикрив очі долонею. Звідки це жахливе світло? Йому знадобилося кілька хвилин, щоб зорієнтуватися. Печера виявилася меншою, ніж він припускав. Метрів п’ятдесят у довжину й двадцять завширшки. Піщана обмілина розташовувалася на березі мерехтливого зеленуватого озера, до якого надходила вода з гейзера. У стелі зяяв круглий отвір, і таке ж саме коло світла падало на землю. Оскар виявився єдиним, хто потрапив у це коло. Всі інші перебували в тіні, і, ймовірно, тому й не прокинулися.

Раптом стало темніше. Світло затулила сіра пляма й пропливла в поперек усього кола. Краї в неї були нерівними, вона дуже нагадувала... хмару!

Це не штучне світло, це діра в стелі! І в ній шматочок неба!

— Прокидайтеся! — закричав він.— Усі прокидайтеся!

Першою ворухнулася Лєна.

— М-м-м? У чому річ? Я бачила такий прекрасний сон. Я була на свіжому повітрі, і в обличчя мені світило сонце.

— Тоді мерщій розплющуй очі. Твій сон не скінчився, він перетворився на реальність.

Не минуло й десяти секунд, як усі прокинулися. Мандрівники недовірливо втупилися в стелю.

— Не може цього бути.

— Чому ж учора ми нічого не помітили?

— Як так вийшло?

Лілієнкрон поморгав, а потім обхопив Гумбольдта за плечі й міцно ляснув по спині.

— Вітаю, старий. Ви все виправили. Дуже добре!

Дослідник беззаперечно витерпів цю процедуру. Схоже, він сам ледве вірив тому, що бачив.

До нього підійшла Еліза й поцілувала в щоку.

— Лілієнкрон правий,— шепнула вона.— Ти незрівнянний!

— Нічого не розумію,— сказала Шарлота.— Чому ми нічого не побачили, коли нас сюди винесло?

— Тому що була ніч,— пояснив Оскар.— Можливо, зараз молодик або небо було затягнуте хмарами. Пам’ятаєте, якими темними тут бувають ночі? Зовсім не такі, як у Берліні.

— Тепер це не має значення,— сяяла Еліза.— Головне, що ми вибралися з глибин землі. Чудовий гейзер виніс нас нагору. Залишилося тільки придумати, як вибратися з цієї печери.

Оскар оцінив висоту. Склепіння печери розташовувалося метрів за десять у них над головами.

— Здається, я придумав,— заявив Гумбольдт.— Не потримаєте?..— він тицьнув у руку Лілієнкрона арба- лет і відкрив сумку зі зброєю.

Оскар побачив арсенал блискучих стріл, із яких батько вибрав дві. Довгі металеві прути, з боків яких кріпилися тонкі пластини, а на кінцях було щось на кшталт петель. Гумбольдт вийняв із сумки тонку мотузку й протягнув її в петлю. Потім уклав одну петлю в арбалет, відтягнув пружину й прицілився в отвір у стелі. Оскар побачив, що на стрілі було ще кілька гострих гачечків. Пролунав свист, і вона злетіла. Гумбольдт відклав арбалет і посмикав за мотузку. Вона виходила за межі отвору. Потім він зарядив другу стрілу й вистрілив у тому ж напрямку. Коли стріла закріпилася, дослідник схопився за обидві мотузки й завис на них усією своєю вагою.

— Готово,— сказав він і вийняв із сумки кілька пар шкіряних рукавичок.

— Може, я спробую? — запропонувала Лєна. — Я легка й можу забратися дуже високо.

— Ти? — здивувався Гумбольдт.

— Вона чудово лазить,— підтвердив Оскар. — Навіть краще за мене, хоча мені й не хочеться в цьому зізнаватися.

Гумбольдт подумав і кивнув.

— Чудово,— погодився він.— Тільки не вживай ніяких ризикованих дій. Ось канат. Закріпи на поясі страхувальний канат. На випадок, якщо одна зі стріл не витримає. Нагорі прив’яжеш мотузки до дерева або скелі й даси нам знак. Все зрозуміло?

— Ясно.

Лєна поправила рукавички, ще раз переконалася, що страховку добре закріплено, й схопилася за мотузки. Зі спритністю мавпи вона видралася по тонкому канаті й зникла в отворі.

За п’ять хвилин до них упав канат. У колі світла показалася голова дівчини.

— Залазьте! — гукнула вона.— Тут нагорі просто здорово. Світить сонце, щебечуть птахи й усе таке зелене!

Оскар ніколи не думав, що буде так радіти сонцю й небу. Лєна не перебільшувала. Нагорі було чудово.

Вони стояли на схилі вулкана, біля підніжжя якого лежала країна. Оскар бачив пагорби, долини, строкаті лани, маленькі поселення і блискучі ріки. Трохи далі стриміли в небо вершини інших гір. Йому здалося, що деякі він упізнає, але точно назвати їх він би не наважився. Усі дивилися довкола, намагаючись угадати, де ж вони опинилися.

Лілієнкрон першим порушив мовчання.

— Здається, ми перебуваємо зовсім неподалік від палацу. Пам’ятаєте, місце з гарячими джерелами. Ген там долина, і, якщо я не помиляюся, на обрії Сурабая.

— Хочете сказати, що ми перебуваємо на Семеру? — засумнівався Оскар.— Але це неможливо.

— А чому б і ні? — знизав плечима Гумбольдт.— Ми пройшли під землею кілька кілометрів, і хто сказав, що гейзер струменів точно вертикально. Швидше за все, ми відхилилися кілометрів на тридцять або сорок.

— І ще дещо,— додала Шарлота.— Пам’ятаєте, як Дималь розповідав, що на схилах Семеру існують діри, з яких дує сильний вітер? Він називав його подихом диявола. Послухайте.

Усі прислухалися. Унизу, в печері, справді чулося глухе ричання. Воно ставало дедалі тихішим і тихішим і, нарешті, замовкло. Оскар відступив на крок. І відразу знову зашуміло. Волосся Оскара відразу розтріпало вітром. Вітер вирвався зсередини печери, промчав повз скелі й ущелини і оглушив мандрівників пекельним свистом. Але незабаром він затих.

— Ну? — посміхнулася Шарлота.— Тепер переконалися?

— Гейзер! — здогадався Оскар.— Це він викликає вітер.

— Правильно. Водяний стовп витісняє повітря з печери, і воно виривається з ущелин. У того, хто не знає, що відбувається там унизу, це має вселяти жах. Тому місцеві мешканці й бояться цього вітру. Правильно говорить професор Лілієнкрон,— кивнув Гумбольдт.— Ми перебуваємо на північному схилі Семеру.— Він тицьнув у карту: — Палац Тенга розміщується тут, за декілька кілометрів. Шлях буде нелегким, тому пропоную відразу ж вирушати в дорогу. До вечора нам потрібно дістатися до мети.— Він посміхнувся: — Уперед, друзі мої! Починається остання частина нашої подорожі.

48

Б хамбан Третій міряв кроками тронний зал. За вікнами палацу вже настала ніч, але не впало й краплі дощу. Задушливе повітря, немов дзвоном, накрило країну. Далеко на обрії вже світилися перші блискавки, але мине не менше як півгодини, перш ніж дощ принесе довгоочікувану прохолоду. В повітрі витало щось лиховісне. Король не міг пояснити, що саме, але в нього було таке відчуття, начебто щось піднялося по спині й тягарем лягло на потилицю й плечі.

Правитель турбувався. Придворний астролог роздивився на небі погані знаки, й усі придворні, здається, вважали, що нічого доброго їх не очікує. Слуги ходили тихіше води й нижче трави, намагаючись не дивитися йому в очі. А йому належало взяти на себе всю відповідальність. Те, що він робить, він робить тільки на благо свого народу. Якщо інші, і насамперед, його син Дималь, думали інакше, що ж, це їхнє право.

Коли він утомлювався від похмурих облич, він відсилав їх у двір. Усіх, аж до особистого слуги. Цього вистачало, щоб трохи відпочити.

— Приведи мені Дималя,— сказав він.— І поквапся, я маю з ним поговорити.

Слуга кивнув і зник.

Бхамбан удивлявся в темряву. Сьогодні вранці всі відчули підземні поштовхи. На звичайний землетрус вони не були схожі, скоріше, це було передвістя виверження вулкана. Ці поштовхи доходили із самої глибини. Із глибини землі й із глибини часів. Немов прокидалися давно забуті спогади. Чи можна змінити історію давнини? Звісно, ні, але ця думка дуже непокоїла Бхамбана. Що трапилося з Гумбольдтом і його лиходіями? Куди вони зникли? Усе вказувало на те, що вони вирушили під землю шукати дівчинку. Зухвало й нерозумно. З кам’яними ніхто не впорається.

