Саид Курбан

Момичето ог Златния рог

© Емилия Ничева-Карастойчева, превод от английски

Курбан Саид е псевдоним на Лев Абрамович Нусимбаум (1905–1942). Авторът е роден в Киев, завършва гимназия в Баку, Азербайджан. По-късно семейството се премества в Грузия, живее за кратко в Турция и Франция, а през 1921 г. се установява в Германия. Завършва факултета по източни езици на Берлинския университет и се дипломира като специалист по турски и арабски. От 1926 г. започва да публикува статии в различни немскоезични издания. Умира в Позитано, Италия.

Автор е на 16 книги, написани на немски език.

Многопластов и стъписващо красив роман, изпълнен с неизвестност, екзотичност и елегантно чувство за хумор.

Нюзуик

Чете се като епична поема… изпълнена със страст, поетичност и рязко преливане на смешното в трагично.

Ню Йорк Таймс

Роман за любов, изгнаничество и страст от загадъчния автор на международния бестселър „Али и Нино”.

Годината е 1928-ма. Азиаде Анбари и баща й, членове на турския султански двор, стават заточеници в Берлин след краха на Османската империя. Преди години момичето е обещано за съпруга на турския принц. Попаднало в магията на Запада тя се влюбва и се омъжва за лекар от Виена. Но, когато среща отново принца – вече сценарист в Ню Йорк – тя се разкъсва между брака, който е сключила по своя воля и на който възлага големи надежди, и обещанието, дадено преди много години

.

Първа глава

- А какво ще кажете за това „и“, фройлайн Анбари?

Азиаде вдигна глава. Замислените й сиви очи гледаха сериозно.

- Това „и“ … - повтори тя с тих мек глас. Поразмишлява малко и после отговори решително и отчаяно: - Това „и“ в якутски е наставка за отглаголно съществително, сходно с киргизката форма в „бариси“.

Професор Банг потри дългия си гърбав нос. Зад очилата с метални рамки очите му светеха като на мъдра сова. Подсмъркна тихо и неодобрително и чукна с костеливия си пръст по масата:

- Според мен това „и“ в „бари“ на якутски е чисто и просто наставка за притежание. „Бари“ означава „цялост“. Кое е коренът на съществителното?

- „Бар“, означава „имане“ - отвърна Азиаде.

- Да - унило се съгласи професорът. - И все пак не разбирам защо в якутската форма липсва „а“.

От старинните пожълтели листове се носеше характерната миризма на древни ръкописи, изпълващи малкия кабинет. Около квадратната маса до високия прозорец седяха татаринът Рахметаллах, унгарецът доктор Журмай и китаистът Гьоц. Банг замислено прелистваше енциклопедия. Азиаде, смутена от собствената си настойчивост, внимателно оглеждаше ноктите си, а Гьоц предложи да обяснят мистериозното „а“ като остатъчна форма на монголски творителен падеж.

- На младини - отвърна ядосан професор Банг - аз също обяснявах всичко като остатъчна форма на монголски творителен падеж. Смелостта е привилегия на младите.

Банг беше на шейсет, китаистът - на четирийсет и пет.

Азиаде внезапно почувства остра стържеща болка в гърлото. Сладникавата миризма на пожълтелите стари книги, заоблените заврънкулки на манджурските и монголските букви, варварските форми на отмрели езици - всичко й се стори недействително, враждебно, притъпяващо сетивата. Тя въздъхна е облекчение, когато звънецът най-после удари. Банг си запали лулата - знак, че семинарът по сравнителен анализ на тюркските езици е приключил. Погали с костеливите си пръсти пожълтелите страници на уйгурската граматика и отрони сухо:

- Следващия път ще обсъдим отрицателните глаголи въз основа на текстове от манихейските химни.

Думите му прозвучаха и като обещание, и като заплаха. За него филологията изгуби напълно смисъла си след кончи-ната на великия Томсен1 от Копенхаген. Днешните младежи не разбираха нищо и обясняваха всичко като петрифициран творителен падеж.

Четиримата му студенти се поклониха леко.

Азиаде излезе на широкото стълбище на Факултета по източни езици. Коридорът се изпълни с брадати египтолози -възторжени младежи, готови да посветят живота си на изучаването на асирийското клинообразно писмо. Иззад затворените врати на аудиторията по арабски глъхнеха жаловити строфи от газела2 на Лабид3. Чу се как гласът на лектора обяви:

- Разгледахме класически пример за модус апокопатус, изпускане на един или няколко звука в края на думите.

1 Томсен, Вилхелм Лудвиг Петер (1842-1927) - датски лингвист и историк, разчел Орхонските надписи, най-старите тюркски текстове, съответно от 732 и от 735 г. - Б. пр.

2 Газела - стихотворна форма в лиричната поезия на много източни народи. - Б. пр.

3 Лабид ибн Рабиа (?560-?661) - велик доислямски поет. - Б. пр.

Азиаде се спусна по стълбището. Стиснала здраво кожената студентска чанта, бутна с лакът тежката входна врата и излезе на улицата. Тъжни червени и оранжеви есенни листа осейваха сивия асфалт на тясната Доротеенщрасе. Прекоси я с къси забързани крачки и влезе в предния двор на университета. Старите дървета изглеждаха приведеш! под бремето на натрупаната мъдрост. Тя погледна към облачното берлинско небе, към тъмните прозорци на аудиториите и позлатените букви над входа на университета… Хора от друг, странен и непонятен свят я подминаваха - студенти по медицина, по право, по икономика. Носеха тънки сиви дъждобрани и стискаха големи чанти под мишница.

Огромният часовник в мрачното оживено фоайе на главния корпус сочеше десет и осем.

Потънала в мислите си, тя застана пред таблото за съобщения:

„Този семестър доктор Хейстинг няма да чете лекции по ранна история на готиката.“

„Намерен е учебник по химия. Обърнете се към портиера.“

„Проф. д-р Захс предлага да лекува безплатно студенти. Всеки ден от 3 до 5 в клиниката по вътрешни болести.“

Обявите висяха още от началото на семестъра и вече бяха поизбелели като древни свитъци от Кайро или Луксор.

Азиаде извади тефтерче от чантата си и записа с дребнички наклонени букви: Клиника по ларингология, Луизенщрасе 2, 9-13.

Прибра тефтерчето и прекоси двора. Излезе на Линденщрасе и пред нея се появиха внушителната статуя на Фридрих Велики4 и класическият силует на замъка Кронпринцен. В далечината на фона на навъсената есенна утрин се извисяваше Бранденбургската врата.

4 Фридрих Велики (1712-1786) - крал на Прусия (1740—1786). - Б. пр.

7

Сви надясно, пресече Луи-Фердинандщрасе и се изкачи тичешком по мраморните стъпала на градската библиотека. Озова се пред входа на голямата кръгла читалня. Наляво по дългия коридор се редяха каталозите, а вдясно малка врата отвеждаше в продълговатата читалня по ориенталистика - убежището на най-странните и ексцентрични берлински учени, пристан на хора не от този свят. Тук неизменно се носеше мирис на книжна прах, на древни ръкописи и мъдрост…

Азиаде влезе, застана пред рафта, извади „Сравнителен речник“ на Радлоф5 и се настани пред дългата широка маса. Разтвори книгата и сбърчвайки леко чело, се наведе над нея. В главата й отново зазвучаха откъслечни древни думи. Пред замъгления й поглед, на фона на черни уйгурски йероглифи, се явиха конници, препускащи из туранските степи6, нощен номадски лагер, сивите анадолски хълмове. Същевременно ръката й механично записа: „Етимология на думата „удж“7, „край“. Според фонетичните закони „удж“ става „ус“ в абаканский диалект. В карагайски откриваме две форми - „уду“ и „ужу“. В саянски също е „уду“.

Спря да пише. Нищо не знаеше за саянски; понятие нямаше кога и къде са говорили този език, чиито форми сега разгадаваше. В думите чуваше грохота на голяма река, виждаше диви мъже с тесни очи да размахват харпуни и да извличат върху обрасъл с мъх речен бряг тлъсти едри есетри. Тъмнокожите мъже с широки лица са облечени в животински кожи. Убиват есетрите, крещейки „Уду!“ - саянската форма на ста-ротюркското „удж“, „край“.

5 Радлоф, Вилхелм - от 1859 до 1870 г. обикаля Южен Сибир и съставя 4-томен речник на местните езици и 10 тома тюркски текстове. -Б. пр.

6 Туран - историческа област в Средна Азия, североизточно от Иран. -Б. пр.

7 Удж (уч.), букв, „връх на стрела“ (военен термин) - крайгранични област, стратегически коридор за настъпление, използван от селджуките в Мала Азия, а по-късно и от османците на Балканите. - Б. пр.

8

Азиаде отвори чантата и извади огледалце. Сложи го между страниците на речника и крадешком се огледа: тънки коралови устни, светло, съвсем леко издължено лице и сиви очи е дълги гъсти мигли. Докосна е пръст добре очертаните си вежди и го плъзна по чистата кожа на челото, сега леко поруменяло. Нищо в това лице не напомняше теснооките номади е високи скули край брега на безименната река. Въздъхна. Живееше в Берлин през 1928 година. Хилядолетия я деляха от жилавите й предци, дошли от туранските пустини и превзели сивите анадолски долини. През хилядолетията тесните очи, тъмната кожа и твърдите високи скули бяха изчезнали. През тези хиляди години се бяха появявали империи и градове; бяха се променили гласните в корена на думите. Един от предците й беше завладял Истанбул, столицата на империята; друг бе изгубил града на халифите - Багдад. Бяха останали само малкото овално лице, светлосивите замечтани очи и болезнените спомени за изгубената империя, за сладките истанбулски води и за къщата край Босфора е мраморни плочници, стройни колони и бели надписи над входа.

Азиаде се изчерви като момиченце, скри огледалцето и се озърна уплашено. Наоколо се виждаха само наведени гърбове, олисели глави и късогледи читатели.

Тих шепот наруши тържествената тишина в залата:

- Бихте ли ми помогнали е Elementa persical

- Има печатна грешка в амхарийската енциклопедия! Какво ще кажете за това?

Пожълтялата хартия на древното издание шумолеше тихо. Книжните полици наподобяваха разтворената паст на всемогъщо чудовище. В съседство с нея седеше съсухрена жена е бледа кожа и хлътнали бузи и е голямо напрежение превеждаше „Тарик“8 на Хак-Хамид. Тя забеляза огледалцето, при-

8 Тарик ибн Зиад - през 711 г. превежда арабските и берберските войски от Северна Африка през Гибралтар и превзема Андалусия. - Б. пр.

9

мигна неодобрително и написа на малък лист: „Horrible dictu! Cosmetica speculumque in colloquium!“9. Побутна бележката към Азиаде, а тя отвърна помирително на гърба: „Non cosmetica, sed influenca10. Елате отвън, ще ви преведа „Тарик“.

Стана, прибра речниците и излезе в просторното фоайе. Филоложката с хлътналите бузи я последва. Седнаха върху студена мраморна пейка и Азиаде разтвори книгата в скута си. От четиристишията изплуваха сивите испански скали, под проблясващите светлини на факлите в мрака пълководецът Тарик прекоси Гибралтарския проход и стъпвайки на скалата, се закле на халифа да покори испанската земя.

Филоложката въздъхна възторжено. Сруваше й се ужасно несправедливо всяко дете в Турция да знае турски, а тя, учен от такъв ранг, да трябва да полага толкова усилия, за да се справи.

- Болна съм. - Азиаде отмести „Тарик“ и се взря замислено в черния орел, гравиран върху мраморния под. - Съжалявам, ще тръгвам.

Сбогува се и изтича към входа, ненадейно и безпричинно обзета от приповдигнато настроение. Тръгна по шумната Фридрихщрасе, стиснала здраво чантата под мишница. Край гарата вестникопродавачите стояха като войници на пост. Лек есенен дъждец къпеше Берлин. Азиаде си вдигна яката на дъждобрана. Край нея профуча кола и я изпръска. Чорапите й се покриха с отвратителни сиви петна. Ядосана, тя продължи. Малките й крачета се запрепъваха в мъглата. Спря на моста и погледна мътните зеленикаво-кафяви води на река Шпрее. После вдигна очи към желязната конструкция на гарата. Някъде громолеше влак. Пред нея се разстилаше широ-

9 Horrible dictu! Cosmetica speculumque in colloquium! - Позор! Да се занимавате с козметика по време на занятия. - Б. пр.

10 Non cosmetica, sed influence. - He се занимавам с козметика, имам грип. - Б. пр.

10

ката Фридрихщрасе, лъснала под есенния дъжд. Този чужд град беше прекрасен с класическите си прави, мокри и пусти улици. Азиаде вдъхна дълбоко неговия чужд въздух и се взря в бледите лица на минувачите. Романтичното й въображение съзираше в гладко избръснатите продълговати лица някогашни капитани на подводници, предприемали дръзки набези край африканските брегове. Студените сини очи й разкриваха мрачни спомени за бойните полета на Фландрия, за снежните пустини на Русия и за жарките пясъци на Арабия.

По невъобразимо дългата Луизенщрасе къщите постепенно придобиха червеникав оттенък. На ъгъла мъж с дебели ръкавици продаваше кестени. Имаше тъмносини очи и Азиаде си помисли, че тези неземно сурови, уверени очи са наследство от двамина - крал Фридрих и поетът Клайст11. После продавачът на кестени се изплю звучно и Азиаде трепна. Да, мъжете са непредвидими, а поетът Клайст отдавна е напуснал този свят. Преглътна и отново изпита силната болка в гърлото. Бавно продължи по мокрия асфалт. Дъждовните капки се стичаха от яката по гърба й. Стисна още по-здраво чантата. Някъде напред, вляво се издигаше червената тухлена стена на благотворителната болница. Всичко наоколо говореше за медицина: по витрините на магазините просветваха хирургически скалпели, зъболекарски инструменти лежаха до учебници по обща патология. Спря пред един магазин и настръхна - отсреща й се ухили скелет с тънки кости. В огледалото на витрината видя изплашеното си зачервено лице. Продължи, свила глава между раменете. Вече не усещаше студа. Влажният дъждобран миришеше на гума.

„Влакът не спира на моста Яновиц“, помисли си тя тъжно. На немски научи най-напред това изречение и винаги си го

11 Клайст, Бернд Хайнрих фон (1777-1811) - немски драматург, поет и прозаик. - Б. пр.

11

припомняше, почувстваше ли се тъжна и самотна сред каменното великолепие на Берлин.

Изкачи се по стълбите и отвари тежката врата на клиниката. Тромава сестра я попита как се казва и й подаде талон. Азиаде спря пред огледалото, свали кръглата шапчица и меката й руса коса, влажна по краищата, се пръсна по раменете. Вчеса я набързо, погледна си ноктите, пъхна талончето в джоба и влезе в приглушено осветената приемна.

- Concha buloza. - Доктор Хаса хвърли инструмента в ле-генчето.

Пациентът погледна стреснато талона си и изчезна в рентгеновия кабинет.

- Или емфизем - промърмори доктор Хаса и вписа заключението си в картона.

Стана да си измие ръцете. Докато прозрачните капки се стичаха по пръстите му и изчезваха в мивката, поклати глава, обзет от самосъжаление. „Аз съм просто един нещастен човек“, рече си той и две дълбоки бръчки набраздиха челото му. Да извадиш сливиците на трима души за една сутрин, определено е много. И да направиш две пункции на тъпанче - втората напълно излишна. Тъпанчето щеше да се отвори и без това. Но пациентът нервничеше.

Доктор Хаса си избърса ръцете и се сети за риносклеро-мата12. Изпитваше особен интерес към това заболяване. Професорът искаше да демонстрира случая на студентите. Но риносклеромата отказваше да я демонстрират. Принадлежеше на глупава старица, която се гневеше, че не е опитно зайче. Е, всяка болест върви с пациент - колко жалко наистина! Ала най-много го ядосваше практикантът. Защо не замине за

12 Риносклерома - втвърдяване на тъкани по дихателните пътища. -Б. пр.

12

Виена и не стане психоаналитик? Там ще може спокойно да оставя шпатулата направо върху стъклената масичка. А не да 10 прави току под носа на професора. Той не каза нищо, но кръглото му лице почервеня от ярост. А именно Хаса отговаряше за този практикант, включително и за безумните му представи за съвременна хигиена.

- Да остави стерилизирания инструмент върху масичката непосредствено преди да го използва - изсумтя Хаса. - Жалко, че е забранено да се прилагат физически мерки върху студентите.

Взе стерилна кърпичка, примигна гневно и уви ебонита на рефлектора. Разбираше обаче, че нито риносклеромата, нито практикантът са истинските причини за лошото му настроение. Единствено времето беше виновно. То му пречеше да замине за езерото Щолпхензее. И онази блондинка, която дойде тук вчера, сигурно щеше да дойде и днес… Стига!

Времето и Щолпхензее, разбира се, са причината, а не новината, че Марион е прекарала цяло лято в Тирол с Фриц. Все му е едно какво прави Марион. „А риносклеромата ще бъде демонстрирана независимо дали болната иска, или не. Нали затова сме университетска клиника“, помисли си той.

Доктор Хаса си придаде сериозен вид и влезе в просторната приемна. Покрай стената се нижеше безкрайна редица столове за преглед на пациенти. До всеки имаше електрическа крушка, маса за инструменти и по няколко легенчета. Пациентите седяха по столовете е безизразни, но напрегнати лица. В левия ъгъл доктор Мосицки изтрополи е огледало за гърло, а от третия стол вдясно доктор Ман извика:

- Сестра! Ушна фуния, моля!

На стола за пациенти на доктор Хаса седеше русокосо момиче със странни сиви очи. Впечатли го необичайната им форма. Леко издължени, сякаш се взираха във фантастична мечта. Доктор Хаса седна на ниската табуретка пред нея и я погледна предпазливо. Тя се усмихна и ненадейно от тъжните

13

очи избликна сияние. Посочи вдигнатия нагоре рефлектор на доктор Хаса.

- Прилича на ореол - каза тя с чуждестранен акцент.

Хаса се засмя. Все пак животът е интересен и какво прави

Марион, не го засяга категорично и изобщо. Вгледа се в сивите бездънни очи и тутакси си помисли. „Дано да е вазомоторен ринит, който изисква по-дълго лечение.“ Отпъди бързо мисълта, порица я като недостойна за професионалната си етика и малко гузно попита:

- Как се казвате?

- Азиаде Анбари.

- Занятие?

- Студентка.

- О, колега! - дружелюбно възкликна доктор Хаса. - Медицина?

- Не, филология.

Хаса нагласи рефлектора.

- Да видим какво ви води при мен? А, болки в гърлото. -Лявата му ръка потърси механично шпатулата. - Германи-стика?

- Не. Тюркология.

- О! Какво е това?

- Сравнително изследване на тюркските езици.

- Божичко! И за какво ви е това?

- За нищо, просто така - сърдито отвърна момичето и си отвори устата.

Хаса изпълняваше лекарския си дълг бавно, внимателно и педантично, но мислите му се щураха в две посоки: професионална и лична. Професионално отбеляза: „Риноскопия отпред и в дълбочина. Без патология. Нищо необичайно. Леко възпаление на лявото тъпанче, но не е чувствително на натиск. Няма данни за отит. Ограничена локална инфекция. Трябва да включа аналгетици в лечението.“ В личен план си помисли: „Сравнително тюркско езикознание. Наистина ли човек може

14

сериозно да се занимава с такова нещо! Даже когато има такива сиви очи! Казва се Анбари. Чувал съм го някъде. Едва ли е на повече от двайсет и косата й е същинско кадифе“.

Свали рефлектора, оттласна табуретката назад и съобщи делово:

- Тонзилит. Начало на фоликулярна ангина.

- Тоест най-банална ангина - засмя се момичето и доктор Хаса реши да загърби латинските термини.

- Точно така. Ще пазите леглото, разбира се. Ето рецепта за гаргара. Никакви компреси, но се приберете с такси. Лека храна… Но защо все пак тюркология? Какво ви дава?

- Интересно ми е - скромно отвърна тя и щастливо грейналите й очи озариха лицето й. - Нямате представа колко много са странните думи и всяка звучи като барабанен ритъм.

- Имате температура - отбеляза Хаса, - от нея са барабаните. Чувал съм фамилията ви. Един Анбари беше губернатор на Босна.

- Да. Дядо ми.

Стана и за миг пръстите й се изгубиха в широката длан на доктор Хаса.

- Елате пак, когато оздравеете… Искам да кажа, за контролен преглед.

Азиаде го погледна. Лекарят имаше смугла кожа, черна коса, вчесана назад, и много широки рамене. Изглеждаше сьвсем различно от загадъчните капитани на подводници и от дивите рибари по бреговете на безименните реки. Тя кимна бързо и тръгна към изхода.

На гарата спря и се замисли. Да се качи във влака с твърдите дървени седалки, беше най-евтиният и най-бързият вариант - ако не броим ходенето пеш, разбира се - но лекарят й каза да вземе такси.

Сви устни и реши да прояви разточителност. Вирнала брадичка, подмина гарата и стигна до Линденщрасе. Качи се в автобус и когато се отпусна доволно на меката кожена седалка,

15

си помисли, че немската дума „авто“ означава и частен автомобил, и такси и е само непретенциозно умалително за плавно движещия се автобус.

- Уландщрасе - каза тя на кондуктора и му подаде монета.

16

Втора глаВа

Двата прозореца на мрачната им стая, разположена на партера, гледаха към вътрешен двор. Грееше ли слънце, лъчите му стигаха само до втория етаж. В средата на стаята имаше покрита с линолеум маса и три стола. Гола крушка висеше на дълъг кабел от тавана. До стените с изпокъсани тапети бяха подредени диван, легло и гардероб с врата, застопорена с нагънат вестник. Няколко забодени избледнели снимки допълваха картината. Ахмед паша Анбари седеше до масата и присвил напрегнато очи, препрочиташе стар вестник.

- Болна съм - съобщи Азиаде и седна.

Ахмед паша я погледна. В малките му тъмни очи просветна страх. Тя се прозя и потръпна зиморничаво. Ахмед паша стана бързо да й оправи леглото, а Азиаде се съблече и седна. Треперейки, започна да разказва не пресекулки за якутското окончание „а“ и за странния мъж, надникнал в гърлото й.

Очите на Ахмед паша се изпълниха с ужас.

- Била си на лекар? Сама?

- Да, татко.

- Съблича ли се?

- Не, татко. Наистина не.

Гласът й прозвуча равнодушно. Легна и затвори очи; ръцете и краката й тежаха като олово. Чу несигурните стъпки на Ахмед паша и звънтене на монети.

- Чай с лимон - прошепна Ахмед паша на някого зад вратата.

Клепките на Азиаде трепнаха. Насочи премрежен поглед към пожълтелите фотографии по стената - Ахмед паша в па-

радна униформа със златни ширити, с фес, бели кожени ръкавици и сабя на кръста. Тя въздъхна дълбоко и внезапно усети прахоляка по моста Галата и аромата на фурмите, които навремето сушаха в ъгъла на стаята й край Босфора.

Отдалеч долетя нежен шепот. Ахмед паша, коленичил върху прашния килим в берлинската стая и опрял чело о пода, се молеше тихо, забравил света. Под шепота на тези отдавна познати слова Азиаде видя голямата кръгла сфера на слънцето и старата стена на Константин13 до Истанбулските порти. Еничарят Хасан се изкачва върху стената и издига знамето на Османовия род на върха на старата крепост. Азиаде прехапа устни. Константин XI Палеолог14 води сражение край портата на Свети Роман15, а Мехмед II Завоевателя16 тъпче с коня си труповете в катедралата „Света София“17 и прегръща с окървавени длани нейните византийски колони. Азиаде вдигна ръка и закри уста. Дъхът й излиташе горещ и влажен.

- Бокса - произнесе отривисто тя.

- Какво има, Азиаде? - приведе се Ахмед паша над леглото.

- Карагасайски дателен падеж на джагатската дума „богус“, „гърло“ - отговори момичето.

Ахмед паша я погледна разтревожено и просна коженото си палто върху леглото. После продължи да се моли.

13 Константин I Велики (ок. 285-337) - римски император, основател на Константинопол (324-330), започва изграждането на огромна система от ровове и стени, с което градът става практически непревземаем до развитието на артилерията. - Б. пр.

14 Константин XI Палеолог пада в битка върху крепостните стени и с това се слага краят на Византийската империя. - Б. пр.

15 При подстъпите към вратата на Свети Роман турците правят пробив в обсадата и на 7 май 1453 г. превземат Константинопол. - Б. пр.

16 Мехмед II - известен с прозвището Фатих (Завоевателя), управлява от 1444 до 1446 и от 1451 до 1481 г. -Б. пр.

17 „Света София“ - най-голямата катедрала в града. На 30 май 1453 г. султан Мехмед II заповядва да я превърнат в джамия. - Б. пр.

18

В трескавия си унес Азиаде видя тесните рамене на султан Вахидеддин18, който минава край строените войници на път за петъчната молитва. Малки кораби кръжат по Татлъ-Су, а вестниците съобщават за победи в Кавказките планини, за германски настъпления и за величавото бъдеще, ширнало се пред ()сманската империя.

Някой й дръпна косата. Отвори очи и видя баща си с чаша и ръка. Направи си гаргара с отвратителна на вкус течност и много сериозно обясни:

- Гаргара е ономатопея19. Всичко трябва да се възприема от гледна точка на историята на звука. - И отново се отпусна върху възглавницата.

Лежеше по гръб със затворени очи и с пламнали в нездрава червенина страни. Виждаше степи, пустини, диви ездачи и полумесеца над двореца край Босфора. После се обърна към стената и плака дълго и горчиво. Крехките й рамене трепереха; избърса с опакото на дланта си сълзите, стичащи се по лицето й. Всичко рухна в деня, когато един чужд генерал окупира Истанбул и прокуди в изгнание членовете на свещения Османов род. Тогава Ахмед паша захвърли с величествен жест сабята си в ъгъла и дълго плака в малкия източен павилион в конака си. Всички в къщата разбраха, че плаче; слугите стояха в съчувствено мълчание на прага. Никой не се осмеляваше да обезпокои господаря. После баща й я извика и тя влезе при него. Пашата седеше на пода с разкъсани дрехи.

- Султанът е изгнаник - изрече той, втренчен в нищото. -Знаеш, че ми беше приятел и повелител. Този град вече ми е чужд. Ще заминем. Далеч оттук. Много надалеч.

18 Мехмед VI Вахидеддин - последният султан на Османската империя (1918-1922); при отмяната на султаната през 1922 г. напуска Истанбул и се установява в Сан Ремо, където умира. - Б. пр.

19 Ономатопея - дума, образувана чрез звукоподражание. - Б. пр.

19

Двамата застанаха до прозореца и дълго наблюдаваха ле-пипите вълни на Босфора. Взираха се и в куполите на големите джамии, и в далечните сиви хълмове, откъдето много отдавна първите османски орди бяха налетели срещу Европа.

- Ще отидем в Берлин - продължи Ахмед паша. - Немците са наши съюзници.

Азиаде вече не плачеше. В стаята беше притъмняло. От дивана долиташе тихото дишане на Ахмед паша. Тя седна в леглото с ококорени очи и се взря в далечината. Копнееше за Истанбул, за старата къща, за мекия въздух на родината. Почти осезаемо близко й се привиждаха минаретата в града на халифите. Обзе я безмълвно отчаяние. Всичко беше изчезнало, всичко беше изгубено. Оставаха само мекото звучене на родния език и любовта към дивите племена, основали Османския двор.

„Дядо беше губернатор на Босна“, помисли си тя и внезапно си спомни как коляното на лекаря докосна бедрото й. Затвори очи и пред нея изникнаха черните, леко раздалечени очи.

- Кажи „а“ - нареди лекарят и зад гърба му просия ореол.

- „А“ е якутско окончание, а аз съм османка. Окончанието на нашия родителей падеж е „и“ - отговори гордо Азиаде и заспа.

Ръката й се плъзна под завивката и тя погали нежно бедрото си там, където коляното на лекаря го беше докоснало.

Докато Азиаде спеше, Ахмед паша се вслушваше тревожно в дишането й, лежеше със затворени очи, но сън не го ловеше. Мислеше за двамата си синове, хвърлили се да спасяват империята, но така и не се завърнаха. Мислеше за русокосата си дъщеря, отредена за съпруга на принц, но сега се давеше в океан от варварски йероглифи. Мислеше за портфейла си, в който имаше сто германски марки - цялото състояние на рода Анбари, мислеше и за султана, далеч в чужда страна, изтерзан като него от носталгия по мекия истанбулски въздух.

20

Настъпи утрото - бледо и сиво. Ахмед паша попари чай, Азиаде се събуди, изправи се в леглото и гордо и самоуверено обяви:

- Отново съм напълно здрава, Ваше превъзходителство.

Из въздуха на кафене „Ватан“20 на Кнезебекщрасе се носеше цигарен дим, примесен с миризма на овча лой. Собственикът, очилат индийски професор, се ползваше с репутацията на необикновено мъдър човек, поради което бе принуден да напусне родината си. Сервитьорът, когото наричаха Смарагд, имаше дълъг нос и министерски ранг в Бухара21. Край масичките седяха египетски студенти, сирийски политици и принцове от кралския род на Каджарите22. Ядяха овча лой и пиеха ароматно кафе от миниатюрни чашки. Барманът беше разбойник от кюрдистанските планини, широкоплещест, е гъсти сключени вежди. Знаеше осемнайсет начина да вари кафе, но по силата на неписано правило разкриваше тайната на своето изкуство само пред принцове, губернатори и племенни вождове.

Ахмед паша Анбари седеше на ъглова масичка и се взираше в тъмния кръг на димящото кафе. На съседната маса черкезинът Орхан бей играеше на зарове с плосконос жрец от мистериозните „Ахмадити“23.

- Чухте ли, Ваше превъзходителство - обади се собственикът, привеждайки се към пашата. - Рензи паша е пристигнал

20 Ватан (тур.) - отечество. - Б. пр.

21 Бухара - град с 2500-годишна история, днес в пределите на Узбекистан. Бил е един от основните центрове на Персийската империя, разположен на Пътя на коприната. — Б. пр.