Та коли він уже вирішив, що розібрався з цією проблемою раз і назавжди, знову почалися ці дивні сни. Коридори, звивисті шахти й жовті пустелі. Уночі він бачив жахливих істот. Вони плавали в піску, як риби. А потім фортеця. Бхамбан ніколи не бачив подібних будівель. Диявольська, демонічна, вона навіювала страх. Щоразу, коли він прокидався, був увесь мокрим від поту. Спочатку він звелів висікти кухаря за занадто рясну їжу. Але сни повторювалися в наступні ночі, а ввечері він їв тільки свіжі фрукти, і король вирішив, що припустився помилки. Він перевертався, стогнав і плакав.

Годинами він лежав без сну або бродив палацом, сподіваючись заспокоїтися й заснути. Та ледь заплющував очі, видіння поверталися.

Це тривало вже досить довго. І коли сьогодні вран-

ці задвигтіла земля, йому стало зрозуміло, що над королівством нависла чорна тінь.

Він зі зневірою дивився у вогнище. Стрепенувся раптовий язичок полум’я.

— Ви кликали мене, батьку?

Король обернувся. Дималь.

— А... Заходь і зачиняй двері.

Волочачи ноги, Бхамбан дійшов до трону й повільно опустився. Указав на дерев’яний табурет біля своїх ніг:

— Сідай.

Дималь опустив голову, склав руки й відважив традиційний уклін. Обличчя в нього було, немов камінь. У синювато-чорному волоссі відбивалося світло вогню.

Бхамбан примружився. Він уже давно підозрював, що Дималь має якесь відношення до втечі чужоземців, тільки довести нічого не міг. Уранці після їхнього зникнення Дималь міцно спав у своїй хатині. Не було ні розрізаних мотузок, нічого, щоб говорило про те, що бранцям допомогли втекти. Але самі вони б не впоралися. Короля не полишала думка, що це справа рук його сина.

— У мене є до тебе кілька запитань.

— Що ви хочете знати? — стиснув губи Дималь.

— Ти провів із чужоземцями багато часу. Яке враження вони на тебе справили?

Хлопчик вагався. Погляд його став неспокійним.

— Ну?

— Зараз я не знаю,— відповів він утомленим голосом.— А тоді мені здалося, що вони дуже привітні. Я впевнений, вони хотіли нам допомогти.

— А те, що вони принесли листа від наших поневолювачів і вручили мені як подарунок чорний камінь, не змусило тебе задуматися?

Дималь помовчав і сказав:

— Спочатку, так. Але коли я поговорив із ними, переконався, що вони прийшли з добрими намірами.

— Саме цього вони й домагалися,— засудливо цок- нув язиком Бхамбан.— Ти занадто легковірний,— додав він.— Тобою легко маніпулювати. Якщо чесно, я не думаю, що з тебе вийде гарний король.

— Як скажете, батьку,— погляд Дималя не виражав нічого, крім зневаги.

Бхамбан зітхнув.

— Ти радий, що вони вислизнули?

Мовчання.

— Я так і думав. Напевно, ти ще більше зрадієш, якщо я розповім тобі, що мені снилося.

Дималь широко розплющив очі. Перша реакція відтоді, як він увійшов у тронний зал.

— Правда?

— Ти ж знаєш, що в мене є друга душа,— говорив Бхамбан.— Мої сни — це вікна в інший світ. І почалося це, коли я був іще дитиною. Я бачив сни, які не бачила жодна людина. Те, що могло відбуватися насправді. Це одночасно й дар, і прокляття. Цього разу, скоріше, прокляття, тому що уві сні я бачив Гумбольдта з його компанією.

— Де... де вони?

— У пеклі. Там, де народжується зло. Вони об’єдналися з нашим ворогом.

— Із Поортвлітом?

— Ні, дурненький. Я кажу про кам’яних,— докірливо глянув він на сина.— Навіщо ти водив Гумбольдтадо скарбниці?

— До скарбниці? — здивовано підняв брови Дималь.— Але ж ви звеліли показати їм палац.

— Я мав на увазі купальні, сади, територію храму. Але не заборонену територію.

— Я не знав. Вибачте мене, будь ласка...

Як легко він відкриває родинні таємниці! Король відчував, що хлопчик його ненавидить. Хто б міг подумати, що трапиться, якщо він розповість синові про минуле?

Його міркування перервали крик і схвильований стукіт. Двері відчинилися, і в тронний зал увірвалося кілька охоронців у супроводі його слуги.

Бхамбан підвівся.

— Хто дозволив вам уриватися без запрошення? Я можу наказати відрубати вам голови.

Проводир охоронців упав на підлогу й розпластав руки на знак покірності.

— Зглянься, пане! У вашому палаці відбуваються дивні речі. До нього проникли сторонні. Вони перебувають на території храму.

— Де саме?

— У стародавній скарбниці.

Бхамбан відійшов від трону.

— Що ти говориш?

— У...

— Не потрібно повторювати, ідіоте, я не глухий,— він кинув на Дималя похмурий погляд.— Скільки їх? Як вони зайшли?

— Не знаю, пане. Ми побачили смолоскипи й вирішили відразу ж сповістити про це вас.

Не кажучи ні слова, Бхамбан поспішив із тронного залу нагору по сходах, що ведуть до тераси. З огляду на його значну вагу, слизькі пантофлі й незручний одяг, дивно, що він жодного разу не спіткнувся. Занепокоєння гнало його вперед. Змоклий від поту, він вийшов на прохолодне нічне повітря. Місяць плив у туманному червоному серпанку. Гроза була вже зовсім поряд. Свіжий вітерець, немов саваном, обволік тіло. Спалахували блискавки, й із заходу вже долинали перші гуркоти грому.

Між храмами Шиви він побачив вогники. Миготіли тіні. У скарбниці хтось був. Бхамбан обернувся. За спиною в нього вже стояв начальник охорони.

— Яка буде команда, пане?

Бхамбан стиснув щелепи.

— Піднімайте палацову охорону,— відрубав він.— Усіх до єдиного.

49

— Що тепер робити?

Лілієнкрон закінчив підготовку і з надією подивився на Гумбольдта. Майданчик храму освітлювали смолоскипи, що тремтіли на сильному вітрі.

— Чекати,— відповів дослідник.— До опівночі ще кілька хвилин. Доти ми нічого не зможемо зробити.

— Будемо сподіватися, що погода нічого не зіпсує,— скептично подивилася на небо Шарлота.

Гроза була вже зовсім близько.

Оскар теж хвилювався. Не подобалося йому те, що відбувалося. Чекати зовсім непросто. Тим більше, таких жахливих гостей.

— А якщо вони не прийдуть?

Гумбольдт знизав плечима.

Оскар похитав головою. Не подобалося йому й те, що запалили смолоскипи. Світло було видно за кілька кілометрів. Якщо вже вони пробралися в палац без дозволу, чому потрібно було неодмінно чекати саме тут, біля скарбниці? У найбільш лиховісному місці на всій палацовій території.

В Оскара не було ні найменшого бажання знову зустрічатися з цими створіннями. Що їм може запропонувати дослідник? Тут нічого немає. А якщо вони й отримають щось, чи залишаться задоволеними? Не хотілося б йому знову опинитися в цьому пеклі, та іще і як рабу. Уперше після повернення на поверхню Оскара мучили серйозні сумніви.

Раптом між деревами з’явилися вогники. Дослідник схопив арбалет і затулив спиною своїх друзів.

— Здається, у нас гості.

— Анаки? — постав поряд Лілієнкрон.

— Ні,— похитав головою Гумбольдт.— Король Бхамбан, наскільки я можу розгледіти, і не сам.

— Казав же я, що не можна запалювати смолоскипи,— прошипів Оскар.— Тепер нам кінець.

Гумбольдт не звернув на нього ніякої уваги.

Але Лілієнкрон, схоже, теж розхвилювався.

— Тримайте краще вашу гвинтівку, професоре,—

порадив йому Оскар.— Вона може знадобитися.

— Мені дуже шкода, мій хлопчику,— похитав головою вчений,— але я обіцяв твоєму батькові, що не зроблю нічого необдуманого. Це його план, а не мій. І він має довести його до кінця.

— Але...

— Я достатньо бачив, щоб йому довіряти,— заспокоїв його Лілієнкрон.— І ти маєш робити так само, мій юний друже. Як не важко мені визнавати, але твій батько — прекрасна людина,— і він ляснув Оскара по плечу.

Юнак мовчав. Якщо вчений так довіряє його батькові, чому ж у нього самого не виходить? Невже, усе через те, що він стільки років був наданий сам собі? Розраховуй тільки на себе, інакше тебе обдурять,— він повторював ці слова багато років. Як же важко звикнути до іншого життя!

— Можна вас про дещо запитати? — звернувся він до Лілієнкрона.

— Звісно, мій хлопчику.