22 Каджари - династия, управлявала Персия от 1781 до 1925 г. - Б. пр.

23 Ахмадити - противоречиво месианско движение, основано през 1889 г. в щата Пенджаб от Гулам Ахмад, който се обявява за изпратен от Аллах да възроди и обнови исляма. По-голяма част от мюсюлманите смятат учението му за еретично. - Б. пр.

21

от Йемен. Търси генерали и министри за служба при техния имам.

- Няма да замина за Йемен - отсече Ахмед паша.

- Прав сте - равнодушно се съгласи собственикът. - Йеменците са еретици.

Изчезна зад тезгяха и затрополи е чашите. Черкезинът спечели играта на зарове, запали цигара и погледна към дебелия сириец на съседната маса.

- Срамота! - обади се сириецът. - Правоверните не играят на зарове.

Черкезинът всмукна презрително от цигарата си и се извърна.

В кафенето влезе плешив мъж със сухи кокалести ръце и спря до масата на Ахмед паша. В знак на почтителност докосна с върховете на пръстите си последователно гърдите, устните и челото си.

- Мир вам, Ваше превъзходителство. Не сме се виждали отдавна.

Пашата кимна.

- От Истанбул ли идвате, Рауф бей?

- Да, Ваше превъзходителство. Раниха ме в Сакария24 и сега работя в митническата администрация. При последната ни среща бях депутат, а вие - началник на тайния кабинет. Смятахте да ме арестувате.

- Съжалявам, че се изплъзнахте от ръцете на правосъдието, Рауф. Как са нещата у дома?

- Процъфтяват. Слънцето се усмихва над Златния рог. Реколтата беше добра. Миналата зима в Анкара падна много сняг. Трябва да се върнете, Ваше превъзходителство. Подайте молба за помилване до правителството.

- Благодаря. Смятам да започна търговия с килими. Не се нуждая от ничие милосърдие.

24 Сакария - град, недалеч източно от Истанбул. - Б. пр.

22

Странникът отмина и очите на Ахмед паша отново се на-I ьжиха. Пак си помисли за неплатения наем, за хазяина, който I о смяташе за левантийски мошеник, за братовчед си Касим, избягал в Афганистан с обещание да изпрати пари, за Мустафа, другия си братовчед, преминал на страната на врага и пече не отговаряше на писмата му, за русокосата си Азиаде, скитаща се из Берлин в тънък дъждобран през студената есен. Чатова и се разболя.

Запали цигара, а Смарагд си прибра парите от поредния клиент и седна до него.

- Много зле, Ваше превъзходителство, студено и бедно -избъбри той на едва разбираемия си диалект. - В Бухара пак пойна. Аз пак министър.

Засмя се, но очите му си оставаха тъжни.

В ъгъла седеше персиец. Постави ръка зад лявото си ухо и гихо и протяжно подхвана древен напев.

Индиецът стоеше зад тезгяха и спореше разгорещено е ах-мадийския жрец каква е истинската природа на Аллах. Ахмед паша сведе глава и си помисли, че може би наистина трябва да започне работа в килимарски магазин като експерт и съветник на невежите европейски колекционери. Въздъхна, усещайки обичайната болка отляво. Обичаше тази болка -последно напомняне за раната, получена преди много години но време на арабските сражения.

Черкезинът на съседната маса си тананикаше под нос и несъзнателно се усмихваше.

- Смятам да стана пианист в ресторант „Ориент“, Ваше превъзходителство - каза той полу въпросително.

Плячкосването и войните - тези достойни за предците му занятия, за него вече бяха недостъпни. Навремето, когато войнствените черкезки отряди бяха дошли в Османския двор, и той бе роден да управлява и да заповядва. Ала стена от пясъчни вихрушки отнесе миналото и реалността сега бяха берлинските павета. Черкезинът бе способен да прави само две

23

неща - да заповядва и да свири. Но даването на заповеди очевидно бе излязло от мода.

От масата на прокудените каджарски принцове долетя тих шепот:

- Горчив е хлябът на чуждата земя - отрони единият.

- Не - възрази другият. - В чуждата земя въобще няма хляб за чужденците.

Ахмед паша стана. Излезе от кафенето и привел глава, тръгна бавно по улиците на чуждия град. Къщите наподобяваха на странни, непрестъпни крепости. Хората наоколо приличаха на сиви призраци. Ахмед паша крачеше из шумния град, без да чува нищо.

„Ще купя картофи - помисли си той - и домати. Ще ги смеся. Ще се нахраним добре.“

Спря на Витенбергплац. Слънцето хвърляше коси лъчи върху фасадата на големия търговски дом. Подминаваха го непознати жени с празни очи и с копринени чорапи. Азиаде нямаше нито един чифт копринени чорапи. Внезапно пашата отклони поглед, забърза и свърна в странична улица - беше видял по Тавенциенщрасе да се движи дебел, обгорял от слънцето мъж с бича шия. Колко тъжно, че бивш имперски министър бе принуден да се крие, защото дължи на някакъв си новозабогатял сънародник петдесет марки. Обзе го непреодолимо желание да бие, да удря, да стоварва юмруци. Закопня начаса да се озове в тъмна алея, където и да е, но само и само да може да наложи с пестници този, който го е обидил. Улиците обаче бяха огрени от слънцето, а хората се отдръпваха от пътя му вежливо и равнодушно.

Купи картофи, домати и репички. Стигайки до четириетажната сграда със солидна зеленикаво-сива фасада и порта между мраморни колони с надпис: „Само за собствениците“, министърът подмина парадната врата и се вмъкна през малка арка. Аристократичният вход не беше за него. За него беше тясното пространство с надпис „Градинска къща“ - ама че ка-

24

рикатурно описание! - зейнало като гръклян до мраморното великолепие на главния вход. Прекоси тесния квадратен двор с туберкулозните му дървета и спря пред счупената брава на апартамента, отвори и мина по коридора към стаята им. Азиаде седеше на дивана, стискаше конец между зъбите си и кърпеше чорапи. Върху стола до нея лежеше разтворена книга и тя мърмореше непонятни варварски изречения.

Ахмед паша изсипа картофите, доматите и репичките върху масата. Забелязвайки червените кръгли топки и кафявите буци с мирис на пръст, Азиаде плесна весело с ръце. Незнайно защо я обзе необяснимо щастие.

25

Трета глаВа

Университетската менза напомняше чакалня на провинциална железопътна гара. Бързо и почти без да разбират какво имат в чиниите си, студентите, насядали штътно един до друг около дълги голи дървени маси, поглъщаха храната, раздавана с акробатична виртуозност от огромен мъжага. Вляво от бюфета висеше черна дъска, а на нея надрасканото с тебешир меню поразяваше въображението с пищните наименования и ниските цени.

Азиаде дълго стоя пред него, неспособна да направи избор между прасковена мелба и кьонигсбергски кнедди. Най-после гладът спечели битката с влечението й към сладкото; подаде на гишето двайсет и пет пфенига, получи чиния с огромна кнедла с леко кисел аромат, вдъхна го с удоволствие и внимателно тръгна към една от масите.

- Оздравяхте ли вече, фройлайн Анбари?

Изненадана, тя трепна и вдигна глава.

Пред нея стоеше доктор Хаса с халба бира и внимателно оглеждаше чинията й.

- Откога лекарите се хранят в студентската менза? - попита Азиаде и се зарадва на възможността най-сетне да поговори с някой, който не е нито турчин, нито тюрколог.

- Лекарите без частна практика са вечни студенти - отвърна доктор Хаса и седна срещу нея. - Туркиня сте, нали? Не знаех, че има сивооки туркини.

Азиаде го погледна смаяно. Имало значи хора, които не знаят, че славата на светлооките истанбулски принцеси се носи от Тибет до Балканите.

- Случва се - отвърна смутено тя и заби вилица в димящото месо. - И вие не сте немец, нали?

26

- Как разбрахте?

Азиаде се усмихна самодоволно.

- Понеже съм тюрколог, разбирам от диалекти. Освен юна Хаса не е немско име.

Лекарят отпи от бирата си и леко раздалечените му черни очи измериха Азиаде, плъзнаха се по силуета на момичешкото й тяло, по меките устни и се спряха на леко премрежените сиви очи. Във въображението му изплуваха смътни представи ‘ш тайнствени, покрити с яшмак жени в хареми е мраморни фонтани и коварни евнуси, които в резултат на известна хирургическа намеса са получили значима, макар и твърде мъглява роля в азиатските дворове. Внезапно изпита непреодолимо желание да прегърне това дете, попаднало случайно и Ьерлин от приказките от „Хиляда и една нощ“; под масата коляното му докосна предпазливо източеното й бедро. Детето на Азия го изпепели е поглед и предупреди:

- Ако продължите да фамилиарничите, ще отворя уста и ще кажа „а“. Тогава ще ви стана пациент и професионалната ми етика ще ви възпре.

Очевидно детето вече не беше дете или поне беше много умио дете. За да прикрие смущението си, Хаса пресуши набързо чашата си.

- Австриец съм - е известно високомерие съобщи той. -Чували ли сте за Виена?

Името на императорския град не предизвика очакваната реакция на Азиаде. Тя поднесе последната хапка месо към устата си, тъжно изгледа празната чиния и ъгълчетата на устата й се отпуснаха пренебрежително.

- А вие чували ли сте за Кара Мустафа25? Онзи, който обсадил Виена по времето на Сюлейман Великолепни? Е, той ми

25 Неточност на автора: Кара Мустафа е велик везир по времето на сул-ТШ1 Мехмед IV; търпи поражение при Виена на 12. IX. 1683 г. от обединените европейски сили под командването на крал Ян III Собиески (1629-1696), а

27

е предшественик. Ако беше победил, вероятно щях да ви назнача за мой личен лекар.

Това всъщност не отговаряше съвсем точно на истината. Мрачният Кара Мустафа в действителност не произхождаше от рода Анбари. Но виенчанинът се впечатли подобаващо от нахалното изявление на Азиаде.

- Искрено съм ви благодарен, принцесо - галантно се поклони той. - Позволявате ли ми да ви наричам принцеса?

- Не - отвърна момичето, - не ме наричайте принцеса.

Изведнъж й стана много тъжно, защото си спомни за

принц Абдул Керим. Никога не го бе виждала, но той трябваше да й стане съпруг. Беше емигрирал в Америка и оттогава никой не знаеше нищо за него. Сигурно работеше като сервитьор.

Доктор Хаса забеляза промяната в настроението на момичето. Втурна се към бюфета и й донесе шоколадов кейк с бита сметана. Азиаде го погледна снизходително и изяде кейка. Бялата лепкава смес покри устните й и тя ги облиза с върха на езика си.

- Виенчанин съм - повтори многозначително Хаса, обиден, че изявлението му не впечатли странното момиче. - Дипломирах се във Виена, а учих по един семестър в Париж и в Лондон, за да натрупам опит. До края на този семестър ще остана в Берлин, а после във Виена ще открия частна практика.

Това също не отговаряше съвсем точно на истината, но Хаса толкова отдавна и така скрупольозно я таеше в сърцето си, че не виждаше защо най-после да не я извади наяве. Наистина, защо дипломиран виенски лекар ще скита из Европа, гостувайки на различни болници?

много преди това Сюлейман Великолепни, или Законодателя (1494-1566), завладява голамя част от балканските територии до днешна Австрия. - Б. пр.

28

Стига Азиаде да се поинтересува, доктор Хаса щеше да й разкаже за големите си научни амбиции и страсти. Възможно бе дори да я уведоми, че главната причина да дойде в Берлин е да изследва най-модерните открития в областта на оторинопла-стиката. Несъмнено обаче няма да й каже и дума за скандала с Марион и Фриц, с когото тя прекара цялата зима в Тирол… но стига вече. Това не засяга никого, пък и е минало.

Сведе глава и се усмихна на Азиаде.

- А аз - продължи тя, пак без да обръща особено внимание иа думите му - вече четвърта година съм в Берлин. Напуснахме Истанбул след свалянето на султана. Тук всичко ми се стори много странно. Бях на петнайсет и вече носех яшмак. Първоначално ми беше доста трудно да свикна да ходя по улиците сама и с открито лице. А сега ми харесва. И все пак наистина е срамота. У дома изучавах музика и езици, тук изучавам езика на предците си. По някакъв начин това ме свързва с родината. Разбирате ли?

- Да - кимна Хаса. - А аз скоро ще се върна във Виена и ще открия частен кабинет на Опернринг. Ще лекувам певци.

Известно време говориха, без да се слушат, един през друг, но и двамата премълчаваха по нещо. Хаса премълча за ниенчанката Марион, а Азиаде - за пощальона, който рано сутринта почука на вратата им и обяви:

- Поща!

После връчи на баща й сив запечатан плик и когато Ахмед паша го отвори, там намери хиляда афганистански рупии и поздравителна картичка от братовчеда Касим. Час по-късно банков чиновник погледна банкнотите, поклати глава, обади се в централния офис и връчи на Ахмед паша седемстотин и четирийсет марки. Благодарение на тях платиха студентската такса на Азиаде и тя похапна кьонигсбергска кнедла. Тези подробности обаче не засягаха доктор Хаса.

- Имате ли някакви планове за днес? - попита внезапно Хаса.

29

- Ще изследвам османски документи. Палеография. Анадолски секти.

- Много ли е важно за вас? Каня ви на Щолпхензее. Искам да кажа… днес сигурно е последният топъл есенен ден. Хубаво е да подишате чист въздух. Казвам ви го като лекар.

Азиаде погледна широкото му чело и тънките усмихнати устни. Помисли си за сектата на къзълбашите26 и за благочестивия Саръ Салтък Деде27, които я очакват. Изчерви се.

- Да вървим на Щолпхензее - спокойно се съгласи тя, а Хаса дори не подозираше, че за пръв път в живота си Азиаде приема покана от мъж извън семейството.

Излязоха от мензата. С уверена крачка Азиаде тръгна към автобусната спирка.

- Къде отивате? - спря я Хаса.

Хвана я под ръка и я поведе към странична уличка, където отвори вратата на кола, до чиято табела се мъдреше голямо бяло „А“.

- Австрия - обяви гордо Хаса.

Азиаде го зяпна смаяно. Никога не би повярвала, че мъж с толкова незначителна професия може да си позволи автомобил. Европа наистина е земя на чудесата.

Лежаха на пясъка върху ниския хълм край езерото.

Зеленият бански костюм, купен от Хаса по пътя, който сега Азиаде носеше, превръщаше света около нея в нещо нереално и фантастично. Тя се стесняваше от облеклото си на баядерка. Тялото й едва забележимо потръпваше, пръстите й нервно ровеха из пясъка. През четирите години в Берлин опо-

26 Казълбаши (червеноглав) - в България живеят в Добруджа, Лудо-горието и Източните Родопи. - Б. пр.

27 Саръ Салтък (Салтук) Деде - в Източна България има три негови светилища. - Б. пр.

30

зна университета, улиците и кафенетата. Но до този момент имаше съвсем смътна представа за местата, където европейските мъже и жени, полуголи, в плътно прилепнали по телата им дрехи, излагат лица под скъперническите лъчи на северното слънце. Очите й се разшириха ужасено, когато разпоредителката я поведе към тясна дървена кабинка, вмирисана на мухъл, подаде й банския, връчи й ключа и затвори вратата. Азиаде се почувства самотна и изоставена от Аллах, както обикновено се случваше преди труден изпит. Седна на тясната пейка и с недоумение започна да оглежда миниатюрното парче плат, предназначено да покрие тялото й. Сви устни и закопня за познатия свят на уйгурските наставки и близкоизточните религиозни учения. Бавно, обзета от желание да отложи неизбежното, тя си събу обувките и чорапите. Така се поуспокои донякъде. После затвори очи, съблече се припряно и надяна банския. Погледна в малкото, оплюто от мухи огледало и застина. От широкото деколте на трикото безсрамно се подаваха малките й гърди.

Свлече се върху пейката и отчаяно заплака. Не, в този вид тя няма да се покаже за нищо на света, дори всички берлин-чанки да ходят така.

Дочу уверени боси стъпала да крачат пред вратата и разтревожена се сви. В сумрачната кабинка приличаше на изплашена птица в кафез. Най-сетне набра смелост, открехна вратата, колкото да си подаде главата, и помаха на разпореди-гелката. Погледна жената с очи, изпълнени с усмихната свен-ливост, и попита:

- Мислиш ли, че мога да изляза така? Искам да кажа… Не се виждам добре в огледалото.

- Не - отвърна разпоредителката с нисък глас. - Не може да излезете така, разбира се. Облекли сте банския наопаки.

Помогна й да го обърнат и излезе, клатейки глава.

Азиаде се появи на плажа като грешник пред портите на ада - с конвулсивно присвити ръце, със затворени очи и за-

31

маяна глава. Наоколо имаше само голи женски гърбове и космата мъжки гърди.

- Бисмиллах! В името на Аллах - промълви тя и отвори очи, изпълнена с решимост докрай да понесе всички мъки.

Мъж, съвсем непознат, стоеше пред нея и й се усмихваше. Видя стъпала е големи пръсти и два загорели от слънцето крака. Очите й бавно продължиха нагоре и краката преминаха в бедра, покрити е вълнено трико. Тя се посъвзе и насили очите си да се разтворят по-широко. Видя добре оформен, стегнат корем, широки, почернели от слънцето гърди е къдрави черни косъмчета и гладки мускулести ръце. За пръв път в живота си Азиаде виждаше непознат, почти гол мъж и гледката й се стори много вълнуваща.

„Аз съм покварена“, помисли си тя тъжно и се насили да погледне доктор Хаса в лицето.

Той, без да подозира нищо, се усмихна очарован и я поведе към мястото им. Азиаде се хвърли на земята и се зачуди коя част от тялото си да зарови първо в пясъка.

- Искате ли да поплувате? - попита Хаса.

- Не, много е студено - отвърна тя, благоразумно премълчавайки, че не само не умее да плува, но не е и виждала някой да го прави.

Доктор Хаса тръгна бавно към трамплина за скачане и Азиаде смаяна проследи как този зрял, разумен мъж се хвърли без видима причина с шумен плясък във водата. Плахо се огледа. Полуголите тела я заслепяваха. Мъже и жени безсмислено изразходваха енергията си, като подскачаха във водата или лежаха лениво и неподвижно под слънцето, сякаш бяха изтощени охлюви. По плажа се въргаляха хартии и остатъци от храна, а наблизо една възпълна жена си мажеше носа е нещо жълто.

Азиаде седна, сви колене, обгърна ги е ръце и почувства как задушаващият я срам постепенно се стопява. Само съвсем леко й се повдигаше от усещането, че присъства на изложение на

32

диви, екзотични животни. Всички наоколо бяха космати като маймуни; имаха косми по краката, по гърдите, по ръцете. Дори жените имаха косми под мишниците. Помисли си как внимателно отстранява и най-мъничкото косъмче от тялото си, представи си и гладката кожа на баща си и на братята си. I фезрително отклони поглед от полуголите тела и се взря в небето. Пухкавите бели облачета очертаваха странни форми - понякога заприличваха на носа на професор Банг, друг път - на географската карта на Римската империя по времето на нейния разцвет.

Студена капчица падна върху гърба й и тя трепна. Доктор Хаса стоеше до нея и се отръскваше от водата като мокър нудел. Седна и все така възхитен погледна това странно момиче с възкъса горна устна, която й придаваше безпомощно изражение.

- Харесва ли ви тук? - попита той.

- Много е приятно, благодаря. За пръв път идвам на Щолпхензее.

- А къде плувате обикновено?

- В Рупенхорн - с невинно изражение излъга Азиаде.

Двамата легнаха по корем, с лице един към друг, а

пръстите им ровеха из пясъка.

- В харем ли сте отраснали, Азиаде? - попита Хаса, все още впечатлен от факта, че красавица от харем му е позволила да я доведе на плажа.

Азиаде кимна. Разказа му колко приятно място е харемът -там е забранено за мъже, а жените са сами сред посестримите еи. Доктор Хаса недоумяваше. Имаше съвършено други представи за харемите.

- Имахте ли много евнуси?

- Осмина. Бяха изключително предани хора. Единият ми беше учител.

Поразен, Хаса запали цигара.

33

- Пфу! - възкликна той. - Колко варварско! И баща ви, разбира се, е имал триста жени, нали?

- Всичко на всичко една - отговори Азиаде гордо и обидено.

Нито един от досегашните й познайници не се бе осмелявал да я пита за харема. Хаса обаче беше лекар и това донякъде променяше нещата. Сбърчи чело и се нацупи като сърдито дете.

- Смятате харема за варварски - отсече ядосано тя, - но според мен вашето име е варварско.

Изявлението й предизвика поразителен ефект - по-бурен, отколкото предвиждаше. Доктор Хаса скочи и възмутен се взря в нея.

- Защо пък името ми? - заекна той, видимо смутен.

- Защото не е никакво име - раздразнено отвърна Азиаде. - Има област Хесен и име Хас. Хаса звучи варварски и изобщо не е германско. Окончанието „а“ просто не се връзва.

Хаса се усмихна облекчено и пак легна по корем. Слава богу, момичето няма приятели във Виена и нито знае за скандала с Марион, нито какъв срам преживя той покрай името си. Филолозите са безобидни създания.

- Хаса е съкращение, съвсем законно - обясни той. -Преди време фамилията ни била Хасанович, защото родът ми произхожда от Сараево в Босна още преди анексията. Аз самият съм роден във Виена.

Сега Азиаде стана и изгледа смаяно доктора.

- От Сараево? - повтори тя. - Хасанович! Окончанието „вич“ сигурно означава „син“. Значи прадядо ви е бил Хасан.

- Точно така - спокойно, без сянка от обида потвърди Хаса. - Основателят на рода ни навярно е бил някой си Хасан.

- Но Хасан е… - подхвана Азиаде, ала млъкна, възхитена от собствената си прозорливост.

- Какво има? - учуди се Хаса.

34

- Искам да кажа - заекна Азиаде, - искам да кажа, че до 1911 година Босна е била част от Турция и Хасан е мюсюлманско име. Един от внуците на Пророка се нарича Хасан.

Най-после Хаса разбра накъде бие странното момиче.

- О, да - съгласи се той, - разбира се. - Ние наистина сме босненци, тоест сърби, приели исляма след турското нашествие. Имам някакви диваци братовчеди в Сараево. Даже ми се струва, че по време на турския режим нашето семейство е притежавало земи там.

Азиаде взе шепа пясък и го остави да се стече бавно през пръстите й. Късата й горна устна потрепери.

- В такъв случай вие трябва да сте мюсюлманин, нали?

Хаса се разсмя. Легна по корем и тялото му се разтресе.

После седна на пясъка по турски и с присвити очи погледна Азиаде.

- Млада турска госпожице - рече той през смях, - ако Кара Мустафа беше превзел Виена или условията на Сансте-фанския мирен договор гласяха друго, днес аз щях да се казнам Ибрахим бей Хасанович и щях да нося тюрбан. Но Кара Мустафа не е превзел Виена и аз съм примерен австриец, а името ми е доктор Александър Хаса. Ходили ли сте във Б иена? Когато слънцето залязва зад лозята и чуваш песните в градините… в целия свят няма по-красив град от Виена.

Млъкна и погледна покровителствено Азиаде. Тя вдигна очи и усети как кръвта се надига бавно в бузите й, в ушите, устните и челото й. Прииска й се да скочи и да заудря по лицата всичките тези хора, които, налягали голи по пясъка, се присмиват на нейния свят. Прииска й се да избяга оттук и никога повече да не чуе за града, пред чиито врати се е разбила мощта на старата империя. Ала в този момент наивните, нищо неподозиращи очи на този чужд човек я гледаха, тъмни и изкусителни, невинно обърнати към нея, видя и неговата доволна усмивка.

35

Дълбока тъга измести обзелия я гняв. Тя затвори очи и си помисли, че крахът на империята е започнал пред портите на Виена.

- Не ви ли е горещо, Азиаде? - попита загрижено Хаса.

- Не, по-скоро ми е хладно. Сигурно още не съм оздравяла напълно. Есен е все пак.

Сведе смутено поглед и очите й притъмняха.

Хаса пък ненадейно се засуети. Метна хавлията си върху раменете й и донесе горещо кафе. Започна да разтърква студените й длани, които лежаха неподвижно в големите му ръце, докато той изреждаше имената на безброй бацили, атакуващи плажуващите през есента. Когато стигна до стрептококите, забеляза, че лицето на Азиаде е изкривено от ужас, и се впусна да говори за антитоксините. Това успокои и него до известна степен и той помилва Азиаде по бузата, при което беше съвсем неясно дали го направи с цел профилактика, или просто си позволи волност. Накрая предложи да се прибират.

Азиаде стана. Бузите й отново поруменяха. Хаса беше първият мъж, осмелил се да я погали, но това не влизаше в ничия работа.

Тя се втурна към кабинката, презрително захвърли банския в ъгъла и се облече бързо. С горд, непристъпен вид изчака Хаса да докара колата.

Пътуваха към града по прашен асфалтов път. Колите надуваха клаксони, профучаваха край тях, а Хаса лавираше между автобуси, велосипедисти и таксита и същевременно съумяваше да й разказва за работата си в клиниката и за резекцията на септума, която извършил тази сутрин само за осем минути. Дори великият Хаек във Виена не би го направил по-бързо. И на всичкото отгоре се наложило сам да промие раната. Съдейки по тона му, именно това обстоятелство бе затруднило особено операцията.

Азиаде седеше, облегнала глава назад. Лицето й изразяваше стопроцентово внимание и съпричастие, но тя не слу-

36

шаше какво й говори лекарят. Гледаше улиците, напрягайки се да разчете плакатите, насърчаващи я при всички житейски ситуации да използва булрихска сол и да не допуска грешката иа дебелия мъж от снимката, отчаян, че си е забравил рецеп-I урниците на Улщайн във влака.

„Пропадам - панически си помисли тя, хапейки горната си устна. - Направо летя към пропастта.“

Представи си висока планина, по която бавно се плъзга към врящо езеро. На отсрещния му бряг стои баща й и крещи неразбираеми, но страшни думи е много интересни от филологическа гледна точка окончания. Изгледа косо доктор Хаса и се ядоса на себе си, че все повече и повече харесва този странен безбожник. В гладката огледална повърхност тя видя гънките му строги устни, въздългия нос и леко раздалечените очи, вперени съсредоточено напред. Дълго се взира в огледалото, докато чертите на мъжа не станаха отчетливо монголо-идни. Неизвестно защо това я успокои.

Междувременно колата сви по Курфюрстендам. Хаса до-нърши доклада си за резекцията на септума и си помисли за ньзкъсичката горна устна на Азиаде. В този момент въпрос-иата устна се размърда и глас, прозвучал от далечна, чужда страна, каза:

- Към Уландщрасе.

За миг Хаса надникна в две замечтани, уплашени очи, втренчени в него изпод леко изпъкнало, сърдито сбръчкано чело. Високо и нервно, при това напълно ненужно, натисна клаксона и сви по Уландщрасе.

Спря пред четириетажната постройка със солидна сиво-чсленикава фасада и погледна през рамо. Азиаде срещна очите му и кичур руса коса, разчорлена от вятъра, се спусна върху челото й. Той се наведе към нея, взе в ръце главата й и притисна уста към малките й разтреперани устни. Долови приглушено стенание и усети как тя сви колене, как разтваря устни, как главата й се отмята назад и вече няма нужда да я държи.

37

После Азиаде се отдръпна в ъгъла на колата, наклони глава и въздъхвайки дълбоко, изгледа възмутено със замъглен поглед Хаса.

Бавно излезе от автомобила, опря лявата си ръка на вратата, повдигна дясната към устата си, свали със зъби ръкавицата и залепи звучна плесница на Хаса. Хвърли му един колкото ядосан, толкова и възторжен поглед, усмихна се леко и тъжно и изчезна зад прохода с надпис: „Към двора“.

38

ЧетВърта глаВа

Полумесеци и стихове от Корана висяха в черни рамки по стените. Гривестият ирански лъв съжителстваше със сивия вълк иа турския герб. Трите звезди около египетския полумесец висяха миролюбиво до зеления флаг на Кралство Хиджаз28. Килимите в голямата зала обърнати в посока към Мека. По килимите и по столовете край стените седяха босоноги, празнично облечени мъже с фесове и тюрбани. Тук-там се мяркаха поизвехтели униформи на висши придворни и офицери. Персийски поздрави се смесваха с арабски благослови и турски пожелания за щастие - Ориенталският клуб в Берлин празнуваше рождения ден на Пророка Мухаммад29.

Имамът, същият индийски професор, собственик на кафене „Ватан“, четеше високо сура от Корана. Персийци, турци, араби, генерали, сервитьори, студенти и министри, застанали един до друг, повтаряха-след него. После коленичиха пред Всемогъщия и индийският професор произнесе напевно с тъжен глас заключителните думи на молитвата. След това всички се запрегръщаха, зацелуваха се по раменете и отново насядаха по столовете, диваните и килимите в голямата зала. Слуги донесоха кафе, турски локум, арабски курабийки и персийски шербет. Президентът на клуба - дребничък, сух мароканец - произнесе кратка реч, благодарейки на Всевишния за

28 Хиджаз - историческо място, където се е родил ислямът; Кралство Хиджаз съществува от 1926 г., а след обединението с други територии, през 1932 г. възниква Саудитска Арабия. - Б. пр.

29 Мухаммад е името на Пророка според нормите на арабския литературен език. - Б. пр.

милосърдието му, на немската империя - за гостоприемството й, и на присъстващите, задето са сметнали за свой дълг да оставят делата си и да дойдат тук, за да споделят общата радост. Сетне топна арабска курабийка в турско кафе и благослови събралите се на персийски - нали беше образован мъж, знаеше как да се държи подобаващо.