— Як трапилося, що ви з батьком посварилися?

Ви ж переслідуєте одні й ті самі цілі. Ваші поглядибагато в чому схожі...

На мить Лілієнкрон здивувався, але відразу розсміявся.

— Ти не знаєш? Він тобі ще не розповів?

— Ні.

— Через жука.

— Жука?..

— Phengodida Lilienkronensis, якщо точно,— протер окуляри Лілієнкрон.— Довгоногий світлячок. Цей вид широко розповсюджений у Південній Америці, живе в густих джунглях.

— Світлячок?

— Авжеж. Був один особливо гарний екземпляр. Із тонкими вигнутими лапками й витонченими щупальцями...

— Але як?..

— Ми з Гумбольдтом уперше зустрілися на захід від Манауса. Він шукав там таємниче індіанське плем’я, а я намагався розібратися, чому прісноводні дельфіни живуть тільки у верхній течії Амазонки. Як це буває в подібних експедиціях, кожний із нас зібрав усілякі зразки рослин і тварин, і зовсім випадково, незалежно один від одного, ми виявили не відомий науці вид світлячків. На жаль, маю визнати, що Гумбольдт виявив його на кілька днів раніше. Але по дорозі назад у нього виникли якісь проблеми з кораблем. До Берліна він повернувся на тиждень пізніше за мене. До цього часу я вже класифікував жука й подав заявку на назву. Саме тому він і названий на мою честь,— посміхнувся він.

Оскару здалося, що він недочув.

— Ви... посварилися через жука?

— Мій любий хлопчику, в науці все відбувається точно так само, як і у справжньому світі: за сто років ніхто, може, і не згадає про мої геологічні дослідження, але ім’я цієї чудової комахи залишиться.

— Це ж просто жук!

— Сьогодні жук, а завтра нова планета. Хто знає, що нам готує майбутнє? Отут діє принцип, хто не встиг, той спізнився. А тепер тихо. Вони йдуть.

Оскар почув голоси та бряжчання зброї. Із-за храму з’явилися перші охоронці. Вони повільно наближалися. Деяких Оскар упізнав. На обличчях воїнів застигла підозра й рішучість. Король Бхамбан теж прийшов. Поруч із ним стояв начальник охорони, а трохи далі — слуги. Із-за спини в нього визирала тонка фігура. Дималь.

Оскар підняв руку й помахав, але принц не відповів. Обличчя в нього було серйозним.

— Усім залишатися за мною,— скомандував Гумбольдт.— Нікому не рухатися.

— Але чому?..

— Зараз не час для розмов. Просто робіть так, як я сказав.

Охоронці шанобливо розступилися, пропускаючи короля вперед.

Обличчя в монарха було блідим, під очима залягли темні кола. Неспокійні очі гарячково поблискували. Він начебто боявся.

Гумбольдт ледь помітно вклонився. Куточки рота в нього здригнулися в глузливій посмішці.

— Я радий, що ви вирішили вшанувати своєю присутністю наш скромний захід, ваша величносте. Будь ласка, підійдіть ближче. Обіцяю, що вистава вам спо- добається.

Король здригнувся. Він задихнувся від страху й люті. Нечувана зухвалість! Гумбольдт поводиться як хазяїн.

Бхамбану знадобилося кілька митей, щоб опанувати себе й заговорити.

— Що ви робите в моєму палаці? — голос у нього зірвався до вереску.— Як ви сюди потрапили? Кажіть, інакше я накажу вас стратити.

— Не поспішайте, вельмишановний королю. Хіба так поводяться з гостями?

Гумбольдт усе ще посміхався. І Оскар не розумів, чому.

— Нас покликали, щоб допомогти вам розв’язати проблему, саме це ми й робимо. Обіцяю, що наше рішення вам сподобається.

Оскар ковтнув. Якщо батько не приховав у рукаві ніяких козирів, дуже скоро вони стануть коротшими на голову.

Але виверт спрацював. Бхамбан так розгубився, що охоронців на них не нацькував.

— Про що ви кажете? Що за проблема? Яке розв’язання?

— Не удавайте, що нічого не знаєте,— заявив Гумбольдт.— Як ви могли подумати, що можете використати кам’яних у своїх цілях? Я не хочу зараз обговорювати, наскільки виправдано вторглися Нідерланди до вашої країни, але те, що ви плануєте, скидається на державну зраду. Ви зрадили ваш власний народ, і це вам так просто не минеться.

— Що ви кажете? — прошипів Бхамбан.

— Я кажу, що ви тунгал, і вашим предком був король Сукарно.

У Бхамбана розширилися очі. Оскар відразу зрозумів, що Гумбольдт улучив у точку.

— Що?..

— Ви будете заперечувати? — дослідник гордовито посміхнувся.— Упевнений, що ніхто з ваших підданих цього не знає, правда? Ви стільки років приховували таємницю навіть від свого власного сина,— указав він на Дималя.— Але сьогодні все стане явним. Сплатіть, нарешті, старий борг, і нехай ця країна знову отримає спокій.

Над майданчиком зависло напружене мовчання. Над головою грізно супилося небо. Упали перші краплі дощу. Усі дивилися на короля. Бхамбан не вимовив ані слова. Але виглядав він так, начебто був готовий вибухнути в будь-яку хвилину. Коли він, нарешті, заговорив, голос його нагадував зміїне шипіння.

— Убийте,— прошипів він.— Убийте це дияволь-

ське поріддя і згодуйте останки собакам.

— Батьку...— із жахом дивився на короля Дималь.

— Робіть, що я кажу,— відрізав володар.— Я ваш король, і я наказую вбити цих незваних гостей. Вони становлять небезпеку для нашої країни. Вони об’єдналися з нашими ворогами, щоб знищити нас. Чого ви чекаєте? Убийте їх, відрубайте голови, четвертуйте!

Голос його ставав дедалі вищим і вищим, поки не зірвався на вереск. Схоже, охоронці вирішили, що король збожеволів.

Цієї миті земля здригнулася. Таких поштовхів іще не було. Не дуже сильний, але явно зароджений у глибинах вулкана.

Гумбольдт подивився на годинника.

— Точно північ,— кивнув він.— Секунда в секунду.

Навколо них, досить далеко, щоб не потрапити під полум’я смолоскипів, із землі виросли темні фігури. Величезні, горбаті, широкоплечі. На лобі в них красувалися довгі закручені роги.

50

С ерце Шарлоти скажено калатало.

Вони прийшли. Анаки прийшли. Їхні темні очі поглинали світло смолоскипів.

Король Бхамбан закричав і кинувся на землю. Охоронці захвилювалися. Шарлота намагалася зберігати спокій. До цієї хвилини вона не вірила, що істоти справді прийдуть. Навіть упевненість Гумбольдта не могла подолати її скепсису. Тепер вона зрозуміла, що була неправа, і з жахом дивилася на величезні фігури та довгі роги.

— Наблизьтеся, королю Ламарок,— урочисто сказав Гумбольдт.— Підійдіть і привітайте короля Бхам- бана.

Ряди кам’яних заворушилися, і вперед виступив монарх. Кам’яний суверен важко пройшов у світлі смолоскипів, намагаючись не занадто близько підходити до людей. Давалася взнаки прадавня антипатія анаків і тунгалів. Король Ламарок виглядав точно так само, яким пам’ятала його Шарлота. Старим, владним і гнівним. Дивно, що гідності та честі в ньому було більше, ніж у Бхамбані, що звивався на землі. Гумбольдт нахилився, схопив короля, котрий несамовито верещав, і поставив на ноги. Жоден зі стражників не втрутився.

— Будьте чоловіком. Підведіться й доведіть, що гідні поваги. Поводьтеся пристойно.

Вигляд у Бхамбана був досить жалюгідним. Він не наважувався навіть глянути на кам’яних, а пхикав і схлипував, як перелякана дитина. Ситуацію врятував Дималь. Гордо піднявши голову, він виступив уперед і простягнув Ламароку руку.

— Мене звати Дималь. Від імені мого батька я радий привітати вас у палаці Тенга. Ласкаво просимо!

Очі кам’яного спалахнули.

— Я прибув зажадати назад те, що колись у нас украли. Я прибув, щоб забрати наше золото.

Гумбольдт переклав синові короля слова Ламарока.

— Золото? — розгубився Дималь.— Але в нас немає золота.

Ламарок примружився:

— Тоді ти або брешеш, або твій батько обдурив і тебе.

Принц оглянувся на батька.

— Це правда? У нас є золото?

Бхамбан не відповідав. Він затулив обличчя руками і стогнав.

— Мені шкода, але я нічого не знаю ні про які скарби,— знову звернувся Дималь до кам’яного.

— Можливо, наш спільний друг Гумбольдт нам допоможе.

Усі погляди звернулися до дослідника.

Гумбольдт відкашлявся.