Азиаде седеше на малък диван и жадно вдишваше аромата на пустини, на самотни шатри и камили, с който, както й се струваше, бяха пропити дрехите на гостите. Те минаваха край нея и я поглеждаха смутени и учудени, защото беше жена, а те не бяха свикнали с присъствието на жени на подобни събирания. Протягаха ръка към Азиаде, а Ахмед паша тържествено произнасяше дългите имена, принадлежащи на тези ръце. Тя се вглеждаше в смуглите, кафяви или съвсем черни лица. Това бяха представители на различни народи, обединени от Корана. Никой от тези хора, бил той млад или стар, смугъл или чернокож, не би се осмелил като онзи дългокрак доктор да притегли главата й и да притисне устни към нейните. Сведе поглед към малките си длани и се усмихна кротко замечтана.

Млад негър с блестящи зъби и тъжни очи застана пред нея.

- Анта мин Мисри? От Египет ли си? - попита тя на арабски.

- От Тимбукту - отвърна негърът.

- Тимбукту - повтори Азиаде. Прозвуча й като магическо заклинание. - Намира се в Судан, нали? Навремето там управлявали цар Диалиаман и родът Аску. Имали сте мъдрец на име Ахмед Баба. Само това знам за вашата страна.

Негърът се усмихна щастливо.

- Имаме поговорка: „Солта идва от север, златото - от юг, среброто - от запад, но Божията мъдрост и божествените песни са от Тимбукту“ - той се усмихна гордо и благодарно.

- Какво правите тук? - попита Азиаде.

- Пазач съм в дома на египетския посланик - с достойнство отговори младежът. - Права сте, нашият мъдрец се казва

40

Ахмед Баба. Написал е книгата „Ал-ихтиаджат“30, но отдавна е покойник. Откакто мароканците унищожиха Тимбукту, нашата страна се превърна в пустиня и вече никой не пее там.

Негърът замълча и погледна неодобрително дребния мароканец, президент на клуба.

Млад мъж е маслинен цвят на кожата се поклони пред Азиаде.

- Защо ни посещавате толкова рядко, ханъм? - попита той на развален немски.

Азиаде отговори на персийски, защото младежът беше персийски принц:

- Земан не дарем. Не ми остава време.

Ахмед паша поруменя от гордост. Да, добре беше възпитал дъщеря си. Тя говореше турски - езика на предците му, говореше арабски - езика на Аллах, говореше и персийски -езика на любовта. Уви, на Всевишния не било угодно тя да попадне в харема на принца. Какво пък, Аллах е велик, един Той знае защо се бе случило това и защо империята рухна.

Присъстващите се подредиха в широк кръг. Мършав египтянин запя с висок, меланхоличен глас. В средата излязоха две млади момчета, сирийци, с големи черни очи и гъвкави тела, облечени в бели бедуински бурнуси. На кръста им висяха дълги саби и кръгли щитове, по които се четяха мъдри, войнствени надписи. Краката им, обути в мека кожа, се движеха в ритъма на необузданата песен, черните им очи гледаха възторжено.

- Йа, сахиб31! - извикаха те и извитите им саби засвяткаха във въздуха.

Движенията им станаха отсечени и забързани. Стоманените остриета се докосваха с мелодичен звън. Щитовете се блъскаха един о друг. В очите на младежите заблестя див огън.

30 Ал-ихтиаджат (ар.) - „Потребностите“. - Б. пр.

31 Йа, сахиб (ар.) - ей, приятел (възторжен възглас). - Б. пр.

41

Бяха благовъзпитани синове на бейрутски търговци, но във вените им течеше свирепата кръв на предците им, дошли от пустинята и завладели Бейрут.

- Йаиии… - протяжно и дрезгаво се провикваха те, а стоманените остриета просветваха все по-бързо.

Приклекнаха зад щитовете, дебнейки се взаимно като бе-дуини по време на лов за степни птици. Отново скочиха -стройни и млади - и се спуснаха един срещу друг, разгорещени от огъня на битката. Бурнусите им се развяваха в изпълнения с цигарен дим въздух. Отново и отново се разнасяше звънът на сабите дамаскини заедно с грохота на удрящите се щитове. Все по-пронизително и все по-бързо пееше египтянинът. Внезапно двамата танцьори закръжиха един около друг, сякаш завихрени от пустинен вятър. Погледите им станаха стъклени, движенията им все повече напомняха схватка. Бедуинската битка прерасна в див конвулсивен танц на дервиши32.

Най-сетне египтянинът млъкна и обезумелите дервиши отново се превърнаха в цивилизовани търговски синове. Поклониха се и стоманените остриета се докоснаха в приятелски поздрав.

Азиаде пляскаше, възхитена от призрачната магия на вихрения танц. В залата витаеше остра тютюнева миризма. Сред пелената от дим неизвестно откъде изплуваха и после изчезваха някакви лица. Нечия брада се появи и увисна над нея. Постепенно сянката придоби човешки форми и тя различи гъсти вежди и едри зъби зад червени устни под внушителен мустак.

- Мир вам - поздрави брадата и Азиаде уморено отпусна глава.

32 Дервиш - от персийски (даруиш) бедняк, просяк; употребява се за суфитските аскети, които се отдават на живот, изпълнен с молитви, медитация над Корана, пост, търсене на скрити или дълбоки повели, и следват примера на Пророка. - Б. пр.

42

Старец с пъргави очички като на хилядолетен гущер се настани до нея.

- Аз съм Реза - представи се той. - От братството на бек-ташите33.

- Бекташи - повтори Азиаде и си спомни за свещеното братство на воини, аскети и монаси.

Очите на стареца бяха остри и неспокойни.

- Всички се разпръснахме - продължи той. - Истанбул ни отритна. Учителят ни сега живее в Босна. Там бичуваме телата си. Казва се Али-Кули.

Долната му устна увисна и устата му остана полуотворена.

- Вие сте мъдър човек - отрони Азиаде.

- Пазим вярата - отвърна пламенно старецът. - Всичко рухва в този свят на неверие. Но ще дойде ден, когато светлината и сянката ще се слеят и Аллах ще накаже заблудените. Грехът има много лица и дебне онези, чиято вяра е разколебана.

- Аз не греша много - каза Азиаде и старецът се засмя със снизходителна меланхолия.

- Не носите яшмяк, ханъм - отбеляза той. - Не е грях, но предизвиква другите да грешат.

Той стана, за миг заслони очи с ръка и се отдалечи, прегърбен и самотен, а хората със страх го проследиха.

Ахмед паша застана до нея. Очите му се смееха.

- Цялата зала иска да се ожени за теб - прошепна той.

Азиаде се огледа насмешливо..

33 Бекташи - суфитски орден, основан от хаджи Бекташ Вели през XIII в. в Анадола, широко разпространен в Османската империя и османските военни части на Балканите. Тяхното учение е повлияно от аскетични, мистични и езотерични течения, от шамански представи, от християнски идеи и шиитски доктрини.Тази еклектика е причина за заплетените и сложни взаимоотношения на групировките в ордена. - Б. пр.

43

- Всичките са добри хора, татко. На кого ще ме дадеш -на негъра от Тимбукту или на каджарския принц?

- На никого - овърна пашата. - Ще замина за Афганистан и ще натопя меча си в кръвта на враговете. Ще построя нов дворец и ти ще се омъжиш за краля.

Азиаде вдигна глава към баща си. Зад него висяха черното знаме на Афганистан и портрет на мъж с орлов нос и дълго бяло перо на шапката.

- Крал… - рече тя тихо и погали баща си по ръката. -Татко, какво ще направиш, ако ме целуне непознат мъж?

Ахмед паша я изгледа объркано.

- Да те целуне? Непознат мъж? Никой не би посмял!

- И ако все пак се осмели?

- За бога, дъще, как ти хрумна? Ще отрежа устните, които са те целунали, и ще избода очите, които са те видели. Ще съжалява много, че те е целунал.

Азиаде стисна благодарно ръката на баща си. Почувства се като спасителка на очите и устните на доктор Хаса.

- Значи ще се омъжа за крал?

- Не - разсмя се Ахмед паша. - Като се замисля, по-добре да се омъжиш за президента на Съединените щати и да накараш цяла Америка да приеме исляма. Тогава президентът ще изпрати флотата си в Истанбул и ние с теб ще можем да се приберем у дома. Това ще бъде платата му за теб34.

- Така да бъде, татко - съгласи се церемониално Азиаде. -Ще се прибера у дома да поразмишлявам над думите ти. Тук е много задушно, а и празненството по случай рождения ден на Пророка вече свърши.

Тя стана и прекоси залата. Сподиряха я свенливи погледи, но Азиаде не им отвърна. През димната пелена изненадващо

34 Според ислямската традиция мъжът откупува съпругата си от баща й. - Б. пр.

44

видя леко раздалечени очи и плътно свити тънки устни. Очите приличаха на очите на доктор Хаса и тя се обърна.

До вратата един прислужник й помогна да си облече палтото, а негърът от Тимбукту й се усмихна. Щом излезе от клуба, още на стълбите почувства, че се връща в чужд и враждебен свят. Зад нея останаха родината, услужливите негри, принцовете и роднините, готови да защитят честта й, и благочестивите дервиши, които я предупредиха за греха. Това беше познат за нея свят, в него се чувстваше защитена. Отпред се редяха прашните стъпала на зле осветената сграда и се мяркаха бледите сияния на уличните лампи. Слезе и отвори вратата.

Вятърът виеше по широката пуста улица, вечерни сенки обгръщаха сградите, прозорците хвърляха мътна светлина върху асфалта и малки капчици от наскоро спрелия дъжд се отцеждаха от стъклените кълба на уличните лампи. Азиаде вървеше по улицата и жадно вдишваше хладния вечерен въздух.

Асфалтът бе разделен на съвършени геометрични квадрати. Азиаде ги погледна, сбърчи чело и почувства как коленете й леко потреперват. Внезапно й се прииска да се втурне обратно, да поговори отново е негъра от Тимбукту за мъдрия Ахмед Баба, написал прочутата книга „Ал-ихтиаджат“ и отдавна предал Богу дух.

Не се върна. Вместо това строго и сериозно изгледа доктор Хаса, който свали шапка и се поклони.

- Добър вечер, фройлайн Анбари - тихо поздрави той.

45

Пета глаВа

Доктор Хаса не преставаше да си мисли за шамара, дори и докато правеше пункция на синус с подозрение за гнойна инфекция. Подозрението не се потвърди, ала мисълта за плесницата не го изостави даже когато вкара катетер в евстахиевата тръба на дебел бакалин, който се държеше като бебе и задаваше идиотски въпроси. По-късно отиде в операционната, за да направи кюртаж на лабиринт35, и отново се замисли, че една плесница може да предизвика смущения на лабиринта. После наблюдава как професорът извършва трахеотомия и за пореден път се възхити от изненадващата пъргавина на ръцете му.

След всичко това се качи на втория етаж и се замисли колко безсмислен е всъщност животът и за обсадата на Виена от Кара Мустафа. Обиколи болничните стаи и поговори утешително с мърморещата старица с ярко изразената склерома. Пациентите лежаха по леглата с гордото съзнание за собственото си положение, а върху черните дъски над главите им висяха надлежно записани оплакванията им.

Дежурната сестра докладва, че на Otitis maedia на осмо легло вдясно е бита морфинова инжекция. Доктор Хаса кимна, слезе в сутерена и наруга практиканта, задето е използвал една и съща очна превръзка на трима пациенти, докато са правели парна баня.

- Хигиена! - натърти той и вдигна многозначително показалец.

35 Лабиринт - вътрешната част на ухото, която се състои от охлюв, преддверие и канали. - Б. пр.

46

Върна се на мястото си, мрачно убеден, че само флегмон36 на параназалния синус е способен да му върне настроението.

Вместо това се появи кльощава жена с гнойна секреция на носа, която доктор Хаса - горчиво разочарован - сърдито обработи с хлор. Последва я студент, на когото му нямаше нищо и беше тук, първо, от любопитство и, второ, понеже всичко беше безплатно; искаше да се прегледа при различни специалисти. После дълго време не дойде никой. Доктор Хаса седеше, тъпо взрян в стената, и мислеше за прогонването на турците от Европа. Същевременно дясната му ръка, отпусната върху масичката за инструменти, така войнствено и яростно бърникаше из катетрите, рефлекторите, фуниите и шпатулите, че лекарят, работещ в съседство, го изгледа накриво и промърмори:

- Хмм… колега!

Пренесен отново в действителността от тази забележка, доктор Хаса прелисти няколко медицински досиета и констатира със странно задоволство, че пациентката Анбари е поставена между един ретромаксиален тумор и един „певчески възел“. Стана, изми си ръцете, свали бялата престилка и отново се почувства в личния си свят.

С недопустимо висока скорост прелетя по Линденщрасе, на шосе Шарлотенбургер се спречка с шофьор на такси, на когото обеща да го извлече от колата и да му тегли няколко кру-шета в носа, а онзи от своя страна го нарече австрийски плужек, нямащ ни най-малка представа как се кара кола.

Силно разстроен, стигна Книщрасе, паркира, прибра се в апартамента си и за да се съсредоточи, запрелиства списание по отоларингология. Научи, че в Баптистката клиника в Ню Йорк напоследък с успех използват лъчетерапия за упорита и рецидивираща хипертрофия на охлюва - вътрешната част на

36 Флегмон - гнойно възпаление на клетъчна или съединителна тъкан. -Б. пр.

47

ухото - и че при негрите почти никога не се среща патология на носните стени. Този факт окончателно го извади от релси и той запокити списанието на масата.

Погледът му попадна върху снимката на Марион в сребърна рамка. И изведнъж го осени: да получиш плесница, далеч не е най-лошото нещо на света. Всичко зависи чия ръка те е плеснала.

Опъна се на дивана и притвори очи. Както обикновено, в края на дивана приседна Марион и той започна яростно да я обвинява за Фриц, за поведението й, за срамното петно, което тя лепна върху името Хаса. Въображаемата Марион приведе глава настрани и каза, както винаги, че не е виновна. От гледна точка на психоанализата това беше понятно, но ужасно го възмущаваше.

Скочи рязко, тръгна към писалището и прибра снимката на Марион в чекмеджето.

- Стига толкова! - възкликна той и подсмъркна доволно.

Закрачи напред-назад, насилвайки се да мисли за всички негри, при които практически никога не се среща патология на носните стени. Безуспешно. И Хаса даде воля на мислите си.

Неговата женитба с Марион, както се оказа, още от самото начало беше грешка. А още по-малко можеше да си обясни защо си избра за най-добър приятел психоаналитик. Впрочем психоаналитикът Фриц беше абсолютен бездарник. Например лекуваше от пристъпи на меланхолия пациентка, която се оплакваше от безсъние, а се оказа, че тя чисто и просто страда от аденома. Да, най-обикновен тумор на жлеза! И тъкмо той, Хаса, го установи. Марион обаче изпитваше слабост към психоанализата и не разбираше нищичко от точни науки. А после се разрази скандалът! Да избяга ей така! А до последния момент очите й бяха толкова невинни, сякаш месеци наред с Фриц не са… о, стига!

После в кафенето Фриц се раздрънка, че отоларинголозите са нищо и никакви нереализирани зъбари и не познават жен-

48

ската душа. Наложи се Хаса да се оплаче от Фриц в Министерството на здравеопазването. Когато застанаха пред съдията, който, според законовото изискване, предложи помирение, Марион носеше жълта шапка и държеше главата си странно наклонена, все едно страдаше от мозъчен тумор.

На това място Хаса обикновено изпиваше чаша коняк и се вглъбяваше в извънредно отегчителен труд, посветен на Nervus Sympaticus. Сега обаче, колкото и да е странно, не изпита потребност нито от коняк, нито от несмилаеми четива. Застана удивен в средата на стаята и осъзна с абсолютна увереност тайната причина - сивооката туркиня, която с несигурни крачки бе дошла в клиниката му.

„Дивачка или по-скоро ангорско котенце“, рече си Хаса и внезапно почувства неустоим порив да прегърне това ангорско котенце. Седна и тъжно поклати глава. Откакто Марион го напусна, всичко вървеше наопаки, сякаш непрекъснато валеше дъжд.

„Ще й казвам Ази - помисли си той съвсем между другото. -На сбирките в четвъртък колегите от Медицинската асоциация ще клюкарстват, че съм се оженил за ангорско коте. Близки приятели ще ме наричат содомит и ще умират от завист. Интересно, дали туркините си падат по психоанализа?“

Взе си шапката и палтото, седна в колата и се насочи към Уландщрасе, като този път изнерви другите шофьори е бав-ното си каране.

Хаса влезе през парадния вход и оглеждайки табелките по вратите, се изкачи до четвъртия етаж. Не видя „Анбари“. Подобаващо задъхан, се спусна на приземния етаж и от портиера научи, че ,диваците“ живеят на двора, вдясно. Дълго натиска звънеца на вратата със счупената дръжка. Най-накрая се появи сънена съседка и го уведоми, че тази вечер „диваците“ празнуват турското Рождество или нещо от този род. Нещо повече, дори научи къде е тържеството и подкара бързо натам, но по пътя го налегнаха съмнения и не се реши да влезе в клуба. Не

49

би било приятно да го зашлевят пред толкова много хора. Оставаше само да се надява малката „дивачка“ да излезе сама от клуба. Твърде неспокоен да стои кротко в колата, доктор Хаса започна да се разхожда напред-назад по тротоара. Заваля дъжд и той застана под някакъв балкон, изненадан, че турците също празнуват Рождество.

Най-сетне на прага се появи крехка фигурка. Нерешително погледна първо небето, после тротоара и бързичко си сложи шапка.

- Пфу! - възкликна недоволно тя и застина на място с леко увиснала челюст: пред нея стоеше Хаса.

- Съсипан съм, дете мое - рече Хаса.

Азиаде сви устни.

- Не съм ви дете, аз съм Азиаде - възрази тя, пристъпвайки от крак на крак, и нерешително добави: - Вали. Ако продължим да се помайваме тук, татко ще дойде и ще ви отреже устните. Какво ще правите тогава?

- Никога повече няма да мога да целувам - отвърна тъжно Хаса и понечи да докосне Азиаде по ръката.

- Не! Не! - сърдито извика тя. - Татко е много силен. -Тутакси се замисли и отчаяно изтърси: - Е, да вървим, иначе той наистина ей сега ще дойде.

Тръгна с бързи крачки, а Хаса я последва, сочейки унило към паркираната кола. Азиаде обаче поклати енергично глава.

- Не, не. Просто вървете след мен.

Хаса се подчини.

Стигнаха до Витенбергплац. Отново заваля и Азиаде нерешително спря под козирката на една сграда.

- Милост! - смирено отрони Хаса. - Разрешете ми да ви заведа в някое светло, топло и пълно с хора кафене.

Азиаде го изгледа напрегнато.

- Ужасен климат - констатира тя. - Разбирам защо не сме успели да превземем тази страна. - После погледна небето и додаде милостиво: - Позволявам ви да ме заведете в кафене.

Думите й ни най-малко не прозвучаха като поражение. Прекосиха улицата и Хаса отвори стъклена врата. Влязоха. Азиаде се приведе мълчаливо и тържествено над чаша с мока. Вдъхваше с удоволствие аромата и усещаше леко, приятно сърцебиене.

- Не ми се сърдете, Азиаде - смутено подхвана Хаса. -Това никога повече няма да се повтори.

Азиаде остави чашата и объркана го изгледа.

- Нима? - попита тя доста уплашено и прехапа устни. Хаса облекчено протегна ръка и Азиаде му подаде своята,

а той нежно и почтително я целуна; мирът бе сключен.

Седяха в многолюдно кафене съвсем близко един до друг. Азиаде му разказваше за негъра от Тимбукту, за евнуха, учил я на арабски молитви, за това, че Рю д’Опера е по-красйва от всички берлински улици, взети заедно, за принц Абдул Керим, за когото е трябвало да се омъжи.

- Но няма да го направите? - тревожно попита Хаса.

- Никога не съм го виждала. Знам само, че е на трийсет. Изчезна след революцията. Може да се смята, разбира се, че ме е изоставил, но вероятно не е имал друг изход.

Хаса я погледна съчувствено и си помисли, че понякога революциите имат и добри страни.

- Какво ще правите, след като се дипломирате?

Азиаде се взря замечтано в сладкишите, подредени на масата, и си избра шоколадова пастичка.

- Ще се омъжа за президента на Съединените щати или за краля на Афганистан.

Устните й побеляха от захарта. Весело протегна пръсти и си взе цигара от табакерата на Хаса.

- Обичали ли сте някога? - неочаквано попита той. Азиаде силно се изчерви и си дръпна от цигарата. Очите

й заблестяха.

- Европейците нямат понятие как да се държат - отбеляза разярено. - Не е прилично да се разговаря за любов с непо-

51

знати дами. И не бива да ги зяпат нахално. Подобно на вас, ние също познаваме любовта, но сме по-сдържани и по-спокойни. Затова тук ни смятат за диваци.

Разгневена, изглеждаше още по-прекрасна. С разширени зеници, тя всмукна от цигарата, издуха дима нагоре и разбра с абсолютна сигурност, че е безнадеждно влюбена в Хаса.

Хаса я погледна озадачен.

- Не исках да ви обидя, Азиаде. Повярвайте ми, това не е просто любопитство, а… добре де, вие разбирате, нали? Как да се изразя? Хмм…

Той замълча смутено. Изглежда, нямаше да е излишно все пак да прочете поне въведението в психоанализата. Азиаде го гледаше усмихната. Колко безпомощни са тези европейци, когато изразяват чувствата си. Просто не притежават, тъй да се каже, истанбулската шлифовка. Остави цигарата и благосклонно го погледна.

- Хайде, разказвайте - поощри го тя.

- В живота ми се случи нещо тъжно. Затова разпитвам другите и се опитвам да разбера какво е любов. Бях женен, а сега съм разведен.

Азиаде го слушаше кротко, с леко разтворени устни, горната - извита нагоре.

Внезапно се приведе напред и се закашля. Все пак странни хора са европейците!

- Разбирам - кимна тя съчувствено. - Жената не е успяла да ви роди деца и вие сте я изоставили.

- Деца? - възкликна удивено Хаса. - Какво общо имат децата? Марион никога не е искала деца.

Беше ред на Азиаде да се учуди.

- Не е искала деца? Но нали това е предназначението на съпругата?

- Божичко! - простена Хаса. - Проблемът беше съвсем друг. Имах добър приятел. Често ни гостуваше. И един ден Марион избяга с него.

52

Сви рамене, а очите на Азиаде се ококориха смаяно. Накрая положението сякаш й се проясни.

- Аха - рече тя. - Вече разбирам. Вие сте ги проследили и сте ги убили. А сега се криете в чужда страна, за да избегнете съда и кръвните вражди. Не се притеснявайте, не сте единственият случай.

Хаса се обиди. Азиаде смяташе, че е способен на убийство!

- Не е необходимо да се крия от никого - гордо заяви той. -А и съдът е на моя страна.

Азиаде поклати глава.

- В моята родина - подхвана тя - щяха да напъхат жената в чувал е дива котка и да я хвърлят в Босфора, а мъжа да го заколят и всички щяха да го смятат за справедливо. И какво сега? Значи враговете ви се крият толкова добре, че сте безпомощен да ги накажете?

- Не - тъжно отвърна Хаса. - През лятото бяха в Тирол. Но, между другото, защо да са ми врагове?

Азиаде мълчеше. Нямаше смисъл да обяснява на този човек какво е това любов. Той седеше пред нея сякаш зад стъклена стена, неловко приведен и безпомощен. Тя погледна празната си чаша и изпита леко задоволство. Добре е, че Хаса е толкова самотен.

- Какво мислите за психоанализата? - ненадейно попита

той.

- За кое? - изненада се Азиаде. „Колко много се различават тези хора от пашите край Босфора.“

- За психоанализата - повтори Хаса.

- Какво е това?

- Психоаналитиците са хора, които надничат в душите на другите, както аз преглеждам гърлото ви.

- Какъв ужас! - потрепери Азиаде. - Как е възможно да си показваш душата на чужд човек? Та то е по-лошо от изнасилване. Само на Пророка му е позволено да го прави. Или на

53

краля. Бих убила всеки, който се опита да надникне в душата ми. Все едно да тръгна гола по улицата. - Замълча и прокара пръсти по челото си. Внезапно погледна Хаса със сияещи очи и смутено призна: - Предпочитам хора, които надничат в гърлото.

Хаса едва се удържа да не сграбчи на мига в обятията си това сивооко момиче.

- Да вървим! - възкликна той, внезапно обзет от порив на жизнелюбие, и Азиаде примирено кимна.

Уловени за ръка, тръгнаха към колата. Беше се стъмнило. Безкрайните редици на уличните лампи се сливаха в далечината. Азиаде се взираше в светлините и не мислеше нито за Босфора, нито за пашата, който вече я очакваше у дома. Хаса й се струваше такъв голям и непонятен като екзотичен звяр, а колата му сред нощните светлини и сенки приличаше на огромен, накичен с оръжия, слон. Седнаха вътре и асфалтът изчезна под гумите като мъгла, разсеяна от вятър.

Подкараха по Курфюрстендам и свиха по аутобана. Светлините на фаровете осветяваха плоските покриви на квадратните къщи. Приличната на ешафод радиокула сочеше небето като стоманено копие. Движеха се по широката магистрала, смълчани и почти притиснати един до друг. Хаса натисна педала на газта и стрелката подскочи нагоре. Влажният бриз брулеше лицето на Азиаде. Той погледна политналата й назад коса и сивите неподвижни очи. Увеличи още скоростта, за да я принуди почти да го прегърне през рамото. Колата летеше в нощта, сякаш движена от свръхестествена сила. Формите на външния свят се разпадаха в еднообразието на величествена сивота. Кръвта пулсираше в слепоочията на Хаса. При тази шеметна скорост той усети световъртеж от неизпитвано досега любовно опиянение. Под светлината на фаровете асфалтът приличаше на безкрайно въртяща се лента. Изведнъж жената до него му стана необикновено близка и постижима, сякаш подарена му завинаги от този вихър.

54

Азиаде седеше неподвижна е полупритворени очи, обладана от неочаквано усещане за покорство. Стискаше здраво дръжката под стъклото и като че ли цялото настояще изчезваше заедно е шума на оставащите назад километри. Колата се превърна в летящо килимче, а нощният вятър я тласкаше все по-близо към чуждия човек, който по загадъчен начин беше свързан е нея и я водеше към невидима цел.

Погледна скоростомера. Стрелката сочеше някакво число, но тя не знаеше дали е много или малко. Просто седеше, оставяйки се на вятъра, на скоростта, на призрачната светлина на далечната радиокула.

- Стига - прошепна тя, обзета от изтощение.

Хаса бавно свърна към града. Уморените му красиви очи излъчваха тъга и облекчение. Спря колата пред къщата на Уландщрасе. Ръката на Азиаде го обви през врата и той се наведе към нея.

- Благодаря - отрони Азиаде е глас, долитащ сякаш от огромно разстояние.

Хаса почувства топлината на лицето й и развълнувания дъх на по детски нежната й уста. Докосна е устни бузите й и затвори очи. Устните на Азиаде бяха съвсем близо. Погледна я. Неподвижно и изплашено тя се взираше в далечината.

- Благодаря - повтори и слезе от колата.

После мълчаливо изчезна в къщата. Хаса се взираше след нея, объркан и запленен.

55

Шеста глаВа

И казали китайците: „Да унищожим тюрките. Тюрките не бива да съществуват.“ Тогава проговорили небесата на тюрките, проговорили свещените им земи и свещените им води: „Тюрките няма да погинат. Ще ги запазим невредими.“

След тези думи небесата сграбчили баща ми Илтерес хан за косата и го издигнали над всички народи. И тогава моят баща, ханът, казал…“

Азиаде следеше руническото писмо с показалец. „По-скоро не „каза“, а „провъзгласи“, уморено си помисли тя и енигматичните ъгловати линии на древното писмо заплуваха пред очите й.

Преди хиляди години велик древен народ си бе издигнал паметник в далечните монголски степи. Народът се бе местил от място на място, но примитивните писмени знаци се бяха съхранили. Древни и загадъчни, те се взирали в безкрайните монголски степи, в тъмното огледало на студени безименни реки. Камъкът се бе разпадал, наблизо минавали номади и боязливо оглеждали руините от някогашната слава. Пътешественици от далечни страни пресекли в изнурителната жега монголските степи, за да занесат на Запада вест за тайнствената писменост. Организирали походи, опитни ръце преписали непонятните руни. После, акуратно напечатани на чиста бяла хартия, се бяха озовали в тихите кабинети на учените. Сухи ръце с изпъкнали вени са галели нежно древните символи, сключени вежди са се свеждали над тях. Постепенно тайната на писмеността била разгадана и от древните ъгловати йероглифи се разнесъл вой на степни вълци, възникнал древен но-

56

мадски народ, появил се предводител върху дребен дългогривест кон, зазвучали разкази за стародавни пътешествия, войни и героични походи.

Разчувствана, Азиаде гледаше руническото писмо. Стори й се, че в тези черни ъгловати линии чете историята на своите мечти, копнежи и надежди. Сред безпорядъка от примитивни форми и словосъчетания се надигаше нещо могъщо и притегателно. Пред нея се разкриваше тайнствено начало, скрито в прастарите звукове на нейния род.

Видя как първите представители на зараждащия се народ идват от заснежени, сковани от ледове степи и създават първите звукове на своя език.

Тънките й пръсти проследиха редовете на написаното и тя прочете бавно: „Моят брат Кюл-Тегин37 беше на шестнайсет години и вижте какво направи! Тръгна на война срещу народа с плитки и го победи. Хвърли се в битката и ръката му, ръка на воин, стигна врага Онг Тутак, който командваше петдесет хиляди мъже.“

Прозвуча остър звън. Азиаде вдигна глава и разтърка изморените си очи. Седеше в малката зала в катедрата и край нея се носеше шепотът на китаистите, приглушените гърлени гласове на арабиегите, тихото мърдане на устните на египтолозите, които преглъщаха съгласните и разкриваха всички загадки от долината на Нил чак до правилното произношение на думата „Озирис“.

Азиаде стана и погледна програмата.

- „Първите османци - прочете тя. - Аудитория осем, доцент доктор Майер“.

На вратата на аудиторията я срещна унгарецът доктор Журмай и й съобщи възторжено, че току-що е открит тура-низъм в унгро-финската аглутинация38.

37 Кюл-Тегин - тюркски принц от времето на Втория тюркски каганат (682/3-745). - Б. пр.

38 Аглутинация - в случая езиково семейство. - Б. пр.

57

Азиаде го слушаше разсеяно. Само веднъж през живота си беше виждала жив представител на угро-финското семейство. Дебел русокос сервитьор от Хелзинки, който миришеше на ром и бълваше безсмислени ругатни. Смущаваше я мисълта, че неговият род произхожда от същите далечни степи, откъдето някога са се появили първите османци и са тръгнали на запад.

- Проявява се при аорист39 - продължаваше да обяснява унгарецът. - Знаеш какво е аорист, нали?

Азиаде знаеше. Влезе в аудиторията. Китаистът Гьоц, приведен над лист хартия, обясняваше на татарина Рахметалла значението на йероглифа „тю-ке“. Рисуваше красиви извити линии и говореше тихо:

- Разбирате ли, колега? В този случай не значението е важно. Важен е звукът. Китайците нямат звук „р“, „тю-ке“ следователно означава „тюрк“.

Рахметалла седеше със зяпнала уста и присвити вежди. Малките му очички се взираха гневно в йероглифа, който нямаше значение.

Младоликият, но с изцяло побеляла коса Майер правеше впечатление на много нещастен човек, навярно защото още не беше станал професор. Имаше поразителната способност да говори всички източни езици с швабски акцент. Лекцията му бе посветена на златните Алтайски планини, люлка на народа, чийто велик герой бе Огуз Хан, сина на Кара Хан, който сформирал армия, а Ертогрул40, прародителят на османците, се

39 Аорист - в старогръцки, старобългарски и др. езици - минало свършено време. - Б. пр.

40 Ертогрул - според някои теории пристигнал в края на XIII в. неизвестно откъде в Западна Мала Азия и основал Османския бейлик. По-късно, през 1299 г., синът му Осман станал Иконийски васал и получил от султана символите на властта: сабя, тъпан, знаме и бял кон. Тази дата традиционно се смята за начало на Османската държава. - Б. пр.

58

хвърлил с четиристотин четирийсет и четирима коници срещу гърците и основал Османската империя.

- Ертогрул имал трима синове - разказваше Майер на швабския си диалект. - Осман, Гедусалп и Сураяти Саведжи. Първият е истинският основател на движението, а това движение е темата, която сме решили да изследваме.

Тук лекцията свърши, защото звънецът удари.

Азиаде се втурна по стълбите. Скри се в библиотеката като охлюв в черупката си. Без да подбира, взе първия попаднал й дебел том от полицата и изненадана прочете заглавието върху корицата: „Кугатку-билик“ - „Блажено знание“ - „Уйгурска етика от II век“.

Отвори книгата.

„Страница петдесет и две, стих петнайсет“, рече си наум тя и разтреперана от суеверно любопитство, започна да дешифрира тайнствените уйгурски изречения. Писмото беше много неясно, граматическите форми - непознати.

Звънецът удари отдавна, но тя не му обърна внимание, вглъбена в загадките на миналото. Най-после съумя да разчете: „Всичко, което ти се предлага, идва и си отива. Остава само блаженото знание. Всичко на този свят свършва и изчезва. Остава само писаното слово, другото отлита.“

Макар и внушителни, думите нямаха никакво отношение към това, което вълнуваше Азиаде. Тя сведе глава и се втренчи замислено в превода си, чувствайки се като човек, отворил с цената на? огромни усилия празна бутилка. Прибра листа в джоба си и се озърна. С радост установи, че е сама в залата.

Не, твърдо реши тя, така повече не може да продължава. Всеки ден Хаса да я чака пред къщата с колата и да я отвежда до университета или да излизат на разходка в Грюневалд -еловата гора край Берлин; да й подарява цветя и някак между другото да й описва радостите на семейния живот; понякога да му позволява да я гали по ръката или даже да докосва с устни челото й.

59

Азиаде огледа мрачно дългите редици от книги. Всичко щеше да е различно, ако тя, следвайки повелите на техните обичаи, криеше лицето си е яшмак. Доктор Хаса нямаше да я види, животът й щеше да си тече в обичайното русло и нямаше да й се налага да размишлява върху загадките на любовта, вместо да изучава турански представки.

Замислено задраска е нокът по тъмното дърво на масата. Навярно допуснаха огромна грешка, като напуснаха родината си. Но баща й реши така и сега върху главата й се стовари любовта към чужденец, който мисли, чувства и действа по съвсем различен начин от нейните сънародници.

Азиаде въздъхна дълбоко. Срамуваше се, искрено се презираше. Хаса буквално я преследваше и тя не виждаше никаква възможност за бягство от затворения кръг на неговите думи, погледи и жестове.

Стана и тръгна покрай рафтовете с книги. Плешивият библиотекар, който стоеше до вратата и преглеждаше каталозите, я изгледа въпросително. Тя се престори, че търси книга, и очите й пробягаха по „Суахилска граматика“ и „Въведение в средноперсийски“.

„Да се омъжа“, помисли си объркано и се върна на мястото си.

Извади лист хартия и започна разсеяно да рисува глави на демони, геометрични фигури и неизвестни окончания на незнайни думи. Накрая остави молива и с изненада установи, че върху листа с красиви арабски букви е написано: „Принц Абдул Керим“.

Поклати глава и изписа същото име с латински букви. После го задраска, написа цялата титла на турски: „Негово Височество принц Абдул Керим“ и внезапно осъзна, че през цялото време е мислела само за изчезналия принц.

Никога не го беше виждала, ала си го представяше, когато минаваше с лодка край двореца му на Босфора и забелязваше прислужници по терасите. Той навярно има светла кожа и

60

дългия орлов нос на Османците, тъжни очи и присвити устни. Вероятно е меланхоличен като султан Абдул Азиз41 или е коварен, слабохарактерен и жесток като Абдул Хамид42. Или е като Мехмед Рашид43, тихия мечтател, живее в бездейно отегчение и има премрежени очи, зад които просветва скрит свят.

Нищо не знаеше за него; знаеше само, че този принц в двореца край Босфора е бил обещан да й стане съпруг, а на нея е забранено да обича другиго. Така или иначе обаче, тя се влюби в дългокрак варварин с усмихнати очи. Принцът изчезна; той също не я беше виждал никога и даже едва ли изобщо подозираше за нейното съществуване. Навярно има изящни, поддържани ръце и го разяжда копнеж по смъртта, по тишината и забравата като покойния Юсуф Изедцин44. Последните представители на Османовия род не можеха да се похвалят с особена осанка. Хаса бе по-силен, поздрав и толкова близо.

На Азиаде й стана мъчно за принца, който вече не беше принц и никога не я бе виждал. Взе молива и нарисува около името му красиво извит орнамент. После написа отдолу: „Азиаде е глупава гъска“. И изведнъж й се стори, че целият й живот е ужасно объркан сън. Отметна бавно косата от челото си и извади от чантата си лист хартия и писалка. Внимателно обмисли всяка дума и започна да пише:

„До Негово Кралско Височество принц Абдул Керим ефенди“.

Дълго оглежда обръщението, все повече убеждавайки се, че е точно толкова обезумяла, колкото и последните османци. После продължи:

41 Абдул Азиз - управлява от 1861 до 1876. - Б. пр.

42 Абдул Хамид II - управлява от 1876 до 1909 г., заради деспотичния си режим е наречен Кървавия. - Б. пр.

43 Мехмед V Рашид - управлява от 1909 до 1918 г., предпоследният османски султан. - Б. пр.

44 Юсуф Изедцин - син на султан Абдул Азиз. - Б. пр.

61

„Ваше Кралско Височество! Никога не сте ме виждали, а и едва ли си спомняте името ми. Навремето Негово Величество, нашият велик император и покровител на всички правоверни, повели аз - ако такава е волята на Аллах - да вляза в двореца на Ваше Височество, за да стана Ваша най-покорна робиня и най-предана съпруга. Много съм нещастна, Ваше Височество, че Аллах не го пожела. Сега живея в Берлин и посещавам Дома на мъдростта - университета, както го наричат тук, - където изучавам историята на древните предци на Ваше Височество. Изпълва ме скръб, понеже съм съвсем самотна, вече не нося яшмак и много непознати мъже виждат лицето ми. Накажи ме, о, Всемогъщи! Но за жена без яшмак е много трудно да не стане жертва на греха. Хвърлям се във височайшите Ви нозе и Ви умолявам да ме вземете при Вас, където и да сте, за да Ви служа и да дишам въздуха, който дишате и Вие. Ако пожелаете, ще стана Ваша слугиня; вечер, когато приключите работа, ще масажирам стъпалата Ви. Ако карате такси из тесните улички на непознат град, аз ще Ви давам термос с горещо кафе и ще Ви махам за сбогом, когато потегляте. Ала ако Ваше Височество завинаги ми откаже тази милост, умолявам Ви да се отречете от мен, за да се почувствам свободна и да се хвърля в бездната, наречена любов, където попадат всички незабулени жени. Аз съм млада, Ваше Височество, и образованието ми в бащиния дом не беше завършило, когато ни отнеха този дом. Затова съм слаба и нямам нито търпение, нито достатъчно самообладание, каквито трябва да притежават жените. Често мисля за Вас, за Вашия дворец край Босфора и за дърветата в градината Ви, край които съм минавала навремето, когато все още мечтаех някога да отдъхвам под сенките им. Не ме корете, Ваше Височество, защото аз съм Ваша робиня, обвързана от дълга да Ви служа, е който лично нашият император и господар ме натовари.“

Азиаде се подписа и сложи писмото в плик. После го извади и поруменяла, написа послеслов:

62

„И ако Ваше Височество откаже да ми отговори, опасявам се, но ще приема това като знак, че съм в немилост пред Вас, окончателна немилост, което ще ме тласне в обятията на друга любов.“

Отново пъхна писмето в плика и го погледна нерешително. Върхът на езика й се подаде и се плъзна бавно от десния ъгъл на устата към левия. Никой не знаеше къде пребивава принцът. Написа: „Правителство на Република Турция. Лично до принца в изгнание Абдул Керим. Много важно! Моля да се препрати!“

Не съществуваше никаква надежда писмото да стигне до получателя си. Тя стана и излезе от библиотеката. Плешивият библиотекар изгледа отдалечаващия се гръб на момичето е одобрение и уважение. „Каква усърдна студентка - помисли си той. - Интересно, дали пише дисертация? Науката не бива да се лишава от такива хора.“

Междувременно Азиаде крачеше по Доротеенщрасе. Хаса й помаха. Тя се качи в колата и той пак подхвана темата колко приятно ще е да отидат на сватбено пътешествие в Италия е автомобила.

- Спри тук - помоли Азиаде.

Тя слезе от колата, отиде до една пощенска кутия и пусна писмото. Когато се върна, се облегна назад и попита малко небрежно:

- Италия? Мислите ли? Да, предполагам, че ще бъде приятно.

После замълча и се взря през стъклото. Наистина беше влюбена в Хаса.

63

Седма глаВа

Седнал в кафене „Ватан“, Ахмед паша осъзна, че в живота му се възцарява хаос. Индиецът зад тезгяха прехвърляше броеницата си; Смарагд, сервитьорът от Бухара, разнасяше кафе, а черкезинът Орхан бей изрази мнение, че пътищата на Аллах са неведоми.

- Религията не го забранява - напомни Смарагд.

В кафене „Ватан“ нямаше тайни.

- Да - съгласи се пашата тъжно. - Религията ни не го забранява.

Имамът от ахмадийската секта поглади брада и седна до него.

- Всичко е едно и едно е всичко - произнесе тайнствено той. - С единството на плътта човек добива единство на кръвта.

Отпи от шербета и подаде цигара на пашата.

Индийският професор остави броеницата и отбеляза мрачно:

- Чрез устата на Пророка Аллах е прогласил: „По-добре верен роб, отколкото невярно куче.“

- Това се отнася само за езичниците - вметна Смарагд. -Имамът на Бухара е написал коментар по темата.

Всички замълчаха и черкезинът изчезна в съседното помещение.

- Строго погледнато, той не е неверник, просто е свобо-домислещ - уточни пашата.

Кимна тъжно, а индиецът отбеляза отзивчиво:

- Колко сте прав, Ваше превъзходителство. И освен това е богат.

64

В кафенето влезе дебел сириец и пророчески изрече:

- Какво са парите? Прах пред трона на Всевишния. Къде са милионите на Абдул Хамид? Спасиха ли престола му? Един свят мъж45 от пустинята Наджд е казал…

Не довърши изречението, защото Смарагд постави чаша кафе пред него, а професорът отрони безучастно с меланхоличния си глас:

- Колко сте прав…

Минутите се нижеха. Пашата вдигна сухия си кафеникав пръст и поръча още едно кафе. Не гледаше нищо конкретно, а си мислеше, че ако братовчедът от Кабул не му изпрати пари в най-скоро време, наистина ще му се наложи да стане консултант в килимарски магазин.

Тих шепот наруши тишината в кафенето. Никакъв мароканец разговаряше със Смарагд:

-… и тогава стисна сабята си и посече хиляда неверници. Цял Риф46 беше на негова страна. Всички племена. Напредва към Фес47. Ще стане халиф и тогава камбаната ще забие за неверниците.

- Колкото сте прав - вметна въодушевено Смарагд и наля кафе.

От съседното помещение долетя гласът на черкезина:

- Ела, братко, пашата ще се зарадва.

Влезе, повел добре сложен мъж е брада и тъмни наивни

очи.

- Ваше превъзходителство - подхвана черкезинът, - позволете да ви представя Али Соколович, търговец от Сараево.

Босненецът се поклони и очевидно остана много поласкан от възможността да поговори е истински паша.

45 Има предвид Пророка Мухаммад. - Б. пр.

46 Планината Риф - намира се в северната част на Мароко. - Б. пр.

47 Фес - най-старият от четирите императорски града в Мароко; център на ислямската култура и образование. - Б. пр.

65

- От Сараево - повтори пашата и вдигна вежди. - Известен град.

- Съвършено вярно, Ваше превъзходителство - радостно потвърди търговецът.

- Надявам се, че събратята ти са благочестиви и следват повелите на нашата вяра.

- Точно така, Ваше превъзходителство. Какво е народ без Бог? - въздъхна Али Соколович, сякаш съзнаваше цялата човешка суета пред лицето на Господа.

Заразказва за училищата и джамиите в Сараево, за времето на турското владичество, за бащата на пашата, който имал резиденция в Босна и командвал армия.

- Светът знае малко за нас - продължи той, - но нашият народ е смирен и богобоязлив. Имаме учени, мъдреци, имами и джамии и неколцина от нас са били на поклонение в Мека. Обмисля ли Ваше превъзходителство да посети Сараево?

- Може би. - Ахмед паша си подръпна мустака и се взря разсеяно в далечината. - В Сараево познаваш ли семейство Хасанович?

- Няколко са, Ваше превъзходителство.

- Имам предвид онова, което е разделено на две. Половината живеят във Виена.

Търговецът кимна, доволен, но и някак смутен.

- Не сме виновни ние, Ваше превъзходителство, няма стадо без мърша. Имаше един Мехмед бей Хасанович. Пътувал от Сараево за Мостар. Става дума за времето, когато баща ви озаряваше с мъдростта си страната ни. Мъж на име Хюсейнович го нападнал в планината - или той нападнал него — един Аллах знае. Известно е само, че единият останал там мъртъв и това бил Хюсейнович. Тогава ние сме били прости хорица, Ваше превъзходителство, много кръв се е проляла в планината. Три години продължила кръвната вражда между семействата. После Хасанович взел всичко, каквото притежавал. включително жена си и сина си. и заминал за Виена. Там

попаднал в капана на неверието. Синът му забогатял, а внукът му станал учен човек. Ала Аллах наказва вероотстъпниците. Всички имат неверни жени.

Търговецът млъкна, а мустаците му продължиха да мърдат ритмично и заплашително. После си тръгна, широк и окръглен като буца пръст.

Останал сам, пашата мълчеше и пушеше замислено.

- И всичко това - обърна се той ненадейно към професора, - и всичко това само защото баща ми не е разполагал с добре организирана полиция. Ако е имало закон и ред, никакъв Хюсейнович нямаше да нападне Хасанович и всичко щеше да бъде наред. А сега внуците трябва да отговарят за греховете на предците. Все едно, не мога да я благословя.

Професорът се приведе напред:

- На ваше място на мен също щеше да ми се иска да кажа „не“, но нямаше да се реша.

- Защо?

- Защото човек не казва „не“, когато не разполага с нищо по-добро. Вие не разполагате с нищо по-добро, паша.

- Всичко се променя.

- Хубаво е, паша, когато двамина се обичат.

- В наше време, професоре, не се влюбвахме преди сватбата.

- В наше време, паша, жените ходеха с яшмак.

- Прав сте, професоре. Искам да разбера що за човек е

той.

Стана и излезе от кафенето. Професорът го проследи с поглед, а меланхоличният Смарагд записа:

- „Пет днешни кафета и осемнайсет стари, общо двайсет и пет“.

- Двайсет и три, Смарагд - поправи го професорът, защото беше човек образован.

- „Двайсет и три“ - записа Смарагд и тъжно отбеляза: -Много красива ханъма. Ще бъде ли щастлива с неверник?

67

- Такива неща не се обсъждат, Смарагд. Истанбулските ханъми са способни на всичко, дори да бъдат щастливи.

Замълча и затрополи с чашите за кафе. Радваше се, че няма дъщеря, която се разхожда насам-натам без яшмак и се влюбва в непознати…

ЕМПАЙЪР СТЕЙТ БИЛДИНГ, ПЕТО АВЕНЮ, НЮ ЙОРК

Сто и два етажа и закрита тераса на покрива с въртящ се паркетен дансинг, джазбенд, група танцьори и стъклени стени, а зад тях - дългият силует на Манхатън.

Джон Роланд седеше на маса до прозореца. Дансингът се въртеше, момичетата в бесен ритъм вдигаха крака.

- Едно мартини - поръча Джон Роланд, втренчен в краката на момичетата. - От най-сухото - добави и изпи горчивото, леденостудено питие на един дъх.

Стана и прекоси въртящия се дансинг. Там долу, под него, живееха, обичаха се, работеха и спяха сто и два етажа - цял вертикален град. Излезе на остъклената веранда. Правоъгълни кули опираха в нощното небе, сияейки с безчет прозорци. Осветените етажи на сградите изглеждаха увиснали във въздуха, подпрени от свръхестествена сила. Бездната на авенюто приличаше на пресъхнало речно корито, а в далечината се разстилаше единственото тъмно благоуханно място в потъналия в светлина град - Сентръл Парк.

Джон Роланд се приведе напред. Режещ вятър откъм широката, мътна Хъдсън свистеше по Ривърсайд Драйв. Дълго се взира надолу към авенюто и в един момент му се зави свят. „Не - помисли си той и отстъпи назад. - Не“.

- Още едно мартини - поръча на сервитьора и погледна пулсиращите вени на китката си.

„Не - помисли си отново. - Някога, но не още.“

Д жазовият оркестър извиваше дивия си, замечтан ритъм. Роланд оправи бялата си папийонка, хвърляйки поглед към огледа-

68

лото, и погали нежно горния джоб на фрака, в чиито меки копри-I ieini гънки се криеше неговата най-надеждна крепост на света -два тъпички документа: паспорт на гражданин на Съединените щати, законно издаден на името на Джон Роланд, и чекова книжка от нюйоркската Чейс Нешънъл Банк на същото име.

Под защитата на тези тънки книжки Джон се чувстваше много сигурен. Поръча си уиски и си помисли, че на сутринта ще го боли главата, но това неизменно се случваше през последните години, а той все още не възнамеряваше да скочи в бездната на авенюто. Честолюбието му изискваше край, различен от края на неговите братя, на баща му, на дядо му.

- Уиски - извика Джон и мислите му се проясниха.

Сега съвсем точно знаеше, че е неправилно да извади младия учен след хиляда метра. Той трябва да се прояви през първите двеста метра и то в близък план. Нещо от рода: „Младият изследовател в лабораторията си в джунглата. Побеждава тропическата малария.“

„Отлично - рече си Джон Роланд, - важното е да не го забравя до утре сутринта.“ Стана, подхвърли няколко долара върху масата и тръгна към асансьора, оглеждайки в огледалото стройната си фигура в черен фрак.

Докато бързата махагонова кутия го носеше надолу, той усети обичайното свистене в ушите. На улицата бавно отвори вратата на колата си, натисна педала на газта и подкара по празното Пето Авеню към Сентръл Парк, където сви и спря пред хотел „Барбизън Плаза“.

Портиерът му подаде ключ и плик. Джон Роланд изгледа мъжа и изведнъж почувства как го наляга неизмерима умора. В стаята си облече халата, пристъпи към бара, след известно колебание си сила уиски и седна пред бюрото. Докато отваряше продълговатия плик, мислеше за подателя - филмовия агент Сам Дут, който всъщност се казваше Перикъл Хептоманидес, но това беше отдавна.

69

„Скъпи Джон - пишеше агентът му, - прилагам няколко писма, изпратени до теб. Намирам писмото от продуцента за съществено. Срещу предложените 10 000 долара той е в правото си да иска да преместиш сцената е отвличането да се развива на Хаваите.“

Джон Роланд въздъхна и прочете писмото от продуцента е чувството, че е по-добре да пише лирични поеми вместо филмови сценарии е отвличания, които трябва да се снимат на Хаваите. После се сети, че продуцентът разполага е хиляди метри неизползвани хавайски кадри, и реши да промени сценария, защото 10 000 долара са си сериозна сума.

Другите писма бяха оферти, сметки, реклами - всичките в продълговати пликове с имената на фирмите от лицевата страна. Само едно беше в квадратен плик и нямаше печат. Джон Роланд го извади, без да съзнава какво чудо държи в ръцете си. Внезапно почервеня и върху челото му изпъкна синя вена. Сърцето му се разтуптя лудо, когато прочете: „Лично до принца в изгнание Абдул Керим. Много важно! Моля да се препрати!“.

Захвърли писмото в ъгъла на стаята и скочи.

- Идиот - изруга той, отиде до телефона, набра номера и зачака да чуе гласа на агента.

- Перикъл Хептоманидес - изкрещя разярено Джон Роланд, - колко пъти да ти повтарям такива писма да отиват право в кошчето за смет!

Агентът беше пиян. Запелтечи на чужд, но съвършено разбираем за двамата език, нещо от рода „Ваше Височество“.

- Идиот! - изкрещя Джон Роланд и затръшна слушалката.

Закрачи нервно напред-назад из стаята, изкосо поглеждайки писмото. После го отвори решително и зачете красиво изписаните редове на турски, като клатеше в недоумение глава.

- Анбари - изрече на глас. - Май беше някакъв министър. Имал значи дъщеря. Да, да… Сякаш съм чувал такава идея.

70

Затвори очи и за миг се пренесе в друг, отдавна преминал в небитието свят. После поклати отново глава и седна пред писалището. Започна да пише на османски, от дясно на ляво, при което позата му по странен начин напомнаше на болна маймуна:

„Скъпа Азиаде, вече не съм онзи, който бях преди, и ви пожелавам вие също да престането да бъдете тази, която сте била преди. Нашият император и господар ни е свързал, но това е било в друг живот. Съвестта ви може да остане чиста, защото аз вече не съществувам. Тоест вие сте напълно свободна. Не всичко, наречено грях, е наистина грях. Възможно е обаче да греша, мислейки, че аз не съм вече аз. Вие изучавате живота на предците ми и копнеете за мен. Това ме изненадва. Моля ви, смятайте, че мен повече ме няма. Ако ми бъде съдено някога да се появя отново, ще ви потърся, но по-добре не се надявайте. Бъдете щастлива.

Не се подписвам, защото не съществувам.“

Джон Роланд сложи марка, запечата плика и го пусна в тъмната пощенска кутия в коридора.

- Много удобно - заключи той, без да става ясно какво собствено има предвид: близостта на пощенската кутия или непознатото момиче на име Азиаде, което изучаваше живота на предците му.

Съблече се и легна. Усети как болката надига глава. Изпи бързо още едно уиски. „Хаваите - помисли си. - Две хиляди метра. Да“.

- Да - потвърди и Ахмед паша и прегърна доктор Хаса. -Изглеждаш ми добър мъж. Давам ти дъщеря си, въпреки че беше отредена за друг. Нека Аллах й помага да ти служи. Сигурно не е лесно. Дай й много деца, ще й хареса. Възпитал съм я добре и тя знае как да се държи. Ако не се държи добре, отречи се от нея.

Пое си дълбоко дъх и просълзен, прегърна още по-здраво Хаса. Хаса го погледна, притеснен и щастлив.

71

Осма глаВа

Азиаде лежеше по гръб на дивана и гледаше Хаса, който й приличаше на едро смутено дете. Приведе се над нея и тя усети аромата на кожата му и топлината на разтворените му устни. Ръцете й бяха заровени сред възглавничките, а в очите й блестеше и копнеж, и страх. Устните на Хаса се приближаваха, все по-големи и по-големи. Допряха устните на Азиаде, после покриха лицето й и продължиха неудържимо да растат, а на нея й се стори, че цялото й тяло изчезва в тясната цепнатина на тази уста. Ръцете му се плъзнаха по шията й, по ръката й и тялото й откликна на неговите ласки. Извърна лице настрани и дланта на Хаса се отпусна върху гърдите й.

- Азиаде - отрони той и я прегърна, а тя хвана главата му и притисна горещата си буза към челото му.

Сега тялото му се намираше съвсем близо. Той я обсипваше с целувки, тя чуваше дишането му и изведнъж се пренесе в друг, странен, непознат свят, където възприятията са по-осе-заеми и по-остри, отколкото в реалния живот. Хаса, като могъщ магьосник, обладаващ тайнствени сили, заплени сетивата й и тя не бе в състояние да му се противопостави. Усещайки допира на силните му ръце, Азиаде рязко се надигна и заби глава в гърдите му.

- Стига - каза тя много сериозно и въздъхна облекчено и объркано.

Хаса се изправи и смутено я изгледа, защото нямаше представа как се е озовал на дивана, толкова неприлично близо до сивите очи, които сега го гледаха с насмешливо неодобрение. Азиаде обаче знаеше. Затананика чудата, монотонна мелодия,

72

отпуснала брадичка върху коленете си, и го изгледа от долу на горе. Та тя се бе появила на този свят сред сладките води на Истанбул и познаваше пътеките на любовта, нейните форми и проявления.

В стаята стана съвсем тъмно и Хаса запали малката настолна лампа. Светлината падна върху лицето му и той пак се върна на темата за медения месец в Италия.

- Няма да отида в Италия - възрази Азиаде и вдигна глава. - След сватбата ще заминем за Сараево.

- За Сараево? Но защо точно в Сараево? - учуди се искрено Хаса.

Така ще бъде, защото тя има сиви очи, а Хаса е просто мъж.

Азиаде отърка брадичка в коленете си и се втренчи замечтано в мрака. Зениците й ненадейно се разшириха.

- Веднъж моята дойка - подхвана тя - ми разказа, че когато Тимур Куция48 завладял Сивас49, събрал най-смелите си воини и най-болните от прокажените и ги осъдил на смърт - първите, за да не заразят другите със смелостта си, а вторите - за да не заразят другите с болестта си. Заповядал да ги погребат живи. Пъхали главите им между коленете, овързвали ги по десетима и ги хвърляли в ями, където ги заравяли. Тя ми разказа тази история, за да запомня, че не бива да бъда нито твърде смела, нито прекалено беззащитна. Опасявам се обаче, че не съм си взела поука.

- Ще ми бъдеш ли вярна? - попита Хаса, защото просто не знаеше какво да попита и защото той имаше минало.

Азиаде вдигна гордо глава.

- Избери стоте най-красиви мъже на света и ме изпрати с тях на необитаем остров. Върни се след десет години и ще

48 Тимур Куция (Тамерлан, или Тимур Ланг), защото имал вроден дефект в лявото стъпало - през XIV в. владенията му се простират в Източна, Южна и Централна Азия. - Б. пр.

49 Днес вилаетът Сивас се намира в Централна Турция. - Б. пр.

73

видиш, че нито един от тях няма да се е домогнал до мен. Съпругът и съпругата са като двете половинки в ореховата черупка. Казал го е още мъдрият Саади50.

С решителен вид тя седна на дивана по турски.

- Изневяра има само в романите, а не в живота. Можеш да бъдеш сигурен, че ще ти бъда вярна.

- Толкова ли ме обичаш? - развълнува се искрено Хаса.

Азиаде сведе усмихнато глава.

- За любовта не се говори с устата. За любовта говорят ръцете, очите, венчалното було, което се смъква в сватбената нощ. Целувката не е надгробен надпис; казал го е великият Хафиз51.

- Саади казал това, Хафиз казал онова - промърмори Хаса. - Какво казва Азиаде?

Азиаде стана и заподскача из стаята на един крак.

- Азиаде не казва нищо. Азиаде не говори за любов. Тя обича.

Отиде в ъгъла, вдигна ръце и застана на глава, а краката й се изпънаха нагоре като свещи. Прекоси цялата стая на ръце и отново стъпи на крака, останала без дъх.

- Ето колко те обичам - доволно заяви тя. - Много.

- Трябва да го направиш на Ринга във Виена, когато приятелите ми те попитат дали ме обичаш.

Азиаде запърха с мигли.

- Искаш да кажеш, че приятелите ти ще ме питат дали те обичам?

- Разбира се.

- Ще им отгриза носовете, ако се осмелят. Това засяга единствено нас двамата. - Застана пред Хаса, хвана го за

50 Саади Ширази (ок. 1203-1292) - велик персийски поет и философ. -Б. пр.

51 Хафиз, Шамсидцин Мохаммад (1325-1389) - велик персийски поет; стиховете му са проникнати от хедонистични и бунтарски мотиви. - Б. пр.

74

ръката и каза полушеговито, полуумолително: - О, Хаса, позволи ми да сложа яшмак. Ще бъде по-добре.

Хаса се засмя и Азиаде му раздруса раменете.

- Няма на какво да се смееш - сериозно отбеляза тя. -Случил си на много добра жена.