— Можливо. Але перш, ніж я розповім, що знаю, давайте ще раз пригадаємо історичні події. Йдеться про давній борг тунгалів і анаків. Щоб завоювати країну, тунгали обдурили анаків. Вони запропонували їм угоду: золото в обмін на країну. Анаки на чолі зі своїм королем були досить наївними, щоб погодитися. Це ваш борг, Ламарок. Якби ви були кращим правителем, ваш народ зберіг би країну. Але не мені вам це говорити.

Кам’яний король опустив голову.

— Те, що трапилося потім, досить докладно описується в легендах. Не буду повторювати ще раз. Це злочин, за який ви мстилися всі ці роки, викрадаючи й поневолюючи безневинних людей. Злочини чинили обидві сторони. Чаші ваг урівноважені. На вашу користь, король Ламарок, говорить той факт, що ви тільки викрадали людей, але не вбивали їх. Якщо я повідомлю вам свою інформацію, я хочу бути впевнений, що конфлікт вичерпано раз і назавжди.

— Які твої вимоги?

— Я вимагаю, щоб ви звільнили всіх рабів і бранців. Ви обіцяли це в печері. Далі я вимагаю, щоб у майбутньому ви припинили робити набіги на села, і з миром повернулися до своєї підземної імперії. Люди достатньо настраждалися від вас.

— Обіцяю.

Гумбольдт кивнув і звернувся до іншого короля:

— Тепер ви, Бхамбане. Ви теж повинні дати врочисту обіцянку.

Замість відповіді Бхамбан плюнув Гумбольдту під ноги.

— Ну й чудово. Тоді ти, Дималю. Твоє слово, як слово королівського сина, має таке ж саме значення. Чи хочеш ти дати врочисту обіцянку?

— Усе, що потрібно, туане Гумбольдт.

— Тоді пообіцяй, що коли золото справді існує, ти добровільно від нього відмовишся, без усякого каяття, і не будеш на нього претендувати.

— Із великим задоволенням. Тому що досі я нічого не знав про існування такого скарбу, я легко можу від нього відмовитися. Крім того, я не вважаю, що золото може зробити щасливим. Щастя й добробут перебувають у серцях людей, а не в якихось папірцях.

Гумбольдт посміхнувся.

— Тоді прошу вас скріпити цей договір рукостисканням.

Дималь і король Ламарок простягнули один одному руки. Дивне це було видовище. Худенький і тендітний Дималь із відкритим і привітним обличчям. І величезний похмурий Ламарок, неймовірно старий.

Дві такі різні істоти, але вони, здається, дійшли згоди.

Вони уважно подивилися один на одного, потім кивнули й обернулися до Гумбольдта.

— А тепер показуй нам скарб, Гумбольдте.

— Із великим задоволенням.

Дослідник розвернувся й попрямував до храму. За ним ішла довга процесія. Біля входу утворилася невелика тиснява, але все ж таки всередину вмістилися всі. Вони зібралися півколом навколо Гумбольдта, який зупинився посередині величезного порожнього залу. Він почекав, поки всі підійдуть, і заговорив. Його голос луною відбивався від стін.

— Ось місце, де я знайшов камінь, який передав вам унизу в печері, Ламарок,— він постукав ціпком по підлозі.— Він лежав точно тут. Там, де зараз стою я. Як бачите, тут нічого не можна знайти. Тільки пісок, галька та кремінь. Тим, що я звернув увагу на щось незвичайне, я зобов’язаний Вілмі. Вона дзьобнула один із каменів, і я помітив золотаве мерехтіння,— він нахилився й підняв камінь, що обріс мохом.— Бачите?

Він потер поверхню, і справді — у світлі смолоски- пів блиснуло золото. Він кинув камінь Оскару.

Той упіймав і зважив у руці.

— І правда, золото,— підтвердив він.— Щире золо- то. Жодна інша речовина не має такої божественної ваги.

— Ну то й що? — втрутився Бхамбан.— Можливо, тут просто жалюгідні залишки скарбів. Ніякого золота тут немає. Ось уже багато століть, як воно зникло.— На обличчі в нього з’явилася демонічна посмішка: — Марно турбувався, Гумбольдте. Все правильно, я нащадок короля Сукарно. Але жодної монетки тобі не дістанеться. І цій брудній купі рогатих теж. Анаки завжди були недолугі. Як вони могли бути такими наївними, що дозволили відібрати в себе країну за допомогою простого трюку? Вони покарані через власну жадібність. Сукарно вчинив цілком правильно, коли зіштовхнув їх у вулкан. Вони не мають права населяти цей чудесний острів.

Почулося грізне ричання. Ламарок вишкірився. Охоронці Бхамбана наставили зброю на кам’яних. Ті також зайняли бойову позицію. Ситуація загрожувала вийти з-під контролю.

Гумбольдт підняв руки й постав між войовничими групами.

— Постривайте! Я ще не закінчив. Те, що я скажу, розв’яже всі проблеми. Отже...— він повернувся до Бхамбана.— Якщо я вас правильно зрозумів, поважний королю, то ви гадаєте, що потяг анаків до золота — дурня?

— Звісно. Кожному дурневі відомо, що золото не робить щасливим. Якби я міг вибирати своє щастя, мені б хотілося, щоб знову запанував мир.

Гумбольдт із погрозою тицьнув пальцем у бік жирного короля:

— Ловлю вас на слові, Бхамбане. Виходить, ви будете тільки раді, що я його знайшов.

Гумбольдт вихопив камінь із руки приголомшеного Оскара й щосили кинув його в стіну храму.

Пролунав глухий дзенькіт, немов ударили у величезний дзвін. Такий голосний і пронизливий, що Шарлоті спочатку здалося, що в храм ударила блискавка. Вона з подивом дивилася, як дядько попрямував

до дальньої стіни й почав зішкрібати з неї мох, лишайники та ліани. Шар рослин, глини й пилу досягав завтовшки декількох сантиметрів. На те, щоб звільнити шматок стіни з метр площею, пішло досить багато часу. Дослідник перейшов до іншої стіни й так само її розчистив. Усюди, де б він не починав прибирати мохи та бруд, блищало щире золото.

Шарлота затамувала подих. Увесь храм — уся споруда — був побудований із золота.

— Ось ваша власність, королю Ламарок. Король Сукарно знав, що така кількість коштовного металу рано чи пізно привабить ворогів. Тому він вирішив переплавити його на зливки. З них він і побудував цю скарбницю. Золото ніколи не залишало цього місця. Беріть його, воно ваше. Зламайте храм і забирайте з собою. Тільки пам’ятайте про свою обіцянку. Як і ти, Дималю. Пам’ятайте обоє, що досі це золото не приносило нічого, крім нещастя.

Анаки стрепенулися й кинулися здирати зі стін бруд і рослини. З неймовірною силою виламували вони зливки зі стін. Купа золота в центрі залу збільшувалася з кожною хвилиною.

Шарлота подивилася на Бхамбана. Очі короля налилися кров’ю. Шкіра блищала від поту, погляд гарячково блукав. Нарешті, коли один із анаків заходився розбирати підлогу, монарх не витримав.

— Агов! — крикнув він.— Зупиніться! Негайно припиніть. Угода недійсна. Її уклали не ті люди. Королем є я, і своєї згоди я не давав.— Він підняв голову: — Ім’ям моїх предків я наказую вам негайно залишити палац. Жоден із вас більше не сміє ступати в мої володіння або виносити золото. Воно належить мені й тільки мені.

— Не обманюйтеся,— порадив йому Гумбольдт.— Я знав, що вам не можна довіряти. Ви до останньої миті сумнівалися, що я справді знайду скарби. А що стосується угоди, то вона дійсна. Золото не ваше.

Це власність народу тунгал. І так само, як і ви — нащадок короля Сукарно, Дималь — ваш нащадок. Кревну лінію дотримано. І це важливо. Дималь буде новим королем, і він виконає обіцянки.

— Так і буде,— кивнув Дималь.— Я подбаю, щоб ти не порушив угоду, батьку.

Швидким рухом, якого Шарлота не очікувала від Бхамбана, той вихопив із-під саронга гострий кинджал і кинувся на сина. Усе відбулося так швидко, що ніхто не встиг нічого зробити. Ніхто, крім Ламарока. Той змахнув жезлом і вибив кинджал із рук Бхамбана. Зброя з дзенькотом упала на купу золота.

Дималь застиг, немов громом уражений.

— Начальник охорони!

Воїн виступив уперед, склавши руки на знак покірності.

— Що бажаєте, ваша величносте?

— Я хочу, щоб мого батька узяли під варту. Він винен у зловживанні владою й у тому, що свідомо накликав ганьбу на наш дім. Він має постати перед судом, як звичайний злочинець. Поки суд не винесе вирок, його обов’язки виконуватиму я. Якщо вищий суд вирішить, що потрібно вибрати нового короля, то я готовий виконати свій обов’язок.