Втурна се в антрето и си облече палтото.

По пътя към кафенето, където я чакаше Ахмед паша, тя стискаше здраво дамската си чанта. В нея се намираше писмото от несъществуващия прокуден принц, който не желаеше да се подписва със своето име.

Азиаде влезе в кафенето и седна до мраморната масичка. Отпуснал ръце върху плота, Ахмед паша впери малките си черни очи в нея и заговори, а тя си мислеше за принца в изгнание, за Хаса и за императорския град Виена, пред чиито врати се бе разбило могъществото на османците.

- Да - каза тя, гледайки право пред себе си. - Обичам го. -Н упорито стисна устни.

- Никой не знае какво му е писано - предупреди я пашата. -Ако утре си изгуби крака или ума, парите или огъня на любовта си, какво ще правиш тогава?

- Независимо от всичко ще го обичам и ще му бъда добра съпруга.

- Понякога мъжете са мрачни или груби. На жените не им е лесно, когато Аллах ги подлага на изпитание чрез мъжете им.

Азиаде се замисли за миг и заключи:

- Ако стане непоносим, ще го заключа някъде за известно време и ще си играя с децата му. Ще имаме много деца и никога няма да скучая.

Пашата погледна одобрително дъщеря си. „Умна жена е -помисли си. - Знае как да се държи.“

- Мъжете са непостоянни - продължи той, - а днешните мъже невинаги се придържат към традициите. Днес в семействата се случват ужасни премеждия. Някои съпрузи прахо-

75

сват семето си за други жени, а не за онези, отредени им от Всевишния.

- Знам - отвърна Азиаде и издаде долната си устна. - Нарича се изневяра. Но това не се случва на хората. Само животните се държат така. Освен това Хаса е образодан човек.

Тя сви беззащитно рамене и се втренчи объркано в мраморния плот. Ахмед паша прочисти гърло. Беше отгледал добра дъщеря, ала сред хората имаше такива скотове, а тя бе толкова млада, толкова безпомощна и неопитна…

Азиаде сякаш прочете мислите му.

- Бях на петнайсет, когато напуснахме Истанбул - напомни тя изчервена. - Трябваше да се омъжа за принц и бях подготвена за това. Евнусите са ми разказвали за онези неща, които обвързват мъжете и жените. Не стоя по-долу от съпругите на неверниците. - Вирна гордо глава и лицето й възвърна бледия си цвят. Пашата се смути. Аллах му е свидетел - беше подценил дъщеря си. Хаса не би успял да я заблуди.

- Ние сме войнствен народ - напомни й той. - Били сме само четиристотин четирийсет и четирима, когато Ертогрул ни е повел към Анадола. Били сме храбри и дръзки, затова Аллах ни е дал власт над половината свят. Жените ни трябва да са красиви, смели и умни и нямат право да плачат. Не го забравяй. Жената има само един дълг - да служи на съпруга си и да възпитава децата. Мъжът обаче има повече задължения -трябва да се бори и да защитава дома си, и днес, както преди. Затова никога не може да принадлежи изцяло на жената. Важно е да го знаеш, за да си щастлива. Умната жена обаче и служи, и повелява. Който е роден да властва, ще властва и зад яшмака.

Пашата помълча, потънал в мисли и спомени.

- Най-неоценимото съкровище на света е добродетелната съпруга. Така е казал още Пророка. Ти няма да ме посрамиш. Но ако върху теб падне позор, ела при мен - аз ще те убия. Не искам да го прави неверник. Помниш ли майка си?

76

- Да, татко. Мама стоеше до фонтана в дълга, широка червена роба. Имаше светла кожа и носеше пръстен на показалеца си. Само това помня. Бях на три години.

Пашата кимна:

- Майка ти беше добра жена. Отхвърлих три жени, преди да я открия. Подарих й осем големи диаманта и дохода от четири села, понеже добрите жени се срещат по-рядко дори от съвършените диаманти. Тя умря достойно, преди позорът да завладее страната ни. Бъди като нея, за да не се отрече от теб съпругът ти.

Азиаде наведе глава. Представи си очите на Хаса и беззащитната му фигура в здрача.

- Съпругът ми няма да се отрече от мен - отсече решително тя. - Освен ако аз не пожелая.

Засмя се, а и пашата не разбра какво иска да каже, защото той също беше просто мъж, подарил осем големи диаманта на съпругата, която Аллах по-късно му отне. Погледна Азиаде и си помисли, че след една седмица и тя ще го напусне - по различен начин от съпругата му, но все пак щяха да се разделят. Примигна с малките си черни очи и се почувства стар и немощен. Някога имаше къща с мраморен двор и фонтани. Някога беше полковник с ярък мундир и носеше знаме с полумесец. Имаше покорни жени, дворци и достойни мъже, с които да обсъжда държавните дела. Имаше власт на три континента и над милиони хора. Всичко изчезна, а останалото или се разпадаше, или си отиваше като русокосата му Азиаде, която щеше да се омъжи за варварин, или като синовете му, които отидоха да бранят Османовия род и не се завърнаха, както и него вече го няма там със старото му тяло и колеблива походка, със спомена за сияещото истанбулско слънце и за африканските батальони в червени униформи пред голямата джамия на площад „Ак Майдан“.

- След седмица ще бъдеш съпруга - отрони той и стана.

77

Азиаде погледна тревожното му сбръчкано лице и ненадейно се почувства като дезертьор от бойното поле на изгна-ничеството.

- Бъди добра съпруга - заръча й изморено пашата.

Тя кимна и твърдо отговори:

- Слушам, Ваше превъзходителство.

Девета глава

Хотелът се наричаше „Сръбски крал“, кафенето - „Руски цар“, а градът - Белград.

Хаса крачеше по улица „Княз Михаил“, а Азиаде спираше пред магазините на площад „Теразиа“ и разговаряше дълбокомислено със собствениците.

Вечер двамата се разхождаха из тихия парк между хотела и река Сава или седяха на остъклената веранда и похапваха огромни сръбски стриди, странни ястия с подправки, които Азиаде поръчваше и чиито имена Хаса дори не можеше да произнесе.

След вечеря Азиаде се надвесваше над чашка с кафе, изпиваше я на малки глътки и гледаше Хаса с благодарност и беззаветна преданост. После пресичаха фоайето, подминавайки усмихващия се портиер, Хаса заключваше след себе си вратата и тялото на Азиаде ставаше малко и безпомощно. Тя протягаше ръце към него и на бледата светлина на покритата настолна лампа Хаса виждаше преданите й очи и по детски разтворените й устни. Той угасяше лампата, а тя стоеше пред него свенлива и трогателно любопитна. Нощем в полусън произнасяше звънливи турски изречения. Хаса, естествено, не разбираше нищо, но се догаждаше, че тази мека звучност е израз на най-голяма нежност.

Рано тази сутрин тя прескочи Хаса и изчезна в банята. Той я последва. Затаила дъх, тя стоеше под хладния душ. После се подсуши и клатейки глава, се загледа как Хаса се смее, докато се плиска с вода.

- Варварин - щастливо се усмихна тя и влезе в стаята.

79

На закуска, такава светлокоса, с грациозни движения, приличаше на истинска принцеса.

- Ама че идеи имаш! - възкликна Хаса. - Никой не ходи на меден месец в Белград или Сараево!

Азиаде не долови в думите му недоволство и затова не им обърна внимание. Оглеждаше зелените алеи на парка, зад които просветваха водите на Дунав, посребрени от яркото ут-ринно слънце. Мислеше си за Сюлейман паша52, който с двеста войници искал да удържи този град, но един по един всички падали пред градските стени под напора на отрядите на Кара Георги. Това обаче се бе случило много^отдавна, дълго преди Азиаде да се роди, и беше сигурно, че Хаса няма да разбере нищо, ако му разкаже.

- Това е вратата към Ориента - посочи тя мъж с фес, очила и бастун. - Просто обхождам провинциите, които предците ми някога са завладели и после са изгубили.

- Ориентът - пренебрежително обобщи Хаса - се състои от нехигиенични къщи и средновековни нрави. Никакъв прогрес. След сто години Ориентът ще бъде само географско понятие.

- Хмм… - промърмори Азиаде и се заигра с ножа си. - Все пак аз го обичам.

И Хаса разбра, че тихите й думи се отнасят за Ориента.

По-късно се разходиха по улиците и Хаса с удоволствие наблюдаваше как се радва и усмихва неговата жена. Тя го теглеше към най-глухите улички, влизаше в най-схлупените гостилници и навсякъде говореше на турски с непоколебимата увереност, че хората помнят този език още от времето на Сюлейман паша. На широка улица зад Националната банка тя ненадейно и развълнувано се спря пред ниска квадратна сграда с купол и малка кула.

52 В резултат от бруталната политика на Сюлейман паша Скопляк, назначен през 1813 г. за везир на Белградския пашалък, сърбите вдигат две въстания. - Б. пр.

80

- Джамия - оповести възторжено и забрави да си затвори устата от задоволство.

Влезе в двора. До малък фонтан старец замислено си миеше краката. Азиаде го заговори на турски и той й отвърна пренебрежително. Тя замълча и отклони очи.

- Какво каза? - попита я Хаса.

- Че турците са забравили Аллах, а жените ходят без яшмак. Да се махаме!

Обърна се и тръгна бързо към изхода. Хаса я последва.

Влязоха в кафене „Руски цар“. Азиаде имаше разстроен вид. Докато пиеше кафе, Хаса се любуваше на мекия й момичешки профил.

- Нагледах се на забележителности - строго каза тя. -Хайде утре да заминем за Сараево.

Хаса улови ръката й и се заигра с малките й розови пръстчета. Взря се в засмените й и премрежени дръпнати очи, в късата, леко извита нагоре горна устна и разбра, че за него няма абсолютно никакво значение къде ще се любува на всичко това - в Белград или в Сараево. За него Азиаде представляваше приказно същество, чиито желания и постъпки не подлежаха на логично обяснение. Той вече се бе отказал да търси изход от лабиринта на нейните мисли или да проумява причините за внезапно обземащите я пристъпи на веселие или печал.

- Добре - съгласи се той. - Тръгваме за Сараево.

Върнаха се в хотела и Азиаде събра багажа им сръчно

като номадка, потегляща към нов лагер.

- Имай предвид - предупреди тя, - че отиваме в чисто мюсюлмански град, където хората ще ме уважават, а теб - вероятно - ще презират, защото аз живея праведно, а ти си отстъпник, което е по-лошо от неверник. Но не се страхувай. Аз ще те защитавам. Нали си ми съпруг, отговорна съм за твоето благополучие.

- Добре - съгласи се Хаса, малко поуплашен от грубоватите си братовчеди в Сараево с фамилия Хасанович, които едва ли изпитваха мили чувства към него.

В малкото, тапицирано с червена тъкан купе в спалния, вагон той стоя дълго пред прозореца и гледа ширналата се сръбска равнина и полята край гаричките с акуратно варосани стени. Слаби, изнурени селяни скачаха от вагоните и жадно пиеха вода.

Азиаде го докосна по рамото. Обърна се и тя го прегърна. Погледна леко отметнатото й назад лице и неповторимия разрез на очите. Тя подскочи и увисна на врата му, дребничка, изящна и неведома загадка. Вдигна я полека и я положи върху долиото; легло, а тя покорно се остави да я завие и сякаш тутакси заспа.

Той се изкачи по тясната стълбичка към горното легло. Вагонът се поклащаше ритмично и плавно. Хаса се взря през прозореца. Дърветата изскачаха неочаквано и бйрзо от тъмнината и закриваха за миг тесния сърп на полумесеца.

Отдолу долетя глас.

- Хаса! - тихо се обади Азиаде. - Как мислиш, дали утре трябва да си сложа яшмак? Отиваме в много религиозен град.

Хаса се усмихна при мисълта, че е женен за жена, която носи яшмак.

- Не го смятам за необходимо - нежно отвърна той. - Сараево е цивилизован град.

Тя се умълча. От синята лампичка над вратата се разливаше слаба светлина. Азиаде оглеждаше облицованата с кожа стена и я застърга с нокът.

- Слушай, Хаса - обади се пак тя. - Ще ми обясниш ли защо те обичам толкова.

Хаса се почувства трогнат.

- Не знам - отвърна скромно той. - Вероятно заради характера ми.

Азиаде се изправи в леглото.

- Обикнах те, преди да разбера какъв е характерът ти възрази обидено тя. - Спиш ли, Хаса?

- Не - отговори той и протегна ръка надолу.

Азиаде го улови за пръста и го стисна като талисман. Доближи устни до дланта му и заговори в нея, сякаш е телефон. Хаса не разбираше думите, ала усещаше мекия, топъл допир на устните.

- Азиаде! - възкликна Хаса. - Чудесно е да си женен!

- Да - съгласи се тя, - но нали не забравяш, че аз съм начинаеща. Интересно е как ли ще бъде във Виена?

- Във Виена ще бъде прекрасно. Ще живеем на Опернринг. Имам красив апартамент и всички оперни певци и певици ще идват при нас да ги лекуваме.

- Певици? - простена Азиаде. - Ще ти помагам, когато оперираш.

- За бога, не! Твърде млада си и ще ти се стори отвратително. Не, ти ще водиш светски живот.

- Какво значи това?

Хаса също не знаеше.

- Хмм… - проточи той. - Ще се разхождаш с колата, ще посрещаш гости и … всичко ще бъде прекрасно.

Азиаде мълчеше. Тъмнината зад прозореца се сгъстяваше псе повече. Вагонът се поклащаше плавно, а тя, затворила очи, си мислеше за Виена и за бъдещите им деца, които ще наследят очите на Хаса.

- В моята страна - обади се тя - се смята за престижно мъжете да са офицери или държавни чиновници. Какво те накара да избереш толкова необичайна професия?

- Днес е по-необичайно да си държавен чиновник. Лекар е много хубава професия. Помагам на хората.

Прозвуча патетично и Хаса, припомняйки си както винаги, че средната продължителност на живота наскоро се е увеличила от петдесет на петдесет и пет години, се почувства съучастник в този успех.

Азиаде не знаеше нищо за средната продължителност на живот на хората. Хаса й се струваше непонятен, но тя му се

83

доверяваше напълно като на машина, която притежаваш, но нямаш представа какво става във вътрешността й.

Той лежеше върху леглото над нея и тя чуваше тихото му дихание.

- Не заспивай! - подвикна тя. - Тук съпругата ти е сам-самичка. Пристигнахме ли вече в Босна?

- Предполагам - отвърна сънливо Хаса.

Изведнъж Азиаде скочи развълнувано. Хвана се за стълбичката и Хаса видя как пръстите й се напрягат да уловят ръба на леглото му. После се показа главата й е чорлава коса и накрая синята пижама, която изглеждаше черна в тъмното. Хаса й помогна, изтегли я горе и босите й стъпала се пъхнаха под завивката. Притисна тялото си до неговото и възторжено, почти тържествено съобщи: л

- Тук е управлявал дядо.

После отпусна глава върху възглавницата и е тон, нетърпящ възражение, го уведоми:

- Оставам при теб. Там, долу, ми е страшно.

Заспа веднага и Хаса я прегърна здраво, за да не падне на завоите. Лежа така час или два. Отдавна беше изгубил представа за времето.

Внезапно Азиаде се събуди и промърмори сънено и обвинително:

- Слизай долу, Хаса. Ама че идея! Да се вмъкваш в чуждо легло посред нощ.

Засрамен, той се спусна надолу, легна в нейното легло, където ароматът й още витаеше върху възглавницата, и заспа.

Когато се събуди, Азиаде стоеше пред отворения прозорец, надвесена напред в хладния утринен въздух.

- Бързо ела тук! - подкани го тя.

Хаса застана до прозореца. Слънцето изгряваше и заливаше скалните зъбери с розова светлина. Влакът прекосяваше планинско било и от двете им страни се спускаха стръмни урви. В долината долу квадратните бели къщи приличаха на

84

разпилени кубчета за игра. Овалните куполи на джамиите се възправяха върху хълмчета, минаретата се извисяваха към небето и окъпани от утринните слънчеви лъчи, изглеждаха направени от червен алабастър. Ярки фигури стояха по балконите на минаретата и поднасяха ръце пред устата като фуния. Азиаде беше сигурна, че чува гласовете, призоваващи за молитва, които сякаш надвикваха шума на влака.

- Ставайте за молитва! - долиташе от минаретата. - Ставайте за молитва! Молитвата е по-важна от съня!

Забулени е яшмак жени по чехли с плоски подметки стояха край пътя и гледаха влака; босоноги деца се отпускаха върху тревата и се молеха съвсем сериозно, но същевременно все едно играеха.

Азиаде сложи ръка върху рамото на Хаса.

- Гледай! - тържествуващо възкликна тя. - Гледай! - Сочеше джамиите, разветите роби на моллите и изгряващото слънце. - Разбра ли сега? - попита и махна към долината.

- Какво? - недоумяваше Хаса, защото виждаше дрипави деца, схлупени къщички и кльощави кози по планинските склонове.

- Колко е красиво! - с възторжен екстаз говореше Азиаде. -Няма по-красива гледка на света. И всичко това са го построили хората на Пророка.

Извърна се, прехапала устни. Хаса обаче не забеляза сълзите й. Той снимаше приказната долина и се чудеше дали светлината е достатъчна.

- Хаса - повика го Азиаде с дълбок глас. Бузата й докосна лицето му и се потърка в небръснатата му горна устна. - Хаса -повтори тя, - цели пет години копнея за този пейзаж, който толкова много прилича на моя край.

Той остави фотоапарата.

- Да. Хубаво е да наблюдаваш света от прозореца на спален вагон. Съвсем различно е от действителността. Но ти си

85

романтичка и е добре да изскочиш направо от приказките на „Хиляда и една нощ“.

Азиаде вече стискаше ръчното си куфарче. Влакът забави скорост.

- Аз съм само едно момиче от Истанбул. Нищо повече -отвърна тя нежно и закри лицето си е тънък воал.

Влакът спря на гарата в Сараево.

86

Десета гдаВа

Докато влакът приближаваше с астматично пъхтене към перона на сараевската гара, трамвай с голяма мечка на герба спря на Канпцрасе пред магазина за килими „Багдадян и Ко“. Ахмед паша, леко прегърбен, слезе от трамвая и влезе в магазина.

Миризмата на стари килими в помещението му подейства успокоително. Несъмнено постъпи правилно, като прие тази работа, макар тя категорично да не подхождаше на статута му. В края на краищата трябваше да живее от нещо. Меките деликатни извивки върху килимите му навяваха спомени за изчезнал свят, рисуваха градини, ловни и бойни сцени, стари воини, изпълнени с тъга стройни девици с тесни лица и издължени очи.

Ахмед паша седна в задната стаичка на магазина пред купчина стари килими. Ръцете му погалиха ярката тъкан със старинни мотиви.

- От Керман53 - промълви той и си отбеляза цената.

Пръстите му се плъзгаха по килими от Смирна, Кашмир, Кошан, а цветовете им пръскаха източно великолепие. Той съсредоточено отбелязваше цените и пишеше кратки обяснения, които да помагат на богатите купувачи варвари да се ориентират в смущаващото обилие от цветове по килимите от Бухара или в класическите бойни сцени от епоса на Фирдоуси54.

53 Керман — град в Югоизточна Персия (сега Иран), където от 150 години се произвеждат килими с най-високо качество. - Б. пр.

54 Фирдоуси, Абу-л-Касим (ок. 940-ок. 1025) - велик персийски поет, автор на знаменитата „Книга на царете“ („Шах наме“), която съдържа над сто хиляди стиха. - Б. пр.

87

По пладне си събу обувките, разгъна правоъгълното си молитвено килимче, текинска изработка, коленичи, обърнат с лице към града на Пророка Мека, и се моли дълго и пламенно. После, въоръжен с лупа, седна пред малък рафт с купчина персийски миниатюри и започна да просвещава слабичкия търговец:

- Тази рисунка, господине, напомня школата на Ахмед Фабриси от шестнайсети век. Но не подвеждайте клиентите. Не е дело на великия Бахзаде. Неговите композиции са разположени в дълбочина на картината. На преден план е рисувал градини, зад тях - езера, а зад езерата - сърни. Тази миниатюра е от друг, по-малко изкусен майстор от същата школа.

- Ясно - кимна Багдадян и записа в каталога: „Рисунка от Бахзаде. Много рядка.“

Ахмед паша видя бележката и притеснено сви устни. Явно така другите нации забогатяваха и укрепваха, докато Османската империя залязваше.

Ахмед паша работи в пълната с килими стая до късно вечерта. После се прибра у дома и намери върху масата писмо с печат от Сараево. С леко разтреперани пръсти отвори плика. Научи, че Сараево е богобоязлив град, а Царската джамия прилича на Синята джамия в Истанбул. Разбра още, че Хаса е най-добрият съпруг на света, а роднините му са добри хора и отлично знаят какво е това истанбулска принцеса. По-нататък прочете, че няма по-прекрасно нещо от брака, че няма по-хубаво място на света от Сараево за сватбено пътешествие. Писмото беше кратко, а буквите летяха нагоре.

- Много добре - усмихна се пашата и сгъна писмото.

- Много добре - кимна Джон Роланд, застанал посред нощ до канавката на тясна уличка в Гринич Вилидж, докато опитваше да намотае около бастуна си вратовръзка на Сам Дут. -Много добре - повтори той и се помъчи да подпре бастуна на тротоара.

Бастунът се наклони и падна. Сам Дут се засмя гръмо-гласно и плесна Джон Роланд по рамото. После и двамата се втренчиха тъжно в бастуна на земята и млъкнаха. Иззад вратите на малкия ресторант в артистичния нюйоркски квартал долитаха остри крясъци. Над входа на кафенето висяха мъждукащи фенери, а минаващият по улицата полицай огледа подозрително как двамата джентълмени, седнали в отточната канавката, си играят с бастуна.

Цилиндрите на господата бяха килнати назад; единият постави лявата си длан зад ухото, отвори уста и див вопъл прониза тишината на Гринич Вилидж.

- Аманаманааааа…. - запя той страстно и отчаяно.

Другият се усмихна доволно и подхвана мелодията.

- Гяшискяманаааа… - поде той, вдигнал лице към небето.

Двамата се прегърнаха и завиха към луната:

- Ай-дирибеее, уай-дирибеее…

От отворената вратата на нощния бар с ужас надникна портиер в униформа със златни ширити. Полицаят пристъпи към мъжете и ги докосна по раменете с палката си.

- Какво става тук? Защо крещите?

- Пеем, сър, много сме музикални.

Полицаят имаше зачервени, воднистосветли очи като океана край зелените брегове на Ирландия.

- Това не е пеене, а вой - уточни блюстителят на реда. -По-добре си вървете.

- Приятелю - възрази единият, - това е индокитайска гама, а нейната звучност, както съвсем правилно отбелязахте, съществено се различава от ирландската. Но не бива да се отнасяте така лекомислено, защото при звученето на тази музика милиони хора изживяват цялата палитра на човешките емоции -от еротични до религиозни.

- Нима? - изгледа ги заплашително полицаят и извади кочан с квитанции. - Десет долара - добави равнодушно и им подаде квитанция.

89

Мъжете платиха. Единият се изправи е мъка до вертикално положение и издърпа другия. Олюлявайки се ритмично, те се запътиха към Уошингтън Скуеър и изчезнаха.

Прегърнаха се по пътя и единият прошепна в ухото на другия:

- Каква дива страна! Тук хората са груби и не разбират нищо от музика.

Спряха на безлюдния площад около старинната триумфална арка. Гринич Вилидж остана назад. Оттам долиташе не особено добър джаз. В мъждукащите светлини на уличните лампи се появиха меланхолични младежи с накъдрени коси и с несигурна крачка се отправиха в неизвестна посока. От време на време по тесните неравни улички минаваше тъмна лимузина и от прозорците й надничаха любопитни очи. Отдалеч се чу звън от строшена чаша и писклив женски глас изкрещя:

- Джо! Още едно питие!

- Галата - каза Джон Роланд. - Точно като на Гал^та. Или на Татавлъ. Не ми позволяваха да ходя там, но едва ли е било по-различно. Ти сигурно знаеш, нали, Перикъл?

Сам Дут присви високомерно устни.

- Кракът ми не е стъпвал в клоаките на столицата ти - с огромно достойнство отвърна той. - Роден съм във Фенер55, до Патриаршията. Дори по времето на Михаил Палеолог56 семейство Хептоманидес са били аристократи.

- Лъжеш - отсече укоризнено Джон Роланд. - Роден си в престъпния квартал Татавлъ. Иначе нямаше да вземаш десет процента от доходите ми.

55 Фенер (по-рядко Фанар) - квартал край Златния рог, на едноименния хълм между стените на Константин и стените на Теодосий. Тук се намират Желязната църква „Свети Стефан“” и Българската екзархия. - Б. пр.

56 Михаил Палеолог (1259-1282) - родоначалник на последната византийска династия. - Б. пр.

90

I

- Какво са парите? - изхриптя Сам Дут и разпери длани. -Душевният мир - само той има значение. Между другото, от всички други вземам петнайсет процента.

Измъкна плоско метално шише от задния си джоб и го подаде на Роналд в знак на помирение. Джон отпи, отметнал глава назад. Очите му обходиха удивено безкрайните редици от прозорци по небостъргачите. Гигантските каменни масиви, обграждащи площада, лишаваха старата триумфална арка от заслуженото й величие. Беше построена още по времето, когато гробището на набожните пуритани е било на мястото на Уолстрийт, а градските улици имали имена вместо номера.

- Датчаните са много лекомислени и разточителни хора -заключи Джон Роланд и върна шишенцето на приятеля си. -Платили двайсет и пет долара на индианците за Манхатън. Това са огромни пари.

Сам Дут огледа величествените бездни, образувани от редиците сгради.

- Трябва да си поискат парите обратно или да осъдят индианците за сключване на умишлено нечестна сделка. - Замълча и отпусна глава върху рамото на приятеля си. - Но едва ли ще разгледат делото поради изтеклия срок на давност -въздъхна той и се зачуди къде наистина е роден - в престъпния квартал Татавлъ или на аристократичния хълм Фенер.

Зазоряваше се. Тъмните колоси около площада заблестяха, посребрени в розово.

- Хюн-ху - обади се ненадейно Роланд и очите му се изцъклиха. - Хюн-ху - повтори той. - В Европа ги наричали хуни. Имало е такъв народ и китайците назовавали едно от племената му тю-ке - тюрки.

Замълча. По площада шумно изгромоли първият автобус -неугледен и зелен.

57 Шъ Хуанди - управлявал от 221 до 206 г. пр. Хр.; първият император - обединител на Китай, унифицирал писмеността и започнал изграждането на Великата китайска стена. - Б. пр.

91

- Тю-ке - продължи той - били мощно племе, воювали е китайците по времето на мъдрия император Шъ Хуанди57. За да защити народа си от набезите на диваците, той издигнал Великата китайска стена. Но и това не помогнало. Диваците опирали стълби о стената, пропълзявали над нея и така пренесли индокитайската музикална гама.

Джон Роланд си намести вратовръзката и се почувства готов да застане пак лице в лице е нови приключения. Първите лъчи на бледото слънце осветиха Уошингтън Скуеър.

- Тези дивашки звуци - продължи той - довели дивите племена до бреговете на Средиземноморието. По-късно построили край Босфора свещения дом на османците - двореца Йълдъз58.

Сам Дут погледна приятеля си е гордия вид на собственик и откривател.

- Ти си истински лирик, Джон, - възхитен възкликна той. -Трябва да използваме индокитайската тонална система във филм е далекоизточен сюжет. Например със заглавие „Издигането на Великата китайска стена“. Разкошен филмче пищни костюми. Помисли си.

- Ще си помисля - снизходително обеща Джон Роланд. -Над пясъчни хълмове изгрява слънцето, народът на Китай строи Великата стена, а мен ме цепи главата. Ще седя по гащета пред пишещата машина, а вечер ще пия уиски, за да възкреся интереса си към живота.

Надигна се. Сам Дут го подкрепи и се втренчи в тясното му бледо лице. Всичките бяха такива - последните потомци на Османовия род. Самотни, меки и едновременно жестоки, с нежни ръце и странни фантазии, които с помощта на добър продуцент могат да се превърнат в долари.

Сега Сам Дут съвсем точно разбираше защо империята се е разпаднала, а филмите на Роланд се продават толкова добре.

58 Йълдъз (тур.) - звезда. - Б. пр.

92

На османския трон се седели фантазьори и мечтатели и са управлявали три континента.

- Да вървим - подкани Роланд и се облегна върху приятеля си. - Знаеш, бях затворник в двореца край Босфора, сета съм затворник в каменните гробници на този град.

- Какво не ти стига? - въздъхна Сам Дут. - Имаш пари. Можеш да заминеш където искаш и да поразгледаш света. Познаваш само Босфора и хотел „Барбизън Плаза“. Ще те придружа. Ще организирам всичко. Сам няма да се справиш.

Прекосиха площада. На терасата на кафене „Пето Авеню“ стояха неразсънени сервитьори. Все още нямаше посетители; зелените маси създаваха илюзия за росни ливади. Двамата се качиха на терасата и уморено се отпуснаха в креслата.

- Две кафета, много силни - поръча Роланд и внезапно изтрезня напълно. Приведе се към приятеля си и каза: - Действието се развива в Китай. Настоящето се показва чрез миналото. Стената представлява символ на самодоволния, ограничен и суетен свят…

Агентът го погледна благодарно.

93

Единайсета глава

- Хюсреф паша59 бил много богат и могъщ човек.

Азиаде стоеше в двора на голяма джамия. Въртеше глава

и възторжено разглеждаше стройните линии на минаретата. Лек воал покриваше лицето й.

- Много могъщ наистина - повтори тя. - Когато дошъл, тук имало три села. Заповядал да ги сравнят със земята и на мястото им построил дворец - сарай. Затова градът се нарича Сараево.

Седеше върху мраморните стъпала пред входа на джамията и се любуваше на фонтана с арабски надписи. Край него играеха деца, а имам с бял тюрбан прекоси двора.

Хаса, застанал в сянката на колонадата, пък се любуваше на краката на Азиаде и на подскачащите по мраморния плоч-ник гълъби, които му напомняха за Венеция. Тогава всичко беше съвсем различно: с Марион се разхождаха*по площад „Сан Марко“, тя хранеше гълъбите и му се кълнеше във вечна вярност. Азиаде не хранеше гълъбите; седеше спокойно, потънала в мислите си, и слънчевите лъчи огряваха лицето й.

- Колко е красиво тук - въздъхна тя.

Хаса не отговори, само продължи да гледа краката й, обути в плътно опънати копринени бледорозови чорапи. Да -животът наистина беше прекрасен.

59 Хюсреф паша (1480-1541) - син на бошняк и туркиня, дъщеря на султан Баязид II; ефективен военен стратег и голям благодетел на Сараево, който отваря там университет. Смята се, че градът е основан от Ицхак бей Ицхакович през XV в. (тогава османците са на Балканите), като построява джамия, мост и някои обществени сгради. - Б. пр.

94

Той се облегна върху една колона и си помисли колко правилно постъпи, като се ожени за Азиаде, и че целият му живот досега е бил само интермедия между учебната скамейка и приема на болни. Беше на трийсет и познаваше Виенския университет, европейските болници и Марион. А сега познаваше Азиаде. Прииска му се да се приведе и да й каже, че някои флегмони - гнойни възпаления - възникват вследствие на заболяване на задната носна кухина и че той се кани да изнесе доклад на тази тема пред Медицинския съвет. Но си замълча, защото Азиаде - все едно - нямаше да разбере нищо и само щеше да се поинтересува от етимологията на думата „флегмон“.

Прегърбен съсухрен старец влезе в джамията. Свали си обувките и със сериозно вглъбено изражение се приготви за молитва. Входът към този съвършено чужд свят бе забранен за Хаса. Той се замисли за своите братовчеди, които идваха в хотела, пиеха чай с него и го оглеждаха като екзотично животно. Към Азиаде се отнасяха с особено уважение. И как иначе! Та тя беше дъщеря на истински паша! Те бъбреха безспир, а Азиаде приемаше оказаните й почести с достойнство. Гостуваше на съпругите им и водеше с тях дълги съдържателни беседи за източната душа. Другите жени я угощаваха с кафе и с интерес я разглеждаха - та нали беше дъщеря на паша и говореше такива мъдри и непонятни за тях неща.

- Всички мюсюлмани са братя - нареждаше гордо тя. -Нашата родина започва на Балканите и завършва в Индия. Всички имаме еднакви обичаи и еднакви вкусове, затова с вас се чувствам така добре.

Изплашени, жените мълчаха и с благодарност слушаха и угощаваха дъщерята на пашата с кафе.

- Да вървим - Азиаде подкани Хаса и стана.

Тръгнаха по тесните сараевски сокаци, покрай сините

врати на дюкянчетата. Дребничко магаре, мърдащо с уши, разсеяно изтрополи по площада.

95

- Харесва ми тук - сподели Азиаде, вперила поглед в магарето. - Хората изглеждат щастливи.

Влязоха в малко кафене. На тезгяха имаше поднос с маслини и тънки резенчета сирене, набодени с клечки за зъби. Хаса с удивление научи, че клечките за зъби служат вместо вилици - разумна и хигиенична идея според него. После по съвет на Азиаде си поръча ракия. Сервираха му я в шишенце. Отпи и определи вкуса на питието като смесица от течност за жабурене на устата и абсент.

Азиаде бодваше маслините с клечка и дъвчеше доволно. Каква наслада - да пътешества безгрижно по света с Хаса, да посещава джамии и да яде маслини. Този градът й се стори близък и скъп, а Хаса несъмнено бе най-добрият съпруг на света, нищо, че не беше нито офицер или дори държавен чиновник.

- Роднините ти са много мили хора - увери го тя и изплю една костилка.

Хаса я изгледа изумен. Дивото семейство Хасанович му се струваше толкова чуждо.

- Те са почти турци - отвърна той. - Турците са поробили тази страна и са оставили тук неизгладим азиатски отпечатък.

Очите на Азиаде се окръглиха от удивление.’Засмя се и белоснежните й зъби проблеснаха.

- Клетият Хаса! - поклати глава тя. - Всъщност турците са подобри, отколкото им се носи славата. Не сме поробвали тази страна. Тази земя сама ни извика60. И то три пъти - при Мехмед Първи, при Мурад Втори и при Мехмед Втори. Граждански войни раздирали държавата и крал Твърдко61 помолил

60 Авторът интерпретира силно субективно историческите събития. През 1415 г. Мехмед I извършва набег в Босна през 1439 г. Мурад II завладява Сърбия; през 1453 г. Мехмед II превзема Константинопол. - Б. пр.

61 Крал Твърдко II - през 1424 г. след тежко поражение от Мурад II става турски васал. - Б. пр.

96

султана да въведе ред. По-късно страната станала най-вярната и религиозна провинция на империята. Освен това сме направили всичко възможно да я цивилизоваме, но те не поискали.

Сега Хаса се засмя.

- Всички знаят, че турците винаги са били против какъвто и да било прогрес. Още в училище съм го учил.

Азиаде прехапа устни.

- Слушай! - възкликна тя. - На единайсети селкаде 1241-ва - по вашему на шестнайсети юни 1826 година - султан Махмуд Втори62 решил да направи реформи в страната. С тази цел той въвел либерална Конституция, която предоставила много свободи - Танзимат-и хайрие. Тя била много по-либерална от всички други конституции по онова време. Ала народът на Босна не пожелал да стане нито свободен, нито либерален. Хюсеин ага Берберли63 организирал въстание срещу падишаха неверник. Завзел Травник64, където тогава се намирала резиденцията на губернатора на Босна Маршали Али паша. Пленили Маршали, който носел мундир по последна европейска мода, а фанатизираните въстаници му разкъсали униформата и го къпали три дни и три нощи, за да отмият от него духа на Европа. После му дали стари тюркски дрехи и го накарали да се моли ден и нощ, за да изкупи греховете си. Кажи ми сега, Хаса - кой е по-изостаналият?

Хаса си бе изпил шишенцето. Съпругата му беше образована жена и той нямаше намерение да спори с нея.

62 Махмуд II (1785-1839) - в резултат на политически натиск отвътре и отвън предприема мерки, целящи модернизирането на държавата - епохата на Танзимата (Танзимат-и хайрие - буквално ,добри разпоредби“); тя започва с ликвидирането на еничарския корпус през 1826 г. и завършва с въвеждането на Конституцията през 1876 г. - Б. пр.

63 Хюсеин ага Берберли (Градашчевич) - един от най-богатите босненски земевладелци, засетнат от реформите. - Б. пр.

64 Травник - от 1697 до 1850 г. е главният град на Босна; на 90 км от Сараево. - Б. пр.

97

- Да си вървим у дома - подкани смирено докторът. - Ние сме просто варвари и разбираме само от медицина.

Азиаде стана бавно. Тръгнаха към хотела, а дълбоко в душата си Хаса се надяваше, че поне веднъж тя ще го попита как се вадят сливици. Ала Азиаде не се интересуваше от това. На Хаса му стана много мъчно. Явно всичко, свързано с медицината, й беше толкова чуждо, колкото на него окончанията на дивашките думи. Азиаде крачеше като сериозна замислена ученичка, издала леко напред горната си устна.

В големия, ярко осветен хол седяха брадати мъже с орлови носове и искрящи черни очи. Семейство Хасанович поздрави своя екзотичен братовчед. Хаса поръча кафе, а Азиаде превеждаше простичките въпроси на роднините.

- Да - отговаряше Хаса, - тук много ми харесва. - Или: -Не, във Виена няма джамии.

Братовчедите забърбориха неразбираемо и Азиаде преведе усмихнато дали Хаса е добър лекар.

- Надявам се - смути се той и се подготви да предпише слабително за някой от родствениците.

Те обаче млъкнаха, сърбайки кафето, и се втренчиха в улицата, потънали в мисли. После най-възрастният изхлипа неочаквано и две големи сълзи се изтърколиха по брадатите му бузи. Той ги избърса и започна да говори дългол тъжно, а Азиаде го слушаше с напрегнато внимание.

- В този град - преведе накрая тя - живее свят мъдрец на име Али-Кули. Той е известен дервиш от братството на бекташите и е много стар. Хората го уважават и го смятат за светец, защото живее богоугодно.

Азиаде млъкна, а гостът продължи да разказва тъжно и многословно.

- Случило се така, че Аллах изсипал гнева си върху този свят човек - продължи да превежда тя. - Разболял се, а изкуството на дервишите е безпомощно. Преглеждали го и лекари, но те са неверници и не могли да му помогнат.

98

- Какво му е на светия мъж? - попита Хаса с неочаквано пробудил се интерес.

Гостът заговори и Азиаде го изгледа ужасено.

- Ослепява - отрони тихо и безнадеждно тя. - Силите го напускат. Прекарва дните си в дрямка. Лицето му има цвят на мъртвец. Хаса, не вярвам, че ще успееш да му помогнеш. Аллах го вика при себе си.

Хаса погледна Азиаде - тъжните й очи и възкъсата й горна розова устна.

- Искам да прегледам светия старец - заяви той решително.

Подкараха по павираните улици към покрайнините на града. Азиаде стискаше Хаса за ръката.

- Страхувам се - призна тя. - Възможно ли е да помогнеш на човек, когото Аллах е белязал?

Хаса сви рамене. Съпругата му го смяташе за варварин.

- Притежавам умения, каквито филолозите нямат - отвърна той.

Азиаде го изгледа колебливо. У нея проговори източното недоверие към света на точните науки. Тя гледаше на професията на съпруга си като на незначително забавление без практическо приложение, точно както и на своята. Та на света съществуваха само три достойни за мъжа професии: воин, духовник и политик.

Колата спря пред ниска белосана къща. В двора, в сянката на голямо клонесто дърво седеше старец и прехвърляше броеница. От мъртвешки бледата кожа на лицето му стърчаха редки косми. По шапката му с форма на котел имаше арабски надпис. Азиаде развълнувано прочете древната мисъл на бекташите: „Всичко, което имаме, изчезва; всичко освен Него. Той е всемогъщ и всичко зависи от Него.“

Мъжете целунаха ръка на стареца, а той удивен вдигна към тях празните си очи.

Азиаде се приведе към дервиша и тихо каза:

99

- Бащице! Довери се на света на западната наука. Понякога Аллах твори добро чрез ръцете на доктор.

Хаса наблюдаваше сцената отстрани и слушаше ромоленето на чуждата реч. Мислеше за Азиаде, която го обичаше и чието уважение искаше да спечели. Най-сетне дервишът кимна и вдигна ръка.

- Ела. Прегледай го - подкани нерешително Азиаде.

Хаса се приближи до стареца. Започна да задава въпроси.

Азиаде се объркваше, но накрая той разбра, че дълго и безуспешно са лекували човечеца от бъбреци, диабет и очни болести. Смръщи чело, когато чу, че светият мъж спи по осемнайсет часа на ден.

Дервишът се съблече и Хаса внимателно прегледа изпо-сталялото му тяло.

- Да си вдигне ръцете.

Косъмчетата в ямките на мишниците бяха окапали, а корените - изчезнали.

- Вече почти не виждам - оплака се дервишът и Хаса прегледа очите му. - Битемпорална хемианопсия - заключи докторът и дервишът реши, че произнася магическо заклинание.

Хаса замълча и се огледа. Присъстващите го гледаха с надежда. Старият дервиш се облече и се отпусна върху килима, оборен от безучастна дрямка.

- Едва утре ще ви уведомя дали мога да му помогна -съобщи Хаса. - Трябва да помисля.

Азиаде се изправи. Ясно беше, че където говори Аллах, западната наука е безпомощна. Независимо от размишленията на Хаса светият старец щеше да умре, защото такава бе волята на Аллах.

- Да вървим - настоя Хаса и улови Азиаде за ръката.

По целия път той мълча, потънал в мислите си.

В хотела Азиаде въздъхна.

- Тъжно е - отрони тя, - много тъжно. Ала волята на Аллах е по-силна от всичко.

100

!

- Да - съгласи се Хаса, - разбира се. Обади се в клиниката, моля те. Искам да попитам нещо.

Азиаде взе слушалката и запревежда механично:

- Обаждам се от името на доктор Хаса. Може ли да говоря с директора? Съпругът ми пита дали някой ще се осмели… един момент, господине… един момент, моля! Какво беше това?…. Да, хмм… извинете, трудно се произнася… да оперира тумор на хипофизната жлеза. Съмнително? Да, доктор Хаса ще дойде да се срещнете.

Хаса се втурна към вратата. Азиаде го последва задъхано.

Директорът на болницата, в бяла престилка, ги посрещна лично. Азиаде превеждаше, без да има ни най-малко понятие какво се крие зад дългите латински термини. Накрая директорът кимна и Хаса стисна благодарно ръката му.

Малко по-късно двамата седяха в хотелската стая и пиеха кафе. Хаса й говореше развълнувано и многословно:

- Разбираш ли? Това е „турското седло“, sella turcica. Там се намира една жлеза, нарича се хипофиза. Най-вероятно там се е образувал тумор. Утре ще го проверим на рентгена. Но аз съм повече от сигурен в диагнозата. Ще оперирам ендона-зално. По метода на Хирш. Статистиката сочи, че досега само 12,4 от сто случая при такава операция завършват летално. Това е една от най-сложните операции. Разбираш ли?

Взе лист хартия и нарисува череп в надлъжен разрез.

- Ето - посочи той. - Тук в седлото стои хипофизата.

Азиаде внимателно разглеждаше картинката, но не разбираше нищо.

- „Турско седло“? - попита уплашено тя.

В отговор Хаса я улови през кръста и я вдигна във въздуха. Завъртя я из стаята, повтаряйки:

- „Турско седло“! „Турско седло“!

Най-после я остави на пода, но стаята продължаваше да се върти пред очите й. Тя седна на килима и се втренчи в Хаса.

101

- Боже мой! Така се въртят дервишите от братството Мев-леви65. И ти наричаш това „хипофиза“?

- Не, това е „турско седло“. - Хаса стоеше пред нея и говореше е повелителен тон: - Съществуват 88,6 процента вероятност да успея да излекувам твоя дервиш. Болестта му е сред най-редките на света. Но трябва да ми помагаш. Така те наказвам за недоверието ти. В противен случай по време на операцията няма да мога да се разбера е никого. Ще сложиш бяла престилка и ще стоиш до мен. Ще го понесеш ли? Опасявам се да не издадеш ономатопоетически звуци и да се свлечеш припаднала на пода?

Азиаде, все още върху килима, вдигна глава.

- Ние сме потомствени воини. Непременно ще се справя.

Надигна се и докосна лицето на Хаса. Той стоеше по средата на стаята - така познат и близък. Погледна ръцете му -ръцете, способни да направят нещо, което никой друг в Сараево не може. Обзеха я свян и покорство.

- Наистина ли смяташ, че ще успееш да надвиеш това „турско седло“?

- Надявам се. Стига диагнозата да е правилна…

- Аллах баариф, един Бог знае.

Азиаде се страхуваше. Сведе очи и като в ярък сън наяве внезапно видя група ездачи в многоцветни роби, седнали върху широки „турски седла“, да галопират през степта. Хаса държеше копие; по седлото му бяха избродирани златни букви. Той вдигна ръка и копието му прониза лицето на врага, а над седлото се появи мъртвешки бледо лице и непознат глас произнесе: „Всичко, което имаме, изчезва; всичко освен Него.“

- Аллах баариф - повтори тя и потърка очи.

Видението изчезна. Хаса стоеше пред мивката и си миеше

ръцете. Големи светли капки се стичаха по пръстите му.

65 Братство Мевлеви - турски суфитски орден, по-известен под името братство на „танцуващите дервиши“ заради особения танц (главно продължително въртене), натоварен с медитативна функция. - Б. пр.

102

Дванайсета глаба

- Разтвор на кокаин с ефедрин, а после разтвор за инфилтрация.

В операционната миришеше на райски таз и йод. Стерилна маска с прорез за носа скриваше лицето на безучастно седящия в креслото старец. Операционната сестра се надвеси над масичката с инструментите. Азиаде точно й превеждаше указанията на Хаса и наблюдаваше как сухите китки на бледите ръце на дервиша, безпомощно отпуснати върху ръкохватките, постепенно се превръщат пред очите й в зелените поля край Амасия66. Султан Орхан67 яздеше, придружен от соколари, роби и везири. Цилиндричен инструмент просветна в лявата ръка на Хаса. Сестрата се наведе над пациента.

- Резекция на септума по метода на Килиан - обяви Хаса.

Той направи разрез. На памучната маска се появи тънка

кървава линия и Азиаде почувства как устните й пресъхнаха и се сторещиха. Върху Памучната материя се издигна село Су-лидже и султан Орхан влезе в дома на основателя на братството, светия хаджи Бекташ, облечен в широки, развяващи се одежди. Султан Орхан сведе глава пред светия мъж и го помоли да благослови войската му. Воин с широка, космата гръд пристъпи до светеца и шейхът отпусна ръкавите на вълнената си дреха68 върху главата на воина, благославяйки го.

66 Амасия - град в централната част на Северна Турция. - Б. пр.

67 Орхан - вторият османски владетел, управлявал от 1324 до 1359 г. -Б. пр.

68 Дервишите и суфите носят груба вълнена (от арабски „суф“ -„вълна“) дреха в знак на отказ от материалните блага. - Б. пр.

103

Междувременно Хаса поиска разширител, за да улови слузестата мембрана. Азиаде преведе и сестрата подаде на Хаса нещо дълго и блестящо. Хаса мълчеше, а ръцете му действаха пъргаво и точно, сякаш работеха сами за себе си, независимо от притежателя си. Сестрата поднесе ваничка плътно до лицето на тихо и безпомощно стенещия дервиш. Веждите на Азиаде увиснаха, но се наложи широко да отвори очи, защото Хаса поиска тясно длето и трябваше да преведе.

Сестрата държеше малко чукче.

- Чук - прозвуча гласът на Хаса.

Нещо миниатюрно блъсна силно длетото. Инструмент с формата на кука влезе в раната. Широки ивици ярка кръв покриваха бялата маска, а парченца от кости лежаха във ванич-ката.

- Спри! - Азиаде докосна Хаса по рамото. - Стига, остави светия мъж да си отиде в мир.

Лицето й почервеня, върху челото й се изду синя вена. Хаса отблъсна табуретката си назад и сестрата свали памучната маска на дервиша. Страните му бяха бледи и изпити. Очите му се взираха в далечината, изкривени от болка.

- Стига! - повтори Азиаде и извърна очи към окърваве-ните инструменти.

Хаса погледна за миг нейния отсъстващ и разсеян взор.

- Да, да - промърмори той. - Подготовката приключи. Сега започваме истинската хирургическа намеса. Кажи им да сменят по-бързо маската. Ще направя пробна пункция на ду-рата.

Азиаде се чувстваше като невръстно, беззащитно дете. Дервишът седеше в креслото, стаята приличаше на средновековна килия за изтезания. Хаса беше велик магьосник и инквизитор. С невероятна лекота дълбаеше живи кости и режеше жива плът, сякаш му бе позволено да измъчва светци.

Лицето на дервиша пак изчезна под маската. Азиаде усети върху устните си солен вкус и примигна бързо. Нереалното и

104

1

смътно видение пред просълзените и очи и разкри как воинът коленичи пред светия хаджи Бекташ, докато той тихо нареждаше: „Вашето име е еничари; лицата ви са светли, ръцете -победоносни, сабите - калени, а копията - остри. И винаги се завръщайте с победа и напълно здрави.“

Стаята заплува пред очите на Азиаде. Тесният скалпел в ръката на Хаса внезапно се изви и затрепери.

- Киста е - с напрегнат глас съобщи той.

„Нека сабята ти бъде калена, а копието - остро“, помисли си Азиаде. Малките й ръце се свиха в юмруци и войската на дервишите-еничари пое към Европа. Носеха шапки като на светия хаджи Бекташ и дървени лъжици вместо кокарди. През нощта седнаха край огромен казан с месо в двора на казармата, а шейх Бекташ с кръгла шапка с бял надпис благослави за битка деветдесет и девет героични полка.

Азиаде потърка очи. Сякаш от часове стоеше пред това окървавено тяло, а Хаса реже ли реже и щеше да продължи така дни и седмици наред, докато не довърши кървавото си дело.

Сега в ръцете на Хаса имаше гумена тръбичка с гумена топка накрая.

- Изпомпване - обяви той и натисна топката.

Светият мъж размърда пръсти и простена шумно.

- Памук за дренажния отвор - разпореди Хаса.

Държеше стъклена тръбичка. Внезапно вдигна глава и

обясни на Азиаде:

- Кистата се е захванала за дъното на третата вентрикула, но инструментите са хубави и остри.

Азиаде кимна, но реши да не превежда. Непонятното изречение явно изразяваше душевното състояние на Хаса и бе предназначено единствено за нея.

Сестрата навиваше тампони. Азиаде слушаше тежкото дишане на дервиша. Осмина братя от ордена му навремето бяха седели дни и нощи в казармите на еничарите, молейки Аллах

105

да благослови деветдесет и деветте полка с шапки като на светия хаджи Бекташ, приклекнали край казаните с врящо месо. И Божията благословия озарявала оръжията им, докато гневът на султан Махмуд не погълнал и героите, и дервишите. Четирийсет хиляди мъже събрал султанът на истанбулския хиподрум и ги екзекутирали до един. Никой не избегнал яростта на владетеля. И от този ден свещената империя станала слаба и беззащитна. Последните бекташи избягали в светилище високо в планината, а когато си възвърнали благоразположението на султана, били като стари беззъби вълци.

- Свалете тампоните след два дни - даде указанията си Хаса и стана. - През първия ден може да вдигне температура, но няма да развие менингит.

Отнесоха дервиша. Азиаде вървеше до него, втренчена в бялото му лице. Когато се върна, погледна въпросително Хаса с поаленели страни и очи, зачервени от плач. Хаса си миеше ръцете и си мислеше, че вместо киста можеше да бъде вътречерепен тумор и на него всъщност много му провървя, защото костта поддаде без никаква съпротива.

По пътя към хотела разговаряха за апартамента във Виена и за вечерите в Гринцинг, когато по залез-слънце всички тръгват към градините, засенчени с лозници в покрайнините на града, където сервират младо вино на щастливи хора, насядали край дълги дървени маси, а те пеят и се смеят под звездите.

Пиха кафе във фоайето. Азиаде разглеждаше^ръцете на Хаса, тези ръце, които знаеха как да държат копия и мечове, толкова различни от звънтящите оръжия на еничарите.

- Ще оздравее ли? - попита тя нехайно, сякаш дервишът изобщо не я интересуваше.

- Разбира се, стига да не развие менингит. Иначе ще умре.

Гласът на Хаса прозвуча хладно и надменно. Азиаде изопна рамене и склони глава. Заговори за баща си, за университета и за човешката мъдрост, много по-могъща от грубата

106

сила. Лицето на дервиша, почервеняло от кръв, кръжеше пред очите й. Обзе я ужас. Внезапно се усъмни, че скалпелът на Хаса е способен да върне зрението на нещастния светец. Това си беше чисто кощунство - да предизвикваш така съдбата. Черната кървава магия на Хаса ще се окаже безсилна пред волята на Аллах. Прииска й се да избяга оттук, преди неизбежното да се случи и тя напълно да изгуби вяра в съпруга си.

- Местните лекари - умолително го попита - вече могат да се грижат за него, нали? Да заминем за Дубровник утре. Тук е много горещо и искам да видя морето.

Хаса се съгласи. Изобщо не се досещаше защо на съпругата му така неочаквано й се прииска да се махнат оттук, но той видя молбата в очите й и как устните й трепереха. Пък и щеше да е чудесно да лежат на плажа в Дубровник и да се любуват на синия хоризонт на Адриатика.

Заминаването им приличаше по-скоро на бягство от местопрестъпление. Две седмици Хаса пляска сред средиземноморските вълни, а Азиаде лежа върху горещия пясък и се взира мълчаливо в морето, същото море, чиито води миеха бреговете на родината й.

- Наистина трябва да попитам как е твоят дервиш - сподели Хаса гузно, а Азиаде тутаксц стана много разговорлива и предложи екскурзия през планините на Черна гора.

Поеха през Ловрен. Синият залив остана дълбоко под тях, колата криволичеше над стръмна бездна и Азиаде се страхуваше от завръщането и от Сараево, където несъмнено ги очакваше новината, че светият мъж е умрял и всички старания на Хаса са били напразни.

- Да продължим направо - предложи тя във влака на път за дома. - Не е задължително да се отбиваме в Сараево.

Ала когато минаретата на Царската джамия се появиха в далечината, тя бързо събра куфарите, улови Хаса за ръката и скочи на перона.

107

- Какво ти става, Азиаде? - попита Хаса, но тя не му отговори и двамата поеха към града.

Закусиха в хотела и тръгнаха да се разхождат из пазара.

В турското кафене срещу Царската джамия седеше дервишът Али-Кули и пушеше наргиле, заобиколен от брадати мъже с благочестиви хитри лица. Семейство Хасанович беше на съседна маса и всички отпиваха кафе от малки чашки.

Дервишът стана и се поклони ниско пред Хаса.

- Жено - обърна се той към Азиаде, - ти, озарена от щастието да имаш толкова мъдър съпруг, превеждай!

Заговори много тържествено и Азиаде затаи дъх.

- Мъдри човече - рече дервишът, - ти върна зрението на очите ми, цвета на кожата ми, силата на тялото и на косата ми. Ще се моля животът ти да бъде светъл, постелята ти - мека, пътят ти - изпълнен с величие, и съпругата ти - достойна за теб.

Хаса се поклони, дълбоко трогнат. Наобиколиха го брадати мъже. Сериозни и тържествени лица се взираха в него, а семейство Хасанович се къпеше в лъчите на неговата слава. Забравиха дъщерята на пашата и внучката на бившия управител на Босна и я избутаха към стената на градината. Азиаде беше просто една жена, неспособна на тайнственото чудо, с каквото бяха надарени ръцете на Хаса; жена, на която не е дадено да възвръща зрението на очите, силата на тялото и на косата; жена, родена единствено да бъде покорна робиня на своя достоен мъж.

Най-сетне Хаса успя да се измъкне от обеадата на азиатската благодарност. Смутено се усмихна, улови Азиаде за ръката и двамата излязоха от кафенето.

По обратния път тя мълча през цялото време, потънала в собствените си мисли. В хотела внезапно заяви, че иска да се изкъпе. Заключи се в банята и Хаса чу шуртящата вода. Азиаде обаче не влезе във ваната, а седна облечена на ръба й и по лицето й потекоха сълзи. Видя как ваната се напълва,

108

спря кранчето, седна на пода и плака дълго и тихо, без всъщност сама да знае защо. Хаса победи; беше й болно и същевременно радостно, че вече не е дъщеря на паша, а съпруга на мъж, способен да надвие смъртта.

Избърса сълзите си с длан. Водата във ваната беше прозрачна и вдигаше пара. Потопи лице в топлата повърхност и за миг затаи дъх. Да, Ориентът беше мъртъв. Хаса, неверникът Хаса, спаси светец от братството на бекташите и това означаваше, че е повече от мъж, спечелил любовта на дъщеря на паша. Тя стана, подсуши си лицето, отвори вратата и влезе на пръсти в стаята. Хаса, излегнал се върху дивана, изучаваше тавана - по нищо не личеше да е герой или победител. Азиаде седна до него и обви главата му с длани. Смуглото му лице изглеждаше доволно и малко сънено. Миглите й докоснаха страните му и тя усети уханието на кожата му.

- Хаса - прошепна тя, - ти си истински герой. Много те обичам.

- Да - отвърна сънено Хаса. - Не беше лесно да избягам от тази азиатска тълпа; не спираха да говорят.

Той протегна ръце и усети странно вълнение от досега на стройното, гъвкаво тяло до неговото - покорно, сладко и жадуващо. Придърпа я към себе си. Очите на Азиаде бяха затворени, но устните й се усмихваха.

109

Тринайсета глаВа

Хаса живееше в просторен апартамент на първия етаж в старинна сграда на Рингщрасе.

В отсъствието на стопанина за жилището се бяха грижили две възрастни лелки със сбръчкани лица и светли възторжени очи. Азиаде спечели одобрението им с дълбок реверанс - изкуство, което усвои още в Истанбул по време на войната, когато се подготвяше да я представят на ерцхерцогинята.

Прозорците на апартамента гледаха към широка улица и към зелените дървета на градската градина. Азиаде се наведе през прозореца и вдъхна мекия виенски въздух, аромата на цветя, на далечните гори и на зелените хълмове на Австрия. Обикаляше из стаите, а лелките, щастливо усмихнати, й връчваха ключовете за шкафовете, за килерите и за мазето.

Хаса притичваше из стаите с очи на дете, неочаквано открило отдавна изгубена играчка. Улови Азиаде за ръката и й показа трапезарията с тъмни, тапицирани е кожа столове. Заведе я в дневната с еркер: полукръглата външна стена представляваше само прозорци, а в средата имаше светли меки фотьойли. После влязоха в кабинета, където Хаса щеше да приема болни. Бялото помещение бе изпълнено с безброй блестящи метални инструменти в стъклени шкафове. В чакалнята на ниски масички лежаха списания, а по стените висяха снимки на хора, чийто живот Хаса беше спасил, както те самите свидетелстваха. Спасените имаха горди, застинали лица и се взираха строго в Азиаде.

В банята Азиаде спря изтощена и видя собственото си поруменяло, развълнувано лице, отразено в огледалото.

110

- Вода - примоли се тя. - Вода. Твърде много мебели разгледах.

Хаса завъртя кранчето и й подаде чаша. Тя пи бавно и с наслада, но лицето й остана сериозно.

- Каква вода! - удивено възкликна тя. - Най-добрата след истанбулската!

Забеляза учуденото изражение на Хаса и обясни:

- Знаеш, че ние, турците, не пием вино. Но разбираме от вода. Татко може да различи откъде, от кой извор е всяка вода. Когато дядо пристигнал в Босна, наредил да му изпращат вода от Истанбул в големи глинени гърнета. Тази тук е най-добрата вода в Европа.