— Дималю...— Бхамбан не зводив очей із сина.

— Ти відкрив мені очі, батьку. Я знаю, ти вважаєш мене мазунчиком і невдахою, але я тривалий час спостерігав за тобою. Все твоє життя складається з неправди й обману. Я завжди вважав, що ти дієш на благо людей, але тепер зрозумів, що тебе завжди цікавило тільки власне благо. Але я подбаю, щоб справедливість переборола, і на нашому острові знову запанував спокій.

— Як ти насмілився? — голос у Бхамбана тремтів.— Ти завдав мені удару в спину? Ти, мій власний син?

— Точно так, як ти завдав удару в спину власному народу. Ти ганьба Яви. Мені соромно за тебе. А тепер заберіть його.

Бхамбан нестямно закричав, але охоронці вже були поряд. На превелику силу солдатам удалося забрати монарха, який не хотів іти й пручався.

Стало тихо.

Дималь зітхнув.

— Будь ласка, вибачте цю негідну витівку,— сказав він.— Мені шкода, що ви стали свідком, королю Ламарок. Завіряю вас, що дотримаю свого слова. А тепер ми покинемо вас. Дійте, як вважаєте за потрібне. Забирайте своє золото, і будемо вважати наш договір виконаним.

Ламарок ледь помітно вклонився й велів воїнам виносити золоті зливки на вулицю. Гумбольдт, Шарлота й інші мандрівники пішли слідом за принцом. Назовні лив дощ. Спалахували блискавки, гуркотів грім. Вони спустилися з пагорба й озирнулися. Дивно було бачити, як анаки розбирали храм на вершині. «Немов мурахи, які накинулися на шоколадний торт»,— подумала Шарлота. Однак, найдивнішим було те, як вони зникали — начебто крізь землю провалювалися.

Вона торкнулася руки Оскара.

— Бачиш?

— Бачу. Моторошно, правда?

— Чарівництво якесь. Ходімо, нам настав час повер-

татися.

Вони обернулися й попрямували за Дималем у бік палацу.

51

Н аступного дня вони знову повернулися.

Від скарбниці нічого не залишилося. Місце, де стояв будинок, можна було впізнати тільки за світлою плямою без моху і трав. Не залишилось ані крихти золота. І жодних слідів, куди могли зникнути анаки зі своєю здобиччю.

Оскар обминув це страшне місце. Від самої думки про чортів на спині мокріла сорочка.

— Про що думаєш? — покосилася на нього Шарлота.

— Сподіваюся, із золотом вони стануть щасливішими,— відповів Оскар.— Якщо це все, що їм потрібно, то мені їх шкода.

— І мені,— погодилася Шарлота.— Вони так довго відчували ненависть і гнів, що вже зовсім забули, як можна без цього жити. Упевнена, що Дималь має рацію. Золото збільшує недоліки. Залишається тільки сподіватися, що анаки виконають свою обіцянку й звільнять бранців.

— Авжеж,— розсміявся Оскар.— А інакше, я підозрюю, що батько ще раз спуститься під землю й особисто нагадає королеві Ламароку про обіцянку.

Шарлота теж зайшлася сміхом. Оскар уже давно не відчував на душі такої легкості. І не тільки тому, що пригода мала щасливий кінець, але ще й тому, що він, нарешті, прийняв рішення. Як би не подобалася йому увага Лєни, як би не хвилювався він про неї під час викрадення, але серце його належало Шарлоті. І так буде завжди. Він узяв її за руку й повів до хатин.

Здалеку вони побачили Елізу, яка гралася з Вілмою. Жінка кидала паличку, а пташка її приносила. Звісно, така гра підходила скоріше для собаки, але Вілма була незвичайним птахом. Навіть сюди долітали її коментарі.

Гумбольдт із Лілієнкроном повернулися в Субараю, щоб перевірити «Пачакутек» і поповнити запаси води й продовольства. До їхнього повернення залишалося ще півдня, і залишався ще час, щоб побути наодинці.

— А де Лєна? — запитав Оскар, коли вони з Шарлотою неквапливо прогулювалися по гаю магнолій.— Я не бачив її від самого сніданку.

— По-моєму, вона кокетує з Дималем,— посміхнулася Шарлота.— Учора ввечері вона мені зізналася, що нестямно закохалася в принца. Напевно, їй сподобалася його мужня поведінка. В усякому разі, вона вирішила, що нерозумно витрачати почуття на тебе, і вирішила завоювати Дималя. Той дуже здивувався, але проте, запросив її провести сьогоднішній ранок разом.

— Співчуваю,— посміхнувся Оскар.— Цікаво, чи розуміє він, що на нього чекає? Якщо Лєна чогось забажає, то так швидко не здасться.

— Схоже, ти знаєш, про що говориш,— почервоніла Шарлота.— А може, йому сподобається. Я чула, жінки в цій країні дуже стримані. Або ж йому подобаються дівчата, які знають, чого хочуть.

— А якщо він просто злякався? Як би довідатися, у чому там справа?

— Думаю, довго чекати тобі не доведеться. Вони саме піднімаються на пагорб. І схоже, вони не самі.

Оскар примружився. Між ними хтось ішов. Судячи зі зросту, дитина. І, здається, дуже слабка. Незабаром Лєна взяла її на руки.

— Не знаєш, хто це?

Оскар не міг сказати, хоча дитина здалася йому знайомою.

— Постривай-но,— раптом сказав він.

— Я бачу, що це дівчинка.

— Точно! — ляснув себе по лобі Оскар.— Це Ніянг.

— Хто?

— Ніянг. Дівчинка з каменоломні.

Шарлота все ніяк не могла згадати.

— Маленька рабиня, яка розповіла нам про фортецю.

— Як же вона так швидко змогла опинитися на поверхні?

— І гадки не маю. Ходімо запитаємо.

Зблизька Ніянг виявилася ще худішою та слабкішою. Вона могла йти тільки маленькими крочками, немов заощаджувала сили. Але личко в неї так і світилося. І воно засяяло ще дужче, коли вони підійшли ближче. Ніянг схопила Оскара за руку й упала перед ним на коліна.

— Дякую,— сказала вона.— Дякую, що ти нас звільнив. Ми у вічному боргу перед тобою.

— Будь ласка... не потрібно,— Оскар поставив її на ноги. Йому було дуже ніяково, що хтось падав перед ним на коліна.— Не потрібно мені дякувати. Я радий, що побачив тебе. У тебе все гаразд?

— О, так,— завірила його Ніянг.— Мама сказала, що коли я гарно їстиму, то стану такою ж дужою, як і до викрадення.

— Як ви так швидко опинилися на поверхні?

— Не знаю. Точно так, як і тоді, коли нас викрали. Нас узяли й просто підняли нагору.

— Скільки ти в них прожила? — запитала Шарлота.

— Рік або два,— знизала плечима Ніянг.— Точно не знаю. У печерах на час не звертаєш уваги.— Вона уважно придивилася до Шарлоти.— У тебе гарне волосся. Ти подруга Оскара?

Шарлота відчула, як червоніє до сліз.

— Здається, так.

— Тоді тримай його міцно. Дякую й тобі, що звільнили нас. Від імені всіх, хто працював у палаці й каменоломнях. Більшість уже повернулися у свої села, але деякі ще очікують унизу, біля головних воріт.

— Тоді нам потрібно спуститися до них,— запропонував Оскар.

Разом вони спустилися по схилу. Еліза, Вілма, Лєна й Дималь теж приєдналися до них, відтак процесія вийшла врочиста.

Вони ніяк не розраховували, що буде так багато людей. Подякувати своїм рятівникам зібралося не менше ста людей. Старі, молодь, чоловіки й жінки. Багато хто приніс подарунки, які склали до ніг мандрівників. Деякі люди перебували в полоні вже давно й не сподівалися, що знову побачать сонячне світло. Шкіра в них стала зовсім світлою, і вони прикривалися, щоб не обпалитися на сонці. Але всі були раді побачити своїх героїв. Вони аплодували, сміялися й співали пісні. Картина була дуже зворушливою. В Оскара палали вуха, і від сорому він ладен був провалитися крізь землю.

Раптом почулися схвильовані крики. Схоже, присутніх щось налякало. Здалеку почулося глухе дзижчання.

У небі над високими пальмами з’явився довгастий об’єкт. Його боки сріблили промені ранкового сонця. Він стрімко наближався.

— «Пачакутек»! — зраділа Лєна.— Гумбольдт із Лілієнкрономповертаються!

Очі Дималя розширилися від страху.

— «Пачакутек»? Що це? Літаюче чудовисько?

— Не чудовисько,— поправила його Лєна.— Корабель. Щось на кшталт ваших рибальських човнів, тільки пливе по повітрю. Пам’ятаєш, я тобі розповідала?