Продължи да пие на малки глътки и Хаса си помисли, че навярно така са пили дивите й предци, добирайки се до някой извор след дълго скитане.

- В нашата страна - продължи Азиаде и остави чашата -в стаите има само килими на пода и дивани край стените. На диваните са подредени възглавнички, а из стаите са разхвърлени ниски масички. Спим върху дюшеци на пода. През деня ги прибираме в стенни шкафове. През зимата топлим стаите с мангали с разжарени въглища. Не съм свикнала с толкова много мебели. Сигурно ще се блъскам в масите и в шкафовете, но няма значение. Продължавай!

Хаса я поведе по дълги тъмни коридори с множество врати и накрая отвори вратата на стаята.

- Тук! - обяви гордо той.

Азиаде видя две широки легла едно до друго, параван, диван и нощни шкафчета.

- Тук значи… - отрони свенливо тя и се замисли за изчезналата Марион, която беше спала в това легло, сънувайки другия мъж.

Хаса затвори вратата. Застана в средата на стаята, огледа леглото, Азиаде, нощните шкафчета и по лицето му се изписа тъга.

111

Азиаде го докосна по брадичката и той я погледна умолително. Притегля я силно към себе си, сякаш се защитаваше от нещо невидимо, чуждо, изникнало в стаята.

Тя го прегърна. Дожаля й за този силен човек, тъй безпомощен в света на недоизречените думи и наполовина споделените чувства. Погали го по лицето и си помисли, че ще направи всичко възможно Хаса да остане чудодеец завинаги, мъдър и силен в този реален свят. „Не се страхувай - прииска й се да му каже, - ще ти бъда вярна съпруга.“ Но не каза нищо. Просто стоеше, ръцете й обвиха врата му и Хаса зърна в очите й предаността на азиатската жена.

- Ела - рече му тихо тя. - Да разопаковаме багажа.

През нощта лежаха в широкото легло, плътно един до

друг; Хаса си играеше с косите й и разказваше за приятелите си, за любимото си кафене, за градския театър с мраморното стълбище, украсено със злато, и какъв живот ще започне, щом разопаковат всичко и вдъхнат живот на апартамента.

Азиаде мълчаливо оглеждаше орнаментите по тавана и си мислеше за Марион, която преди време е гледала същите фигури, но е мечтаела за друг мъж. Прииска й се да го попита за нея, ала не посмя. Леглото беше меко и топло, Хаса носеше тъмна пижама и главата му лежеше върху коленете на Азиаде.

- Остани с мен, Хаса - помоли тя, макар той да не възнамеряваше да отива никъде.

Понадигна се и го погледна, сияеща от щастие.

Той лежеше, усмихнат загадъчно и стаил тайнствените сили, чрез които му се удаде да я покори. Придърпа я към себе си и тя се почувства като малко дете в ръцете на велик магьосник. Затвори очи и усети дланите му, тялото му, диханието му, близко и топло. Обзе я чувство на страх. Бавно и срамежливо отвори очи. Някъде много далеч останаха орнаментите по тавана, лицето на Хаса се издължи и стана сериозно, а присвитите му очи сякаш видяха нещо загадъчно и страшно…

112

I

Хаса заспа, свил крака като момченце, обронил глава върху коленете й. На Азиаде не й се спеше. Взираше се в мрака. Апартаментът й напомняше остров, а тя самата - по чудо спасила се от претърпял крушение кораб в бушуващ океан, който хората наричат живот. Някъде отвън имаше непознати кафенета, мъже и жени, които мислят като Хаса, но не бяха магьосници, не насилваха нито разума, нито чувствата си. Някъде там беше и Марион, чието място зае тя и за която знаеше само, че обикаля света с някакъв мъж и заслужава всички наказания, подготвени от Аллах за разпътните жени.

- Хаса - повика го тихо Азиаде и подръпна косата му. -Хаса…

Той се обърна и прочисти гърло, стреснат и сънен.

- Между нас има много въздух - прошепна Азиаде. - Ела по-близо до мен, Хаса.

- Добре - съгласи се той и заспа отново.

Азиаде затвори очи. Искаше й се тази нощ да продължи вечно; искаше й се Хаса цял живот да лежи до нея като заспало дете и да не му се налага да излиза в загадъчния свят на непо-” знати хора, думи и дела.

После заспа и тя, спокойно и кротко. Сви се на кравайче, и здраво стиснала ръката на мъжа си, която лежеше върху

I гърдите й, сякаш бе вълшебно средство против вълните на

■ океана, обливащи острова

113

Четиринайсета глаВа

В кафене „Ринг“ шумоляха вестници. Старият, силно набръчкан салонен управител пръв разпозна Хаса. Поздрави го и извика на сервитьора:

- Обичайното за хер доктора - кафе със сметана и „Медицински журнал“.

После застана до мраморната маса, все още приведен в поклон.

- Отново у дома? - попита той независимо от очевидния отговор.

- Да - потвърди Хаса - и щастливо женен.

- Най-добри пожелания, хер доктор! Чухме, че дамата е чужденка?

- Да, туркиня е.

Салонният управител кимна, сякаш да се ожениш за туркиня е най-обикновеното нещо на света. После заразказва надълго и нашироко за брат си, който бил в Турция по време на войната, и как наистина трябва да гледаме на турците като на най-обикновени хора, съвсем същите като всички останали. Накрая донесе купчина вестници и списания.

Хаса ги запрелиства разсеяно. Навън слънцето огряваше ярко Рингщрасе. Елегантни дами с малки кученца се разхождаха по улицата и самодоволно се оглеждаха. Дърветата протягаха клони над тротоарите, а тъмната сграда на Операта приличаше на крепост.

Вратите на кафенето се отваряха. Влизаха приятели и познати, виждаха Хаса и идваха до масата му, да го поздравят.

114

Хаса отговаряше и се чувстваше щастлив, че се е завърнал у дома. Наоколо стояха хората, които той наричаше свой „кръг“ и чията съдба беше да седят до Хаса, да общуват с него, да го канят на гости, да го смятат за мил или за невъзможен и въпреки това да следят живота му с пасивното любопитство на зрители. Тук беше доктор Халм, гинекологът, белокосият Матушек, изобретател на прочута, ала напълно безполезна диета; ортопедът Захс, практикуващ в своята клиника само през зимата, през скиорския сезон; дългокракият хирург Матес, страстен любител на китайски щампи, и неврологът доктор Курц, който беше директор на санаториум и смяташе любовта за заболяване на нервната система.

Тези приятели седяха край масата на Хаса и му задаваха същите въпроси, каквито му беше задал и салонният управител. Клатеха глави, донякъде съгласни, донякъде притеснени, и някой се обади завистливо:

- Оженил си се значи за ангорско коте, содомит такъв!

Хаса кимна и усети, че преживява натрапчив сън - несъмнено беше чувал и отговарял на същите въпроси в друг, недействителен свят.

По масата се трупаха нови и нови чаши с кафе. Тясно ру-чейче се стече от едната, спусна се върху мраморния плот и образува заливи и езера. Накрая се плъзна и изчезна под чашата на доктор Курц.

Хаса им разказа за тъста си, бивш паша, а сега управител на голям килимарски магазин в Берлин, за необичайните науки, които изучава съпругата му, и за двореца край Босфора. После малко срамежливо описа историята с чудодейното изцеление на световноизвестния дервиш Али-Кули от Сараево.

Кръгьтг слушаше удивено и завистливо. Едва когато произнесе думите „тумор на хипофизната жлеза“, лицата се отпуснаха и изказванията придобиха делови и професионален характер.

115

- Онзиден имах следния случай - подхвана доктор Курц, омаловажавайки значението на тумора на хипофизата. -Търговският съветник Дански внезапно се разхълца на нервна почва. Хълца непрекъснато цели три дни. Как бихте постъпили при такова положение? - Замълча и обходи с надменен поглед всички лица.

- Държиш главата му под вода половин час и му казваш да стаи дъх. Действа безотказно - отвърна хирургът с жестокост, присъща на хората с неговата специалност.

- Препоръчваш му да гълта лед - предложи ортопедът и си представи глетчерите по време на скиорския сезон.

- Опитах с хипноза - продължи доктор Курц. - Но представете си, мъжът се събуди и пак се разхълца.

- Трябвало е да извикаш професор Заам - обади се услужливо Хаса. - Чувал съм, че владее някакво изпитано средство.

Лекарите заговориха едновременно, без да се слушат един друг. Курц спомена нещо като психически шок, а Матушек заяви високо и пламенно.

- Това е вазомоторно смущение на диафрагмата!

От съседната маса се обърнаха да ги изгледат. Старият салонен управител, облегнат на мраморна колона, наблюдаваше доволно лекарската маса. „Научна дискусия - с уважение си помисли той. - Все пак тук сервираме най-хубавото кафе.“

- Потърси си частен учител, който обучава медицински невежи - обади се гинекологът Халм. - Забравил си да мислиш теоретично. Става дума просто за раздразнение на диафрагмата. А какво контролира диафрагмата? Nervus simpaticus! Ха-ха! Чувал ли си за lucus cisylbachil Е, това е! Средството е само едно…

Така и не довърши изречението. До масата застана блондинка и впери уплашени очи в спорещите лекари, в заливите и езерата, изчезващи под чашата на доктор Курц.

- Аз съм Азиаде - представи се момичето и хълцанията на търговския съветник изчезнаха в бездните на медицинската наука.

116

Докторите наскачаха от столовете. Азиаде се здрависваше с непознатите мъже и крадешком гледаше към смутено мигащия Хаса. Значи тези мъже, на които сега стиска ръцете и на чиито въпроси трябва да отговаря, са хората, съставляващи загадъчния свят на Хаса.

- Да - рече разсеяно тя и седна. - Виена наистина е много красив град.

Лекарите я наблюдаваха с любопитно и задаваха въпроси, на които Азиаде отговаряше търпеливо и подробно.

Непознатите мъже й се усмихваха и лицата им изразяваха най-различни емоции. Те гледаха Азиаде, сивите й очи, възкъсата й горна устна, безпомощното й изражение и светът им се струваше прекрасен, пълен с изкусителни тайни и загадки, толкова различни от необяснимото хълцане на търговския съветник Дански.

- Довечера ще ходим в Хойриген - оповести доктор Курц, славещ се като познавач на женската душа. - Не сте успели да посетите Хойриген, нали, милостива госпожо?

- Не, но знам какво е. Намира се в Гринцинг и по залез-слънце хората се разхождат из лозята и пеят песни.

- Почти правилно - похвали я доктор Курц и мъжете закимаха одобрително.

Да, тази вечер всички се канеха да отидат в Хойриген, да вкусят тазгодишното младо вино, да се разходят под меката лунна светлина из зелените градини и спретнатите лозя в покрайнините на града и по тесните алеи, виещи се по хълмовете.

Станаха. Към къщи, бързо! Ще надникнат в кабинетите, ще си разменят по някоя дума със съпругите или приятелките и после ще скочат в колите и ще поемат по неравните пътища към лозята в тихата нощ!

- Добре - Съгласи се покорно Азиаде. - Да отидем в Хойриген.

Застана до Хаса - стройна, странна и мълчалива. Хаса й подаде ръка и я поведе към вратата под втренчените погледи на посетителите в кафенето.

117

- Неприятно е - Азиаде поразкърши рамене.

-Кое?

- Погледите. Мъжете ме зяпат, все едно се готвят да се нахвърлят да ме целунат.

- Може би наистина искат да го направят.

- Мълчи! - възкликна гневно тя и тропна с крак. - Не бива да говориш така на съпругата си. Хайде! Да вървим в Хойриген.

Свещи в стъклени поставки осветяваха дългите зелени маси и ниско надвесените над тях клони на дърветата приличаха на застанали призраци. Момичета в пъстроцветни поли сновяха из градината и разнасяха кани с вино върху големи дървени табли. Светлината на свещите хвърляше червеникави отблясъци по лицата на посетителите. Топъл ветрец подухваше откъм лозята и хората, насядали край дългите зелени маси, се разтваряха в мекото сияние на бледата луна. В градината витаеше усещане за захлас, за езическо опиянение, все едно се изпълняваше ритуал, жертвоприношение на виното.

Каните се изпразваха бързо. Масите и дърветата се въртяха вихрено пред очите на гуляйджиите, предметите причудливо меняха очертанията си, по меката трева на градината пълзеше сянката на вечния Дионисий. Тихата градина се бе превърнала в античен храм, където свещите в стъклени поставки горят в чест на невидимо божество. Отвсякъде долиташе смях.

Някъде в далечината тъжно пееше жена. Думите се стопяваха в потока на трептящите трели. Мнозина, обронили глави в дланите си, долавяха в тъжните ноти тайното ехо на собствените си мечти, мисли и блянове. Възпълен мъж седеше сам, облегнат върху дънера на старо дърво. Лицето му изглеждаше обърнато към всички страдания на света. Хлипаше тихо и поразително приличаше на клон на дърво, отделил се само за няколко часа от ствола, за да се разтвори в тайнството на нощния празник.

118

Насядалите наоколо мъже и жени се бяха прегърнали приятелски и пееха, а момичетата не спираха да разнасят кани със светло благоуханно вино…

Азиаде седеше върху твърдата скамейка между Хаса и доктор Курц. Окръжаваха я лекари и жени и тя се губеше в лабиринта на сложните им имена. Ала дори без да знае имената им, без да задава излишни въпроси, тя не се затрудняваше да определи на кой мъж принадлежи една или друга жена, кой на коя гледа с очите на собственик и кой - с очите на страничен наблюдател. С интерес изучаваше поруменелите лица на жените - блондинки, рижи, брюнетки - които, приведени над масата, надигаха към устните си чаши, пълни с вино.

- Защо не пиеш? - подвикна й някой през масата и тя поклати усмихнато глава.

Всички бяха мили хора, но не можеше да пие вино, затова взе чаша с вода и отвърна любезно:

- Не пия вино. Религията ми го забранява. Но вашата вода е толкова вкусна. Най-хубавата в Европа.

Докато пиеше, момиче в пъстра пола поднесе на масата дебели резени салам, шунка и хляб. Азиаде се втренчи в бялата сланина и в бледочервеното месо. Почувства лек шум в ушите.

- Свинско ли е? - попита тя предпазливо и дъвчещите хора закимаха в отговор.

От вълнение започна да диша тежко. Този миг очакваше със страх. Знаеше, че в Европа ядят свинско, но никога не бе виждала живо прасе и не знаеше какъв вкус има месото му. Ала в кръвта й, в нервите и във вените й тлееше тъмен, древен страх, ненавист и отвращение към месото, което Аллах забраняваше на мюсюлманите. Отхапа предпазливо късче хляб. Блондинката, която придружаваше доктор Матес, я изгледа съчувствено.

- Не ти ли е скучно да седиш тук и нито да ядеш, нито да пиеш?

119

- Не, благодаря. Градината е прекрасна.

Жената се усмихна. Беше русокоса, е тънки червени устни.

- Много деца ли имаш? - попита Азиаде, защото искаше да направи добро впечатление на тези жени.

Блондинката я изгледа с недоумение.

- Деца? Изобщо нямам деца.

- О! - засмя се Азиаде, внезапно развеселена. - Значи и ти си младоженка?

Въпросът накара жената да се разсмее.

- Три пъти за десет години, но за различни мъже. Вече два пъти съм се развеждала.

Азиаде се изчерви и извърна лице.

- О - заекна тя. - Разбирам, разбирам…

Пресуши чашата с вода и погледна съжалително жената. Клетата! Какво нещастие е да не можеш да забременееш.

Деликатното момиче до доктор Захс й се усмихна.

- Вземи си сирене - подкани тя Азиаде й и подаде резенче.

Изглеждаше много мила и спокойна, но очевидно не бива

да разговаря с европейките за деца.

- Много ли си ангажирана с домакинството? - попита Азиаде с надеждата този безобиден въпрос да не засегне никого.

- Не - отвърна момичето. - Мама се занимава с домакинството.

- О! Майка ти живее с теб.

Азиаде погледна одобрително доктор Захс. Само много добър мъж би приел тъща си в своя дом.

- Не, мама не живее с мен. Аз живея е нея.

Азиаде не я разбра. Навярно тези хора бяха пияни. Говореха, че виното прави чудеса.

- И съпругът ти позволява?

Всички се разсмяха и заприказваха един през друг, развеселено и щастливо. Азиаде не разбираше всичко. Схвана един-

120

ствено, че от четирите гримирани и усмихнати жени край масата само две са омъжени, при това не за първи път.

Червенокосата забеляза смущението на Азиаде и се приведе към нея:

- Съвсем не е задължително да се омъжиш, за да обичаш някого, нали?

Азиаде кимна. Случваше се наистина, но беше невъзможно да обичаш някого и да не искаш да имаш деца. Изглеждаше съвсем невероятно. Всички зрели хора го знаят. Зрелите хора пиеха. Хаса се усмихваше и дланта му намери коляното на Азиаде. Тя се отдръпна изплашена. Тази градина не беше съпружеско ложе, но Хаса навярно също бе пиян. Това се случва на европейците и тогава те не се владеят.

Четирите непознати жени, които имаха много мъже, но нямаха деца, се смееха шумно и внезапно Азиаде разбра, че за тях няма никакво значение дали са омъжени, или не.

- Връщам се след минута - прошепна тя на Хаса и хукна през градината покрай дългите маси. Блъсна се в един клон и се почувства самотна, ужасно самотна в този лабиринт от пияни неверници.

Излезе на смълчаната улица. Хората в градината й се сториха персонажи от кошмарен сън. Жени като тези живееха в престъпния квартал Татавлъ или по пиянските улици на Галата, но техните мъже нямаха власт над смъртта. Глуха, тъпа болка изпълни гърдите на Азиаде. Тръгна покрай дългата редица паркирани коли и откри двуместния автомобил на Хаса, влезе и се сви върху меката кожена седалка. Улицата беше тъмна и тайнствена като живота на тези хора - дружелюбни, но същевременно чужди, все едно са сенки от друг, недостъпен за нея свят.

Азиаде се взря в далечината към мрачните силуети на лозята на фона на осветеното от луната небе. Отнякъде долетя песен. Чу първата строфа:

121

„Връщам се от Гринцинг и водя вкъщи мъничка маймунка…“

Думите звучаха загадъчно и непонятно като всичко в този странен град.

„Сигурно истинското лице на този свят се крие някъде“, помисли си объркано Азиаде. Някъде из Гринцинг мънички маймунки подскачат от клон на клон, опитомени и мили, за да ги отведат у дома. Озърна се. Не видя маймунки. Обзе я дълбока тъга. Откъде да знае турското момиче, че на виенски жаргон „мъничка маймунка“ означава да си подпийнал?

Около нея се носеше миризма на вино и мазно месо; странна слабост я принуди да затвори очи и да отпусне глава.

Така я намери половин час по-късно уплашеният Хаса. Тя протегна към него ръце и прошепна сънено:

- Изгубих се, Хаса, и се уплаших от маймуните. Спаси ме, Хаса!

122

Петнайсета глаВа

- Хапни си хайвер, Джон!

Под ослепителните светлини блюдата на бюфета в средата на залата преливаха във всички цветове на дъгата. Девствена готовност да се отдадат на покорителя изпълваше зрънцата на хайвера, меки и нежни. Червените омари приличаха на замислени мъдреци. Издигаха се крепости от пастети. Стриди плуваха в лед, носеха се аромати на океана.

Джон послушно си взе хайвер, изстиска лимонов сок върху него. Дъвчеше и чувстваше как бученето в ушите му се усилва.

- Вълнението стана девет бала - съобщи Хептоманидес и с наслада лапна пастет. - Странно е все пак такъв голям кораб да се клати колкото малките.

Без да отговори нищо, Роланд отмести чинията си и се втурна към изхода.

- Куче! - възкликна той на чужд, но добре познат на гърка език.

Хептоманидес се усмихна и си гребна хайвер.

Роланд вече беше на палубата. Около него океанът сивееше и хоризонтът се въртеше пред очите му. Понесени от вятъра, вълните блъскаха кораба като облаци, падащи във водата от небето.

Роланд се отпусна в един шезлонг.

- Кафе? Уиски? Коняк? - попита стюард, докато увиваше краката му с одеяло.

- Куче - повтори Роланд и стюардът кимна разбиращо, та нали вълнението стигна девет бала.

Джон Роланд усещаше в устата си кисел вкус и му се струваше, че пропада в бездна. С огромни усилия успя да запали цигара, но я изхвърли веднага. Само още едно движение и щеше да се случи нещо ужасно, непоправимо. Изгледа с раздразнение пакета и си помисли, че за всичко е виновна кафявата опаковка с глупава камила сред пустинята. Сега можеше да си седи кротко в бара на хотела както преди шест дни и да усеща твърда почва под краката си.

Преди шест дни отвори пакет цигари и погледът му за пореден път попадна на глуповато усмихнатата камила. И изведнъж муцуната й започна да се уголемява пред очите му, под краката й се изви вихър, чу се грохот на барабани и сухият пустинен пясък заблъска лицето й. Роналд видя меките потрепващи копита на пустинните животни, усети твърдата им прашна козина и с внезапно обхванало го вълнение започна да поглажда плътната хартия на цигарената кутия.

- Перикъл - каза той тогава, - потърси пустиня с камили и джамии. Тръгвам на пътешествие и ти идваш с мен.

После заспа, а на другия ден Сам Дут стоеше пред него, стиснал два билета до Казабланка. Мъдрите му гръцки очи се усмихваха.

Джон Роланд размърда крака под одеялото и видя агентът да излиза на палубата. Пушеше цигара и изглеждаше много доволен.

- Как е възможно да си толкова весел - изръмжа злобно Джон, - след като хиляди хора по земята ежедневно понасят невиждани страдания? За теб мировата скръб е празен звук.

Сам Дут кимна, седна до Роналд и си поръча чаша мока.

- Вече четвърта седмица на Бродуей играят „Китайската стена“ - обясни той. - Имам всички причини да съм доволен.

- Аз написах пиесата - едва чуто прошепна Роланд - и сърцето ми се къса при мисълта за участта на бъдещите майки в Индия. 4

124

- Да, ти постоянно мислиш за това при девет бала вълнение. - Сам Дут отпи от кафето. - А аз за осми път прекосявам океана.

Роланд се чувстваше отвратително. Прииска му се да стане и да каже на агента си, че всички гърци са двуличии, че Одисей е бил пират, да не говорим за грабителите аргонавти. Прииска му се да припомни на Сам Дут колко земни хора са били предците му, как са покорили три континента, но винаги са се застъпвали за свобода на мореплаването, колко нечовешко е да сновеш из океана в орехова черупка с водоизместимост четирийсет хиляди тона и че повече никога няма да го нарича Сам Дут, а само Перикъл Хептоманидес.

Вместо това обаче Роланд стана от шезлонга, хвърли изпепеляващ поглед на агента и му каза усмихнато:

- Сам, драги, отивам да полегна. Завещанието ми се намира при рецепциониста на „Барбизън Плаза“.

Отдалечи се, олюлявайки се, като стискаше здраво парапета на стълбището, и отвори вратата на каютата си.

Лежеше разсъблечен в постелята, със затворени очи, тялото му ту потъваше в бездна, ту някаква невидима ръка го издърпваше нагоре. Скръсти ръце върху завивката и си помисли как, когато беше шестгодишен, се люлееше върху коленете на султан Абдул Хамид. Абдул Хамид беше жесток човек. Имаше тесни устни, лукави очички и огромен гърбав нос. Ръцете му бяха пропити с кръв и целият свят се страхуваше от него. А Джон седеше в скута му. Кървавият султан го милваше по бузките и го караше да рецитира персийска поема… как започваше?… помнеше само един стих:

„Свеж, все по-свеж, нов, все по-нов…“

„Вече не съм нито свеж, нито млад“, помисли си Джон Роланд и затвори очи. И сякаш след няколко мигновения свалиха от трона кръвожадния султан, нов султан препаса османския меч. Джон Роланд живее в двореца сред евнуси и жени. Понякога надяваше червено-синя униформа и се здрависваше с височайши особи.

125

Ето го, седи върху голям килим, чете книги, пише поезия, а стройна робиня му прислужва и му разкрива тайните на любовта.

После потъва в пропаст, където Сам Дут му подава портокалов сок и се хили язвително. Отново минават няколко мигновения, през които изгряващото от Изток слънце потъва в мътното зарево на Запада. Вълнението стигна десет бала. В каютата на Джон Роланд Сам Дут припяваше гръцка песен за докера Джорджаки, който съблазнил богата вдовица и избягал с парите й в Солун.

Джон Роланд се поизправи в постелята, обзет от съчувствие към всички индийски нещастни вдовици и бъдещи майки в Америка. После внезапно го обзе желание сега, в тази минута да напише сценарий за научнопопулярен филм за камилите и да осъди една известна цигарена компания заради жестокото й отношение към животните.

Но вълнението вече достигна единайсет бала. Сам Дут, смутено усмихнат, се изнесе в своята каюта, а Джон Роналд се пренесе в приятната си тиха стая в Ню Йорк и мировата скръб отново го обзе. Чуваше как бушува океанът и се постара да си представи кротките води на Босфора, но не му се удаде.

Слаба светлина обля каютата. Джон затвори очи, отвори ги отново и с удивление установи, че светещият диск на небето е луната, а не слънцето, както му се струваше. Заспа с мисълта да напише сценарий за филм със заглавие „Твърда земя под краката ти“.

Разбуди се внезапно. Корабът не помръдваше, като войник на стража. Джон отиде до илюминатора и видя сиво-зе-лена ивица земя, град с бели правоъгълни къщи, минарета, куполи на джамии и смугло лице на брега, вперило замечтан поглед по посока на неговата каюта.

- Африка - оповести Сам Дут, влизайки в каютата. - Ще слезем в Рабат. Резервирал съм стаи в „Сплендид Палас“.>По-

126

късно ще отпътуваме за някакъв оазис, забравих му името, но хотелът там се нарича „Средиземноморие“. С течаща вода, разбира се.

Докато Джон Роланд се бръснеше, в огледалото се отразяваха фантастичните муцуни на важно крачещи наблизо камили. Той взе едно куфарче и бързо се упъти към палубата. Вятърът го лъхна в лицето и високите палми му помахаха е клони.

- Напред към Африка! - възкликна Джон и поведе агента за ръка.

Слезе по мостика, пое дълбоко дъх и стъпи върху земята на Казабланка.

Триста малки спираловидни стъпала, тесен вход и мъж е обветрено лице и рошава брада, който ги довлече до камъните на Хасановата кула69. В краката им лежеше Рабат. Джон Роланд огледа белите четириъгълни къщи, а гидът е обветреното лице посочи:

- Този град е като бяла девица върху гърдите на черен роб.

Джон мълчеше. Гледаше белия град, океана и сивата линия пясък на хоризонта.

- Тази кула - продължи арабинът, печално взрян в далечината - е построена от Хасан, същият, който е издигнал „Гиралда“ в Севиля.

Замълча. В диплите на робата му имаше пясък. Джон погледна старото му загрубяло лице и отмести взор към пясъка и студените камъни на кулата.

- Тук, на това място - арабинът описа кръг е ръка, - халифът заповядал на Хасан да построи втора „Алхамбра“. Той

69 Хасановата кула - издигната през XII в. Наричат построената в Севиля кула „Гиралда“ (висока 104,5 метра) сестра на Хасановата кула. И двете са забележителни архитектурни паметници. - Б. пр.

127

обаче издигнал само кулата. Дни и нощи стоял на този плосък покрив. Но една нощ халифът решил да прекъсне мъдрите размишления на майстора и се изкачил по тези триста стъпала, ала заварил мъдрия Хасан в обятията на своята жена. Така джамията и дворецът останали недовършени.

Арабинът млъкна, пристъпи до ръба на кулата и посочи надолу.

- Там, върху всеки от тези камъни, има следи от разбилото се тяло на Хасан.

Джон Роланд погледна надолу. Дебела вена изпъкна върху челото му. Ненадейно плю в бездната и в изблик на гняв извика на арабски:

- Кучи син! Да прелъсти жената на халифа!

Екскурзоводът чу арабската ругатня и застина. Сам Дут

му даде бакшиш и дискретно сочейки е глава, прошепна:

- Внимавай! Младият джентълмен не е съвсем е ума си.

Поведе Джон Роланд надолу. Тръгнаха из тесните улички

на градския пазар. Подминаваха ги камили, клатещи глави като пшеничени класове на вятъра.

В едно кафене Роланд поръча две чаши кафе и запуши е дълго наргиле. Мълчеше ядно и зъбите му стискаха кехлибарения мундщук. На Сам Дут му стана страшно.

- Да се връщаме в хотела - предложи той и Джон кимна.

Вечерта седна в бара на хотела. Носеше смокинг, отпиваше скъп коняк и обясняваше на съседа си - френски бизнесмен, - че е американец, говори само английски и пътува за удоволствие.

- Тази страна е много дива - високомерно отбеляза той. -Местните изглеждат толкова мръсни. Къпят се, струва ми се, много рядко.

- Съвсем правилно - съгласи се французинът. - Въобще нямат бани. Наистина са много мръсни.

128

- Френски ли говорят, или си имат свой език? - поинтересува се невинно Роланд.

- О, имат си език, да, но е толкова дивашки, че никой не може да го научи.

Невежеството на чужденеца трогна французина и той се почувства длъжен да просвети американеца:

- Знаете ли, преди ние да дойдем тук, те са били почти канибали. Истински диваци. Само допреди двеста години тук е управлявало чудовище - халиф Мулай Исмаил70. Можете ли да си представите! Оставил дванайсет хиляди сина и осемнайсет хиляди дъщери! Цял народ.

Французинът се засмя шумно и Джон Роланд го последва.

- Сигурно е много трудно да се ориентираш сред такова количество деца - разсъждаваше замислено той. - Само рождените им дни…

- Тези хора не празнуват рождените си дни. Те са диваци. Халифът заповядал да завържат най-големия и най-красивия му син между две дъски и двама негри от Тимбукту бавно да го нарежат с трион.