— Хіба таке можливо?

Лєна розсміялася.

— Якщо хочеш дізнатися детальніше, запитай у Гумбольдта. Він на цьому краще знається. А мені просто подобається на ньому подорожувати.

Довелося трохи заспокоїти стривожених жителів і пояснити їм, що не треба боятися цього незвичайного предмета.

І от корабель уже ширяв у них над головами. Скинули якорі. Над поруччям з’явилися голови обох дослідників.

— Агов там, унизу! — весело крикнув їм Гумбольдт.— Закріпіть канати, і ми до вас спустимося.

За п’ять хвилин Лілієнкрон і Гумбольдт уже стояли серед людей, які недовірливо на них витріщалися. Після незліченних рукостискань і привітань вони нарешті підійшли до своїх друзів.

— А де ж Ван Баккен? — поцікавилася Еліза.— Він не захотів вас супроводжувати?

— Ми його навіть не бачили,— відповів Гумбольдт.— Він буцімто лежить у постелі з температурою. Але щось мені підказує, що він намагається залікувати опіки, які отримав при спробі викрасти «Пачакутек». Я його попереджав, але він не захотів слухати. Добре, що це був не найдужчий розряд. Так що, швидше за все, він відбувся легкими опіками. За тиждень буде здоровий.— Він обернувся до принца: — Мій любий Дималю, настав час прощатися. Мені дуже шкода, що ми не можемо залишитися, але на нас чекають в інших місцях. Сподіваюся, твій батько одержить справедливе покарання, і новим королем оберуть тебе. Я вважаю, що ти гарний і мудрий правитель. Ця країна одержить справедливого короля.

— Повністю згодна,— підтвердила Лєна й цмокнула Дималя в щоку.— Якщо хочеш, я колись приїду до тебе в гості.

Принц посміхнувся.

— Буду дуже радий. І це стосується усіх. Дякую вам за допомогу, яку ви надали моїй країні й народу. Мені хотілося б подарувати вам щось, але я не знаю, що вам подобається, тому хочу попросити вибрати подарунок самим. Не можу запропонувати багато чого, але, можливо, вам сподобаються статуї богів у наших храмах.

— Нехай боги залишаться там, де вони є,— заявив Гумбольдт.— Вони належать вашому народу. Твоя подяка й добрі побажання — цього нам цілком достатньо. Передавай Поортвліту вітання й перекажи йому, що ми виконали завдання.

Дималь склав руки на грудях і вклонився.

— Так і зроблю. І розповім йому, які ви герої.

— Авжеж,— розреготався Гумбольдт.— Тільки не дуже перебільшуй, інакше ми теж станемо легендами.

— Уже стали. За кілька років про вас писатимуть у підручниках історії.

— До побачення, Дималю. І на все добре тобі.

Із цими словами вони піднялися на палубу. Корабель розгойдувався на вітрі. Оскару здалося, що він навіть відчуває, як «Пачакутеку» хочеться злетіти в небо.

Коли вони піднімалися, Оскар шепнув Лєні:

— Скажи, а чи не хочеш ти вийти заміж за Дималя?

— Що це ти вигадав? — посміхнулася дівчина.— Звісно, принц милий, але не можу ж я жити тут! Тут же немає нічого, крім спеки, вулканів і рису. Моє місце в Берліні, там мій дім. Ти ж не сподівався, що так просто від мене відкараскаєшся?

Оскар закашлявся.

— Звісно, ні. Я просто подумав...

— Ось почекай, знайду я собі дружка! Тоді кусатимеш себе за лікті.

— Це точно,— розсміявся Оскар.— Навіть не сумніваюся.

52

Берлін, два тижні потому...

Я коб Шпренглер, директор університету імені Фрідріха-Вільгельма, покрутив листа у пальцях. Він перевірив підпис, двічі перечитав деякі рядки й порівняв із більш старим документом, що лежав на столі перед ним. Потім він опустив папір і з задоволеним виразом обличчя звернувся до Гумбольдта:

— Я звернувся до потрібної людини. Губернатор Поортвліт не скупиться на похвали на вашу адресу. Відповідно до цього листа, із проблемами на острові ви розібралися. Перевищення повноважень припинилися, люди знову повернулися до звичної роботи. Міністрові закордонних справ уже доповіли, і він передає вам свої вітання.

— Дякую вам.— Гумбольдт сидів у наглухо застебнутому сюртуку, склавши руки на ціпку.— Добре, що всі задоволені нашою роботою.

Шпренглер підняв руку.

— Не дякуйте завчасно. Мені потрібно ще вислухати нашого любого колегу професора Лілієнкрона. Можливо, він висловить якісь заперечення.

Оскар перевів погляд на вченого.

Лілієнкрон надягнув свій найкращий костюм і купив собі нову шапку. Стара занадто постраждала під час подорожі. Він подарував її Вілмі, та поклала її у свій кошик зі скарбами й берегла як зіницю ока.

— У вас є мій письмовий звіт,— указав Лілієнкрон на папку праворуч від Шпренглера.— У ньому я розповів про всі події й виклав усі свої міркування з приводу нашої поїздки. Деякі події довелося відновлювати по пам’яті, тому що на місці не було можливості робити нотатки й замальовки. Мої шановні попутники надали мені неоціненну допомогу. Відтак перед вами доклад- ний звіт про подорож до внутрішньої частини Землі.

Шпренглер кивнув і погладив рукою папку.

— Якщо чесно, я чекаю не дочекаюся, коли зможу вивчити ваші записи. Але спочатку я хотів би попросити вас коротко оцінити роботу Карла Фрідріха Донхаузера і його колег. Природно, з огляду на умови, які ми обгово- рювали до початку виконання замовлення.

Лілієнкрон відкашлявся. На губах у нього промайнула легка посмішка, що відразу зникла.

— Початок нашої подорожі був не надто вдалим,— сказав він.— Ви пам’ятаєте, як скептично я був налаштований.

«Скепсис — це ще м’яко сказано»,— подумав Оскар. Він чудово пам’ятав, якими непримиренними суперниками були обидва вчених на самому початку.

— Відверто кажучи, мені зовсім не сподобалося, що керівником експедиції буде людина, якої я й бачи- ти не хочу,— вів далі Лілієнкрон.— Якби не почуття провини й невідкладна потреба дістатися до суті таємниці кам’яних, я б просто відмовився. Я почував себе в боргу, тому упокорився з долею й вирішив спостерігати за тим, що відбувається, збоку. Але дуже скоро мене геть скорило те, як пан Донхаузер розв’язував проблеми. Мій скепсис потроху почав перетворюватися на замилування.

— Якщо ви дійсно так уважаєте, Лілієнкроне, то ви вдало це від мене приховували,— розсміявся Гумбольдт.

Учений поправив шапку.

— Не кваптеся. Мої погляди можуть відрізнятися від ваших, але я не можу не визнати вашої правоти. Сумніваюся, що подорож скінчилася б так само благополучно, якби керівником експедиції був я. Прошу також вибачити мене за те, що я утнув. Розумію, що моя поведінка була помилковою, і щиро вибачаюся за це,— він знову закашлявся.— Мій висновок такий: очікування не тільки виправдалися, але результати значно їх перевершили. Ми зіштовхнулися з небезпекою, яку я недооцінив і з якою ніколи не зміг би впоратися. Те, що ми ще живі,— заслуга пана Донхаузера. Я б хотів висловити йому мою подяку й замилування і відсьогодні звертатимусь до нього по імені, яке він сам собі обрав. Можливо, цього не можна визнати офіційно, але для мене ви будете гідним спадкоємцем найвидатнішого натураліста Александра фон Гумбольдта,— він підвівся й подав руку дослідникові.— Знімаю перед вами капелюха, Карле Фрідріху,— вклонився він.

Це був зворушливий момент. Оскар помітив, що очі в батька дивно заблищали. Не щодня тобі виявляє повагу такий серйозний суперник.

Шпренглер підійшов до обох учених.

— Я б хотів приєднатися до професора Лілієнкрона й висловити вам свою глибоку вдячність, пане фон Гумбольдт. Гадаю, вас потішить той факт, що мені вдалося обговорити ваші вимоги з керівною особою.

— І який результат? — запитав Гумбольдт.

Шпренглер повернувся на місце. Він відсунув шухляду й вийняв офіційний документ. Оскар витягнув шию. На папері стояв герб Вільгельма Другого, короля Пруссії. Унизу виднівся розгонистий підпис монарха.

— Боже,— пробурмотів він.— Підписано самим імператором!

Шпренглер посміхнувся.

— Цілком правильно, мій юний друже. Коли я сказав, із керівною особою, я не перебільшував,— він підсунув папір так, щоб усім було видно.— Це офіційне скасування заборони на зарахування жінок до університету. А відтак, ваша племінниця Шарлота буде першою жінкою в Німеччині, яка офіційно навчатиметься від зимового семестру. Ваш син також може навчатися в імператорському університеті. Природно, спочатку йому доведеться закінчити необхідні курси.

— Як вам це вдалося? — здивувався Гумбольдт.

— Було нелегко, можете мені повірити. Без допомоги імператриці Августи Вікторії в мене нічого б не вийшло. На щастя, я маю доступ до королеви й зміг натиснути на потрібні важелі. До речі, зараз імператор та імператриця відкривають виставку сенсаційних знахідок із античного міста Пергамон. Ви обов’язково маєте її відвідати.

Він почекав, поки всі вивчать документ, і відкинувся на спинку стільця.

— До речі, моя пропозиція очолити кафедру залишається чинною, пане фон Гумбольдт. Можливо, ви ще раз її обміркуєте. Такі люди, як ви, нам потрібні.

Дослідник посміхнувся.

— Обіцяю подумати. Але для мене набагато важливіше, щоб моя племінниця й син могли навчатися. Дякую вам від усього серця.

— Обіцянка є обіцянкою,— сказав Шпренглер.— Хто знає, можливо, у майбутньому мені ще знадобляться ваші послуги. Як я чув, ви зараз працюєте над особливим проектом,— підморгнув він Гумбольдту.

— Звідки ви дізналися? — насупився дослідник.

Шпренглер знизав плечима.

— Не те, щоб сорока на хвості принесла, але в мене є свої джерела.

— Збожеволіти можна в цьому місті,— пробурчав Гумбольдт.— Тут нічого не можна приховати. Як, цікаво, це вдається іншим ученим?

— Не переймайтеся, любий колего, в них це теж не виходить. Обіцяю, що зберігатиму мовчання. Це справа честі. Але я був би радий, якби при нагоді ви поділилися зі мною деякими результатами.

Гумбольдт скептично підняв брову:

— Хочете сказати, що самі ви про них не довідаєтеся?

Шпренглер розреготався й підвівся.

— Буду радий, якщо ми підтримуватимемо зв’язок.

Бажаю вам гарного дня. Гонорар буде перераховано на ваш рахунок протягом декількох днів. Якщо якоїсь суми не вистачатиме, звертайтеся, будь ласка, безпосередньо до мене.— Він обернувся до Шарлоти й Оскара.— Бажаю вам успішної підготовки. Не дочекаюся, коли зможу зустрітися з вами в зимовому семестрі. Ви вже знаєте, яку програму виберете?

— Чесно кажучи, ще ні,— відповіла Шарлота.— Я ще не отямилася після таких новин.

— Не думайте довго,— посміхнувся Шпренглер.— Реєстрація закінчується цього місяця. Бажаю вам удачі у виборі. І, як я вже сказав, не пропустіть виставку з Пергамона.

Вони попрощалися й покинули університет.

Тепер Оскар дивився на будинок зовсім іншими очима. За кілька місяців він буде тут навчатися... Думка здалася йому дивною і незвичайною.

Але він іще не студент. Він не такий, як юнаки, які траплялися їм на шляху. Він згадав Еміля Кернера, і обличчя в нього просвітліло. От із ким він би охоче потоваришував.

Він саме уявляв, який вигляд матиме в класичній студентській формі, коли до нього підійшов Лілієнкрон і змовницьки прошепотів:

— На пару слів, мій юний друже.

— Так? — розгубився Оскар.

— Хочу запитати, що ти думаєш про теорію порожнього світу після того, як так відважно пережив нашу пригоду.

— Вона мені здається дуже цікавою,— чесно відповів Оскар.— Маю зізнатися, що після того, як я прочитав про подорож до центру Землі, мені схотілося дізнатися про теорію концентричних кіл Сіммса. І тепер мені цього хочеться ще більше.

— Мене це дуже тішить, тому що я хочу продовжувати дослідження. Знаю, що твій батько буде не в захваті, хочу попросити тебе ділитися із мною всіма матеріалами, які ти знайдеш. Навіть якщо печера, в якій ми побували, не була справжнім порожнім світом, не хочу відмовлятися від цієї ідеї.

— Звісно,— погодився Оскар.— Із великим задоволенням. Можу попросити допомогти нам мого друга Макса Пеппера. Він редактор «Глобал Есплорер» і має доступ до архівів Музею природознавства й інституту Смітсона у Вашингтоні.

Лілієнкрон просяяв.

— Це було б чудово. Я ладен шукати доказу теорії порожнього світу багато років. Хто знає, можливо, колись я й знайду вхід до внутрішньої частини Землі.

Вони разом вийшли з головного корпусу й підійшли до карет.

— Дякую,— сказав Лілієнкрон.— Дякую вам усім. Нарешті в мене з’явилася мета, заради якої я готовий розпочати дослідження. І дякую за ваше чудове товариство. Бережіть себе. Сподіваюся, ми незабаром побачимося й поговоримо про минулі часи.

— Звісно, любий Конраде,— розсміявся Гумбольдт.— Боюся, щоправда, що ця теорія порожнього світу — пуста забавка.— Він посміхнувся Оскару: — Не хотів підслуховувати вашу бесіду. З якою б повагою я не ставився до вашої ретельності, але, боюся, це тупик. Утім, неважливо. Якщо в Конрада є новий проект і вистачає на нього золота, нехай він ним займається. Головне, щоб тримався від мене подалі й не забирав жуків із-під носа. А тепер нам час іти. Ми ж не хочемо змушувати Берта чекати.

Вони розмістилися в ландо. Оскар сидів спереду і насолоджувався теплим весняним днем. Світило сонце. По вулицях, обсаджених липами, прогулювалися пішоходи в легкому світлому літньому одязі. Дівчата підморгували йому, і він почувався просто чудово.

Коли вони проїжджали через Бранденбурзькі ворота, пролунали крики. Оскар не міг точно сказати, звідки вони чуються. Але на радісні вигуки вони були зовсім не схожі. Уздовж Плацдарм Плац їхали кінні жандарми. Вони були озброєні. Пішоходи розступалися перед ними, і Берту довелося спрямувати ландо на тротуар. Десь почулися постріли. Здається, задзво- нили дзвони Берлінського собору.

— Що трапилося? — захвилювалися Лєна, Шарлота й Еліза.

— Не знаю,— відповів Гумбольдт.— Але, схоже, справа серйозна.

На сусідніх вулицях теж з’явилися вершники. Пролунали стривожені голоси. Одна дама навіть розплакалася. Обличчя в чоловіків застигли. Гумбольдт зістрибнув на тротуар і зупинив хлопчика у фланелевому костюмі. У того під пахвою була затиснута папка, і, схоже, він дуже квапився.

— Зачекай,— схопив його за плече Гумбольдт.

Хлопець був у паніці, це було відразу помітно.

— Що... що вам від мене потрібно? Відпустіть мене.

— Що за хвилювання? — запитав Гумбольдт.

— Ви що, не чули? — у юнака зірвався голос.— Імператора вбили. Просто на вулиці, перед музеєм. Імператрицю Августу Вікторію теж. Уважають, що соціалісти. Роялісти проголосили воєнний стан. На вулиці розгорілася боротьба. На вашому місці я б їхав додому й причаївся. Німеччина на порозі громадянської війни. А тепер відпустіть мене.

Дослідник послабив хватку, і юнак кинувся тікати.

По вулицях квапливо сновигали люди. Притискаючи сумки й притримуючи пальто, вони поспішали додому. Начебто наближалася гроза.

Зблідлий Гумбольдт повернувся до екіпажу.

— Чув, що сказав хлопчисько, Берте? Нахльоскуй батогом і жени додому!

Гумбольдтианська енциклопедія

Джон Клівс Сіммс

Джон Клівс Сіммс служив молодшим капітаном в армії Сполучених Штатів. Він був прихильником теорії порожньої Землі й стверджував, що Земля — порожнє тіло, до внутрішньої частини якого можна потрапити крізь отвори на полюсах. Він хотів довести, що всередині перебуває країна, яку населяють люди й дикі тварини. Його теорія користувалася популярністю, і в 1828 році конгрес навіть вирішив відрядити експедицію до Південного полюса. Однак, дорогою учасники експедиції збунтувалися. Сіммс похований у парку Гамільтона в Огайо. Надгробний пам’ятник виконаний у вигляді моделі порожньої Землі.

Теорія порожньої Землі

Відповідно до теорії порожньої Землі, наша планета, як і решта планет Сонячної системи, насправді є порожнім тілом, у внутрішній частині якого існує життя. Ця ідея заснована на безлічі легенд і міфів, одним із яких стала ідея пекла, що з’явилася в ранньому християнстві. Сьогодні ми знаємо, що ця теорія помилкова.

«Подорож до центру Землі»

«Подорож до центру Землі» — фантастичний роман французького письменника Жуля Верна. В 1864 році він вийшов друком у Франції під назвою «Voyage au centre de laTerre». У 1873 році його переклали німецькою мовою.

Роман розповідає про гамбурзького професора Отто Ліденброка, його помічника Акселя й провідника Ганса Б’єлка та їхні пошуки первісного моря всередині Землі. Вони починають свою подорож у жерлі ісландського вулкана Снайфельдс.

Роман неодноразово екранізувався, у тому числі Джеймсом Мейсоном (1959) і Бренданом Фрейзером (2008).

Університет Фрідріха Вільгельма

Університет Фрідріха Вільгельма (сьогодні університет Гумбольдта) — найстаріша навчальна установа Берліна. В 1810 році головна будівля університету розташувалася в самому центрі кварталу Доротеєнштадт. Від 1946 року він має ім’я Гумбольдта.

Жінки в науці

Право бути зарахованими до прусських університетів жінки отримали тільки в 1908 році. Доти вони могли відвідувати лекції й навіть одержати вчений ступінь кандидата наук, однак, не допускалися ні до яких досліджень і наукових праць. Перший учений ступінь одержала фізик Ельза Нойманн у 1899 році. Перша жінка, яка стала професором у Берліні,— мікробіолог Лідія Рабінович-Кемпнер. Це звання їй присвоїли в 1912 році.

ООІК

ООІК — абревіатура голландської компанії «Об’єднана Ост-Індська Компанія». Це одне із найбільших торговельних підприємств 17–18 століть. Її було засновано 20 березня 1602 року, щоб виключити взаємну конкуренцію. ООІК отримала особливі права від голландської держави (ведення війн, будівництво фортець, придбання земель) і стала торговельною монополією.

Кракатау

Вулканічний острів Кракатау розташований у Зондській протоці, між індонезійськими островами Суматрою та Явою. За останні кілька століть вулкан неодноразово вивергався. 27 серпня 1883 року острів був майже повністю зруйнований. Сьогодні від Кракатау залишилася лише невелика частина — Анак-Кракатау, «дитина Кракатау».

Франц Вільгельм Юнгхун

Поряд із Александром фон Гумбольдтом і Леопольдом фон Бухом, Франц Вільгельм Юнгхун уважається одним із найвидатніших географів Німеччини.

У молодості він був лікарем, геологом і ботаніком, але згодом його інтереси повністю зосередилися на географічних, геологічних і ботанічних дослідженнях острова Яви. У 1855 році він зійшов на найвищу вершину Яви.

Тихоокеанське вогненне кільце

Тихоокеанське вулканічне вогненне кільце — це вулканічний пояс, що проходить по Тихому океану. Тут розташовано майже дві третини всіх активних вулканів. Район характеризується сильними землетрусами й цунамі.

Затонулі імперії Му та Лемурія

Му та Лемурія — два вигадані, нібито затонулі континенти. Ця ідея народилася завдяки спробам пояснити, як на різних континентах могли існувати однакові види рослин і тварин. Лемурія мала з’єднувати Східну Африку та Індію, а Му містилася в Тихому океані. Існування цих континентів так і не було доведено.

Огюст Ле Плонжон

Огюст Ле Плонжон — фотограф і археолог-любитель, який цікавився майя та їхнім містом Чичен-Іца. Він стверджував, що культуру Давнього Єгипту створили майя на шляху до Південної Азії й Атлантиди. Однак, ця теорія не сприймалася всерйоз навіть у ті часи.

Печера

Печерою називають природну підземну порожнину від двох метрів заввишки й п’яти метрів завдовжки. Найдовшою печерою у світі вважається Мамонтова печера в Кентуккі. Її довжина — 590 км. Найбільша печера у світі — печера Саравак у Борнео. Її довжина приблизно 600 м, ширина 400 м і висота майже 100 м. Найпротяжніша печера в Німеччині розташована в горі Унтерс, її довжина — 15 200 м.

Тенгери

Тенгери — народ, що живе біля підніжжя вулкана Бромо. Являє собою відносно маленьку групу — налічує 600 000 осіб, які мешкають у тридцяти селах. Це селяни й кочівники, що сповідують індуїзм і розмовляють прадавнім діалектом. Національний парк Бромо-Тенггер-Семеру зобов’язаний їм своїм ім’ям.

Імператор Вільгельм II

Вільгельм II, повне ім’я Фрідріх Вільгельм Віктор Альберт фон Проссейн (народився 27 січня 1859 року в Берліні), з династії Гогенцоллернів, від 1888 до 1918 року був останнім німецьким імператором і королем Пруссії.

Після закінчення Першої світової війни, яку Німеччина програла, він емігрував у Нідерланди, де й помер 4 червня 1941 року.

У четвертій частині «Хронік шукачів» Вільгельм гине, що не відповідає історичним фактам. Карлу Фрідріху фон Гумбольдту доведеться щось вигадати, щоб виправити хід історії.

Томас Тимайєр

Томас Тимайєр — вивчав мистецтво та геологію в Кельні. Протягом декількох років працював ілюстратором і художником. Його роботи кілька разів удостоювалися премій. Згодом він почав дедалі більше й більше писати. В 2004 році з’явився його дебютний роман «Медуза», захоплюючий трилер для дорослих читачів. Перша книга для юних читачів, «Місто заклиначів дощу», вийшла друком у 2009 році у видавництві «Loewe». Багато які його романи стали бестселерами й були перекладені багатьма мовами. Історії Томаса Тимайєра написані в традиціях класичного пригодницького роману. Часто в них розповідається про затонулі або зниклі культури й про моторошні таємничі сили.

Примечания

1

Вулканічний острів Кракатау розташований у Зондській протоці, між індонезійськими островами Суматрою та Явою. За останні кілька століть вулкан неодноразово вивергався. 27 серпня 1883 року острів був майже повністю зруйнований. Сьогодні від Кракатау залишилася лише невелика частина — Анак-Кракатау, «дитина Кракатау».

2

«Подорож до центру Землі» — фантастичний роман французького письменника Жуля Верна. В 1864 році він вийшов друком у Франції під назвою «Voyage au centre de laTerre». У 1873 році його переклали німецькою мовою.

Роман розповідає про гамбурзького професора Отто Ліденброка, його помічника Акселя й провідника Ганса Б’єлка та їхні пошуки первісного моря всередині Землі. Вони починають свою подорож у жерлі ісландського вулкана Снайфельдс.

Роман неодноразово екранізувався, у тому числі Джеймсом Мейсоном (1959) і Бренданом Фрейзером (2008).

3

Університет Фрідріха Вільгельма (сьогодні університет Гумбольдта) — найстаріша навчальна установа Берліна. В 1810 році головна будівля університету розташувалася в самому центрі кварталу Доротеєнштадт. Від 1946 року він має ім’я Гумбольдта.

4

ООІК — абревіатура голландської компанії «Об’єднана Ост-Індська Компанія». Це одне із найбільших торговельних підприємств 17–18 століть. Її було засновано 20 березня 1602 року, щоб виключити взаємну конкуренцію. ООІК отримала особливі права від голландської держави (ведення війн, будівництво фортець, придбання земель) і стала торговельною монополією.

5

Тенгери — народ, що живе біля підніжжя вулкана Бромо. Являє собою відносно маленьку групу — налічує 600 000 осіб, які мешкають у тридцяти селах. Це селяни й кочівники, що сповідують індуїзм і розмовляють прадавнім діалектом. Національний парк Бромо-Тенггер-Семеру зобов’язаний їм своїм ім’ям.

6

Печерою називають природну підземну порожнину від двох метрів заввишки й п’яти метрів завдовжки. Найдовшою печерою у світі вважається Мамонтова печера в Кентуккі. Її довжина — 590 км. Найбільша печера у світі — печера Саравак у Борнео. Її довжина приблизно 600 м, ширина 400 м і висота майже 100 м. Найпротяжніша печера в Німеччині розташована в горі Унтерс, її довжина — 15 200 м.

7

Джон Клівс Сіммс служив молодшим капітаном в армії Сполучених Штатів. Він був прихильником теорії порожньої Землі й стверджував, що Земля — порожнє тіло, до внутрішньої частини якого можна потрапити крізь отвори на полюсах. Він хотів довести, що всередині перебуває країна, яку населяють люди й дикі тварини. Його теорія користувалася популярністю, і в 1828 році конгрес навіть вирішив відрядити експедицію до Південного полюса. Однак, дорогою учасники експедиції збунтувалися. Сіммс похований у парку Гамільтона в Огайо. Надгробний пам’ятник виконаний у вигляді моделі порожньої Землі.

Content

Пролог

Частина перша
Країна вогнедишних гір

Частина друга
Жах із глибини

Частина третя
Прокляття Сукарно

Гумбольдтианська енциклопедія

Томас Тимайєр

Примечания