- Какъв ужас! Като сандвич! - възкликна Джон Роланд. -Добре че вече няма халифи.

- Останали са малцина, но днес не играят никаква роля. Има ги само заради зрелището. Между другото, утре е петък. А в петък те организират нещо като парад. Елате в двореца в десет и половина. Ще ви хареса.

- Ще дойда - обеща много сериозно Джон Роланд и погледна Сам Дут, който дъвчеше бадеми с неспокойно изражение.

Точно в десет и половина Джон Роланд влезе в просторния двор на белия дворец. Сам вървеше недоволно след него и носеше камера. Щеше да е по-добре Джон да не посещава ни-

70 Мулай Исмаил (ок. 1646-1727) - султан на Мароко, управлявал с желязна ръка 55 години; обединил и централизирал страната. - Б. пр.

129

какви палати и халифи. Той обаче беше крайно своенравен и често сам сипваше сол в почти заздравялата рана.

Конна гвардия изпълваше обления в слънце площад. Дебели негри с лъскави лица, сини устни, червени панталони и белоснежни тюрбани седяха окаменели върху чистокръвни арабски жребци.

- Негри от Тимбукту - прошепна Джон и си помисли за принца, когото предците на тези негри нарязали с триони.

Грохот на барабани взриви въздуха. В ръцете на негрите гвардейци проблесна стомана. Сабите и знамената се наклониха към земята. Бавно се отвори вътрешната врата на двореца. Застаналите в редица знатни велможи паднаха на колене. Червените им фесове докоснаха тревата на двора. Откъм двореца препуснаха двама офицери от Императорската гвардия. Зад тях двама негри с парадна крачка поведоха бял жребец със златоткано седло. Никой не го яздеше. Конят пристъпваше бавно и отмерено. След него - привели рамене, дългобради и е развети снежнобели мантии - вървяха министрите. И едва подир тях се движеше голяма позлатена колесница с кристални прозорци. Зад стъклата - тясно тъмно лице, две черни очи и деликатни пръсти, стиснали броеница - Негово височество халифът.

Чернокожите офицери нададоха див вик. Ездачите се подредиха в плътна редица.

Над джамията бавно се разгъна зеленото знаме на Пророка71.

Внезапно откъм тълпата зяпачи се отскубна мъж и с бясно темпо се понесе по зеления двор, размахвайки ръце. След него подтичваше дебелак е камера на рамо. Мъжът спря пред вратата. Крещеше на неразбираем език и сивите му очи съвсем побеляха.

71 Зеленото е цветът на исляма. - Б. пр.

130

- Ваше височество - извика дебелакът. - Ваше височество, успокойте се!

Ала две дълги, придобили неочаквана сила ръце го стиснаха за яката и го разтърсиха грубо. Изкривените устни на мъжа се покриха с пяна. Сивите обезумели очи се приближиха към лицето на дебелака и много странен, дрезгав и непознат глас изкрещя:

- Да се махаме! Вън! Веднага! Вече няма халифи! Всичко това е маскарад! Джамии! Камили! Цигари! Всички вън!

Скочи в таксито. Дебелият му приятел го последва.

- Накъде? - попита пресекливо той.

- Към летището - отвърна Джон Роланд.

И ненадейно разбеснелият се безумец се превърна в безпомощно дете. Оброни глава върху рамото на приятеля си и се разхлипа, тресейки се от главата до петите.

- Това не може да бъде - стенеше Джон Роланд, оплаквайки изчезналата империя, халифите край Босфора, множеството принцове, живели преди него - принцове, писали поезия, обитавали тайнствени дворци и изоставили го сам в този чужд, студен свят, та при вида на ярките мундири на черната гвардия, на тържественото шествие на министрите, на позлатената колесница с чуждестранния халиф в душата му отново да оживее споменът за изчезналия разкош на императорския дворец край Босфора.

- Отлитаме за Париж - простена той, когато се съвзе. -Там няма джамии и монарси.

- Много се тревожа за твоето здраве и затова разреши ми най-смирено да отбележа, че в Париж се издига голяма и красива мраморна джамия. Освен това там живее шахиншахът, детронираният владетел на Персия, а също и неколцина родственици на принца в изгнание Абдул Керим, на когото Париж предостави убежище.

- Тогава няма да ходим там.

131

Джон Роланд си нагласи вратовръзката и така заличи всякаква прилика между себе си и прокудения принц.

- Ще отидем другаде. В нормална, здравословна страна, където няма призраци и негри. Искам да прекарам приятно в Европа, разбираш ли? Приятно!

- Защо не в Берлин? - предложи Сам Дут и Джон кимна изморено и безразлично.

- Добре - съгласи се той. - Берлин.

Таксито спря на летището.

Шестнайсета глаВа

Вечерен Берлин се къпеше в светлини. Джон Роланд се разходи по „Курфюрстендам“. В ресторант „Кемпински“ си поръча пунш.

- Искам да започна нов живот - заяви той на Сам Дут.

Сам кимна; не за първи път чуваше тази фраза. Поеха по Харденбертщрасе и там започнаха нов живот. В един след полунощ излязоха от бар „Барберина“. Джон Роланд едва се държеше на крака и се опитваше да втълпи на таксиметровия шофьор предимствата на трезвия начин на живот. Такси-джията го слушаше равнодушно и вземайки под внимание смуглото лице на Сам Дут и източния профил на Джон Роланд, ги закара до ресторант „Ориент“. Там те слязоха и изчезнаха зад червените завеси на входа.

Вече беше един и половина. Застланият с червени килими ресторант гъмжеше от народ. Млад мъж пред пианото свиреше фокстрот, степ, танго и дори виенски валсове.

Главите на посетителите се поклащаха в ритъм с музиката и наподобяваха репи, плуващи във вода. Ту тук, ту там от време на време някой се прозяваше широко и през цигарения дим просветваха златни зъби, от което тъмночервената зала приличаше на паст, пълна с криви и златни зъби. Сервитьорите се плъзгаха като марионетки в турски театър на сенките. Сметките лежаха върху таблите като молби за помилване, подадени от собственика на ресторанта до посетителите. Салонът лека-полека опустя. Само неколцина полупияни редовни клиенти седяха мълчаливо, потънали в утринния сумрак. С бле-

133

дите си безцветни лица те приличаха на експонати в музей на восъчни фигури.

Мъжът пред пианото продължи да свири, но вече никой не го слушаше. Никой не забелязваше как шумният фокстрот заглъхна и накрая се превърна в необичайна, вълнуваща мелодия. В мрачната задимена зала звучеше подобие на химн и Джон Роланд долови в тези звуци леките стъпки на баядерки и матовосиньото на персийска миниатюра.

Гърлото му пресъхна; жадно си изпи коктейла и погледна Сам Дут.

- Индокитайска тоналност - намигна той.

Сам Дут извика сервитьора и пет минути по-късно музикантът седеше пред Роланд. На масата имаше чаши с вино.

- Странна музика - подхвана Роланд високомерно на английски. - Ту се извисява, ту заглъхва. И тези жаловите ми-норни звуци. Това трябва да се изпълнява на флейта.

- Прав сте - съгласи се музикантът, без да докосва виното. - Полифонията е съвсем различна; изградена е на тризвучието прима-кварта-квинта. Разточителната употреба на секундите разкрива потеклото на цялата хармония.

Джон Роланд слушаше пианиста и усещаше как го наляга тъга.

„Аз съм просто един завършен пияница - мислеше си той. Обикалям Европа и дрънкам из нощните барове, вместо да се запозная е културата на тези страни.“

Музикантът тананикаше някаква мелодия и барабанеше в такт по масата. Джон Роланд го слушаше внимателно и отбеляза:

- В тази песен при всяко повторение трябва да се започва с една секунда по-високо, така последното съзвучие създава естествен преход към нова тоналност.

Запя и музикантът се вслуша удивен.

- Пий! - подкани го Роланд и побутна чашата към него.

134

- Благодаря, не пия - отвърна пианистът любезно. - Аз съм мюсюлманин. Черкезин от Истанбул. Някога служих в Императорската гвардия.

При тези думи Сам Дут плати незабавно сметката, а Джон почти на бегом напусна заведението. Таксито ги откара до хотел „Рай“. Влизайки в стаята си, Роланд се зарече от утре да започне нов живот. Сам Дут гледаше пред себе си и кимна замислено.

Джон Роланд се събуди по обяд. От изминалата нощ освен главоболието бяха останали смътни спомени за вълнуваща музика. „В Европа сме - помисли си той. - Берлин е град на труда и културата. Трябва да се държа достойно.“

Облече се и небрежно съобщи на Сам:

- Хептоманидес, отивам в музей. Нуждая се от вдъхновение, затова искам да се докосна до културата. Ти оставаш тук. Нямаш какво да правиш там.

Излезе от хотела и спря нерешително на улицата, защото не знаеше къде да намери музей и дори се поуплаши малко от представата за хладния мрак на просторните зали. Свърна наляво и се оказа пред голяма църква. Влезе вътре и с вид на познавач започна да оглежда римските колони.

- Четиринайсети век, нали? - попита той някакъв църковен служител.

- Не - отвърна мъжът. - Този храм е построен в памет на кайзер Вилхелм. Началото на двайсети век.

Джон Роланд бързо излезе от църквата. Тръгна по широка улица, кръстена на великия философ Кант. Само съзнанието за това го пренесе в атмосферата на високата култура.

„Какъв красив град“, мислеше си той и спря пред една витрина, за да разгледа ярките килими с меки закръглени шарки. Между тях лежаха пожълтели персийски ръкописи и бледи миниатюри - принцове с бадемови очи отпиваха от златни чаши, а на заден план, грациозно повдигнал крак и готов за бягство, стоеше изплашен елен.

135

Джон Роланд внимателно огледа витрината.

„Отлично“, реши той, сигурен, че няма опасност да се обърка в този свят от ръкописи и миниатюри. Представи си как варваринът, седнал в магазина, вероятно се оправя с персийските миниатюри колкото той - с римската архитектура. У него се надигна смътно желание за мъст и му се прииска да унижи варварина, който продава миниатюрите, както го унижи църковният служител.

С това намерение влезе в магазина. Посрещна го възрастен мъж е уморени малки очи.

- Покажете ми персийски миниатюри - каза Роланд на английски.

Старецът кимна и заразгръща пред очите на Роланд пейзажи, ловни сцени и пиршества.

- Тази тук - продавачът посочи група ангели на фона на светло небе с облаци - е копие на великия Бухари от школата на Ахмед Фабризи.

- Не търся такова нещо - прехапа Джон устни. - Интересувам се от персийски пейзаж е леко китайско влияние. Нещо от рода на това, което е рисувал Джани за шейх Ибрахим ел-Гюлшани.

Старецът го изгледа внимателно.

- Съжалявам - отвърна той на развален английски. - Нямаме. Петнайсети век при нас е слабо застъпен. Но имаме нещичко от времето на Абас Велики72. Вижте - пожълтели есенни дървета под зарите на залязващото слънце. Всичко е потънало в лека мъгла. Може да е Мани, толкова нежни са цветовете.

Джон погледна листа и внимателно прокара пръст по изображението на пророк Йона в роба на персийски принц.

72 Абас I Велики - шах на Персия (1587-1629); по негово време са изработени най-красивите произведения на изкуството в персийската история. - Б. пр.

136

- Ще я взема, макар тази индийска школа да е декадентска. Искам нещо по-живо, по-жизнено, да наподобява рисуваното от Шуджи ед-Даулех например. Разбирате ли какво имам предвид?

- Прекрасно разбирам, Ваше императорско височество -отговори старецът на турски. - Знам точно какво търсите, но вече не е при мен.

Джон Роланд учудено вдигна глава. Старецът стоеше пред него в дълбок поклон. Вратата на магазина беше затворена.

Джон Роланд направи рязко движение към вратата. Поиска му се да избяга оттук. Душният сладникав въздух на магазина, килимите и миниатюрите, действителността и мечтите, миналото и настоящето - всичко се завъртя стремглаво пред очите му.

- Ваше височество - продължи старецът, - аз съм виновен. Редно беше да се досетя, че един ден Ваше височество ще дойде и ще поиска от мен това, което му принадлежи, а аз нехайно оставих да си отиде. Жените нямат нито разум, нито търпение. Но аз съм възрастен човек и бях длъжен да я задържа.

На Джон Роланд му притъмня пред очите. За какво говори старецът? Какво иска от него? Ръцете на възрастния мъж трепереха и той смутено ги стискаше.

- Вината е моя, принце - повтори. - Аз съм виновен. Азиаде се омъжи, не го предотвратих. Заслужавам смърт!

Слисан, Роланд стоше сред килимите, без да разбира какво става. Забрави тънкия паспорт в джоба си, издаден на името на Роланд, и се почувства разобличен.

- Кой сте вие? - попита на мекия дворцов турски на своите предци и в гласа му внезапно зазвучаха повелителни нотки.

- Ахмед паша Анбари. Азиаде ми е дъщеря.

- О! - възкликна Роланд и си спомни обърканото писмо до принца в изгнание, пропаднал без вест. Интересно какво ли е станало с жената, която му бяха отредели?

Ахмед паша продължаваше да стои приведен в поклон. Целият му вид изразяваше смирение и благоговение - та нали

137

разговаряше с принц от свещения османов род! Подробно му разказа за Азиаде и за чуждия мъж, а принцът го слушаше сърдито, обграден от килими точно както в двореца край Босфора.

- Позор! - възмути се принцът. - Позор!

Как така някой се е осмелил да му отнеме нещо, което по право му принадлежи!

- Позор! - повтори той и в порив на гняв стовари юмрук върху един килим. - За това ли се ползваш е нашето покровителство! Та ние те извадихме от калта и те обсипахме е нашата милост! За теб е пустинята, заслужаваш изгнание!

Ненадейно си спомни, че се казва Джон Роланд и всичко на всичко е сценарист от Ню Йорк. Цялата тази ситуация му изглеждаше смешна.

- Е, добре - подхвана той миролюбиво, понеже старецът понечи да падне пред него на колене. - Добре.

Подаде му ръка и старецът почтително я докосна е устни.

- Да вървим да хапнем нещо - предложи неочаквано Джон Роланд. Беше му дошло до гуша от спарения въздух в магазина, от сумрака сред червените килими и изящните миниатюри. - Хайде!

Пашата го изгледа смаяно.

- Каква огромна чест! - възкликна той, чудейки се каква ли отрова ще пусне принцът в храната му и за смъртта, която несъмнено заслужава.

Принцът обаче не мислеше за отрова. Влязоха в „Кемпински“ и той поръча обяд съгласно строгите закони на древната империя - без свинско и без алкохол. Попаднал в привична обстановка, Роналд знаеше как трябва да се държи.

- Вече не съм принц - обясни той, докато се хранеха. -Сега съм писател, творец, така да се каже.

- Царска професия - отбеляза пашата. - Мнозина от вашите предци са били велики творци.

138

- Аз не съм велик творец - прекъсна го сериозно Джон Роланд. - Всички ние сме смъртни синове на вечния Отец, а предназначението на изкуството е да изразява Неговия незрим дух чрез видимото и осезаемото. Ако човек е неспособен да постигне повече от това да покаже Сина - а на мен единствено това ми се удава, - значи изкуството му е просто незначителен, повърхностен труд. А ако се стреми само абстрактно да изобрази Отеца, то това не е изкуство, а метафизика. Да превърнеш в думи безсмъртното у нас - това е магия. Думата трябва да познава материята, както Адам е познал Ева. Но моите думи не притежават такава сила.

- Защото са чужди думи на чужд език - е тъжен глас отбеляза пашата. - Според мен европейските езици постепенно губят силата на думите. Те се превръщат в инструмент, в нетрайно кастрирано средство за общуване. Ние, на Изток, сме по-одухотворени, все още усещаме могъществото на словото и в това е разликата между Изтока и Запада.

- Не - възрази Роланд и поклати глава.

Говореше бавно и убедително. Изведнъж си представи, че се намира сред мъдреци в някоя зала в източен дворец.

- В западното съзнание - продължи той - господства ин-дивидуалното, личното. В нашето се усеща неразривната връзка е Единствения. Западът се е отделил от Вселената, връзката помежду им е прекъсната. Високомерният Запад рискува да се превърне в монада, дълбаейки около себе си пропасти, за да се изолира от останалия свят. Изтокът живее и действа в неразривна връзка е Вселената. Затова в източното изкуство има нещо недовършено и същевременно необозримо, докато западното изкуство е индивидуално и затворено в строги граници. Ако не бях толкова пропаднал човек и можех да творя, би трябвало най-напред да намеря душата си в космическия океан, който усещам у мен. При западните творци е точно обратното. Но по принцип това няма значение, защото всички ние сме само прозрачни маски на Невидимия.

139

- Ваше височество не е пропаднал човек - възрази сериозно пашата. - Ваше височество е загубил вяра в Отеца. Ако се замислим, в източното съзнание господства Отецът, в западното - Синът. Дълг на твореца е да се стреми във всичко да открива присъствието на Отеца.

- Не съм способен на това - призна Роланд. - Аз съм просто един страхливец. Светът на видимите форми ми вдъхва страх. Ако реша да създавам истинско изкуство, то не би било нищо повече от сладострастие, скрито под естетическа опаковка. А истинското изкуство трябва да е възвишено. То е тайнство, благодарение на което думата е обгърната от невидимо дихание, вдъхващо й живот. Затова истинският творец е способен да създава, както твори Бог. В началото беше Словото.

Роланд замълча и се озърна като насън. В просторната зала на ресторант „Кемпински“ видя дъвчещи усти и глави, сведени над чинии. Обзе го отвращение; закопня за самота, да е далеч от този преситен, лаком свят. После си помисли, че това желание е в пълно противоречие с всичко, което току-що каза, и изпита отчайваща жажда. Прииска му се да пие, за да заличи вътрешните форми на видимия свят и отново да остане сам с хладен разум и опустошена душа в необятната враждебна пустиня.

Роналд положи невероятно усилие да потисне това желание - та нали беше принц на свещена империя, а редом с него седеше верен нему паша, в чиито уморени очи бе застинала молба.

Продължи да говори почти механично, а пашата го гледаше и мислеше за нещастието на Османовия род и за дъщеря си, която би могла да помогне на принца, но тя замина. Заради тази постъпка на дъщеря му и поради невъзможността нещо да се промени гърдите му се изпълниха със срам и тъга. Лицето на принца представляваше прозрачна маска на Невидимия, но пашата съзираше зад нея много повече, отколкото Негово височество се досещаше и знаеше за себе си.

140

„Трябва да си намери съпруга, добра съпруга“, каза си пашата, но не посмя да го изрече гласно, защото лицето на Роланд отново стана студено и надменно.

- Вие ме предадохте и изоставихте всичко - дома, империята, властта - заплашително говореше той, барабанейки с пръсти по масата. - А най-преданите на трона дават на други мъже жените, отредени за мен.

Пашата мълчеше. Мислеше за своята русокоса Азиаде; мислеше, че ако той е принц, щеше да се бори с оръжие в ръка за отредената му жена. Той обаче не беше принц, а само старец, който продава килими в магазина на Кантщрасе, и на света вече няма жени, отредени за него.

- Да вървим - подкани го Роланд.

Излязоха на улицата и старецът закуцука до него като печален призрак. Заговори отново за Азиаде, за съпруга й, за Виена, където има чудесна вода.

Роланд го слушаше без особен интерес. За него жените не представляваха нищо повече от шумни играчки, създаващи главно неприятности, толкова безполезни и незначителни, колкото и бутилка хубаво уиски. Не след дълго те се разделиха и Джон бавно тръгна към хотела по широката чиста улица. Гледаше доволните лица на минувачите и имаше чувството, че пропада в бездна. Прииска му се да ги стъпче, да удуши тези хора, които се осмеляват да живеят и да се радват на живота, и то във време, когато старата империя се е разпаднала. Помисли си за пашата, за тъгата, застинала в очите му, за прегърбеното му тяло, и отново почувства как го обзема болезнена самота. Прищя му се да се върне в магазина, да си поговорят за персийските миниатюри и за Невидимото, което в прозрачните маски става земно.

Ала не се върна, защото старата империя беше разрушена, а най-добре е да оставим мъртвите да почиват в мир. Вместо това се прибра в хотела, където Сам Дут четеше вестник. Плесна го по рамото и каза неочаквано и за себе си:

- Ставай, Перикъл, заминаваме за Виена!

141

Седемнайсета глаВа

Колата се движеше по криволичещ път. В долината отляво се издигаха кули на бели селски църкви. Лъчите на лятното слънце огряваха зелени поля. Охранени крави край пътя проследяваха колата с големи влажни очи. Босоноги деца играеха под дървета с изсъхнали клони. Вдясно се издигаха меко закръглени зелени хълмове. Светлите цветове на късното лято багреха земята, слънцето висеше ниско, меко и познато като стар приятел.

Азиаде караше бавно по възвишенията на Земеринг и се любуваше на околния пейзаж - зелените ливади, църковните кули в долината и кръстовете по завоите на шосето. Стъпалото й внимателно натискаше педала на газта, сякаш бе чуплива стъклена играчка. При най-малкото движение на крака й колата ту се втурваше напред като див, пуснат на воля жребец, ту се превръщаше в послушно, добро домашно животно. Колко странно, че с едно едва забележимо движение на ръката или крака беше възможно да управлява този сбор от железа, колела, фарове, тръби и шини. Облегната на меката кожена седалка, тя чувстваше как цялото й тяло се слива с машината. От време на време по лицето на Азиаде се появяваше усмивка и тогава сбърченото й чело се изглаждаше. На завоите намаляваше скоростта и отново я увеличаваше на правите участъци, а мисълта й я връщаше във Виена, в апартамента на Рингщрасе при Хаса, който стоеше там, потънал в пот, изтощен от изпепеляващото лятно слънце…

Завесите в жилището им на Рингщрасе винаги бяха спуснати. През деня Азиаде обикаляше плажовете и кафенетата.

Прибираше се у дома и се сблъскваше с непознати хора: седяха в чакалнята и прелистваха списания. В малката дневна с еркера се носеше лека миризма на лекарства, а в съседната стая Хаса трополеше е инструментите си.

Понякога се чуваше силният му глас.

- Двайсет и две! - викаше той. - Чувате ли ме? Двайсет и

две!

- Четиринайсет - отговаряше пациентът и инструментите започваха да тракат отново.

После Хаса излизаше в бялата си престилка, плувнал в пот, и минавайки край Азиаде, я целуваше бързо и й хвърляше по някой напълно отсъстващ поглед, от който я обземаше страх, че ей сега ще я накара да каже: „Двайсет и две“, и да й постави диагноза. Той обаче не й поставяше диагноза, а просто присядаше за минута, стискаше ръката й и пак изчезваше в кабинета.

- Кажете „и“ - викаше той и висок глас жално и послушно произнасяше „иииииии“.

Върху писалището в голямата гостна лежаха купища книги. Филологическите списания с безцветни обложки приличаха на стари, обидени девици. С чувство за вина Азиаде отвори едно и научи, че полистадиалността в грузинския език се простира от аморфна до флективна фаза. За непосветените това звучеше като абракадабра, но Азиаде разбра всичко и се учуди единствено, че този удивителен диапазон я оставя напълно безразлична. Отегчена, тя прегледа още няколко страници. На последната прочете съобщение, че на брега на езерото Ван - там, в Източна Турция - професор Шанидзе е открил ръкописи с ханметийски текстове. Изгубила търпение, Азиаде затвори списанието. Откакто се омъжи, загадъчните форми на непознатите думи загубиха магическото си въздействие. Грубото им звучене вече не пробуждаше в нея образите на номади с тесни очи и далечни степи.

В кабинета на Хаса иззвъня телефонът.

143

- Да - чу Азиаде, - може да дойдете още днес. Да речем, в шест и половина.

Ясно. И днес прегледите ще продължат до осем. В такива дни тя ходеше в кафенето и четеше списания, докато не дойдеше доктор Захс или доктор Курц.

В осем и половина пристигаше Хаса и двамата отиваха до Пратера или до Кобленц. В Кобленц шумоляха дървета. На вечерното небе ясно се открояваше Голямата мечка. Азиаде пиеше айрян и слушаше разказите на Хаса за пациентите му, за театър и политика. Седяха там до късна нощ. Азиаде наблюдаваше светлините на града, стелещ се под тях, и си мислеше, че животът е прекрасен, но същевременнно твърде сериозен и съвсем различен от онзи, който си представяше.

- Когато имаме деца - мечтаеше тя на глас, - ще ги водим в Кобленц. Ще седят между нас и ще ядат кейк. Искам пет деца.

- Да - съгласяваше се разсеяно Хаса. - Някой ден непременно ще имаме деца. - И млъкваше, защото се страхуваше от децата, които ще седят между него и Азиаде. - Да - повтаряше той и я хващаше за ръката.

Обичаше я много…

Качваха се в колата и се прибираха в града, сгорещен като пещ.

- Да отидем в Земеринг през почивните дни - предложи Хаса.

Азиаде кимна. Още не беше ходила в Земеринг.

В събота в шест вечерта обаче по телефона се обади баритонът от Операта - открил си фиброма. Нямаше никаква фиброма, разбира се, но баритонът не се предаваше. Кашляше и очите му щяха да изскочат от орбитите, коремът му се тресеше, а той стискаше Хаса за ръкава. Хаса се видя принуден да отиде с него в Операта, та по време на антракта да промие е кокаин гласните му струни.

144

- Ще заминем утре рано сутринта - виновно обеща той на Азиаде - и ще останем до понеделник вечерта.

Ала в пет сутринта го събудиха, защото някакво дете се задушавало от дифтерит.

- Трахеотомия - съобщи той и Азиаде никак не се изненада, когато в седем часа Хаса се обади е думите: - Тръгвай без мен. Аз ще дойда по-късно е влака. Позвъни на Курц и го покани да те придружи, за да не ти е скучно.

Азиаде се обади на Курц. Да, той имаше време. Истериите и маниакалните депресии можели да почакат.

В осем сутринта тя караше по пътя към Земеринг. Отстрани на шосето имаше параклис на Дева Мария. Поглеждайки изображението на Мадоната, Азиаде си помисли за Хаса, за непознатото болно дете и за живота, който е прекрасен и сериозен.

На задната седалка доктор Курц също мислеше - той беше човек е високоорганизиран ум, предназначен да мисли. Та той мислеше за кравите край шосето, за църквите, покрай които минаваха, за душевноболните - източник на доходите му. Погледна врата на Азиаде и се замисли и за него.

„Краси® врат - прецени той, - и каква мека руса коса! На Хаса му върви е жените, само дето не успява да ги задържи. Странно, защо тя продължава да нарича съпруга си „Хаса“? Значи подсъзнателно той й се струва чужд. Има красиви гърди. Може би все пак Хаса няма да дойде. Невероятно е каква клиентела има! А не му трябва нищо повече от практически умения. Довечера ще поръчам шампанско и ще говоря много за него. Ще го хваля, разбира се. Това винаги действа. Главното е да спечеля доверието й. Такава е целта. На всичкото отгоре тя изпитва носталгия. Вероятно става въпрос за скрит „бащин комплекс“. Трябва да се потрудя. Хмм… този врат! Сигурен съм, че Хаса не отговаря на стандарта й. Ако тя прояви темперамент, нищо чудно още тази нощ…“

145

Така размишляваше доктор Курц, защото притежаваше високоорганизиран ум, предназначен за дълбок мисловен процес.

Колата спря пред хотел „Сюдбан“. От прозорците на просторното фоайе се откриваше прекрасен изглед към скалистите планини и широките каньони в долината.

Обзета от внезапен прилив на жизнерадост, Азиаде възкликна:

- Красиво е!

Излезе на терасата. Въздухът беше прохладен и чист, наоколо се издигаха сини планини, навързани в безкрайна верига… Сигурно е чудесно да живееш тук, скрит от ежедневните грижи зад планините.

Долу, в града, Хаса седеше до леглото на болното дете; в чакалнята пред кабинета му задъхващият се баритон крачеше напред-назад, твърдо убеден, че има рак на гърлото. Долу, в града, иззвъня телефон и икономката вдигна слушалката - от някакъв хотел търсеха съпругата на доктор Хаса. Икономката отговори, че милостивата госпожа е заминала за Земеринг. Долу, в града, елегантно облечен чужденец попита портиера на хотела как да стигне до Земеринг. Ала Азиаде не знаеше нищо за това, а дори и да знаеше, не би му обърнала внимание.

- Хайде да се разходим - предложи тя и Курц я последва.

Тръгнаха по тясната уличка към хотел „Панханс“. Отляво

страховито чернееше пълната с доисторически мрак гора.

- Знаете ли? Никога не съм виждала планини - сподели Азиаде. - Била съм само край Босфора и в Берлин. Постоянно ми се струва, че това са само крепости или развалини от стари замъци.

Курц й хвърли изпитателен поглед и заговори с тих, проникновен глас. Говореше ли говореше, впечатлен от дълбочината на собствените си думи.

„Тази жена ме вдъхновява“, мислеше си той, без да подозира, че Азиаде изобщо не го слуша.

146

Спуснаха се към долината, където върху нисък хълм се възправяше старинна църква. На почерняла от времето табела до входа пишеше: „Мария Покровителница брани от врагове.“

Азиаде дълго гледа надписа. Според нея той обемаше в себе си целия свят. Тази църквица навярно е видяла победното шествие на турците. По тези планини може би са галопирали дългогривестите жребци на османските стрелци. Селата са лумвали в пламъци. На малкия площад пред църковната порта са горели огньове, край които войниците са се топлели, мечтаейки си за плячката зад вратите на Виена. Портата на църквата беше затворена, но надписът, удържал победа над чуждестранната армия, над жестоките пълководци, над целия Османов род, стоеше там мълчаливо и мъдро.

Азиаде се озърна - наоколо цареше дълбок покой.

- Вие сте щастливи хора - въздъхна тя. - Живеете в прекрасна страна.

Гласът й издаваше тъга и едва доловима завист. Курц обаче, погълнат от собствените си мисли, не ги забеляза. Виждаше само извитата нагоре горна устна и необичайния разрез на очите. Продължаваше да говори, а Азиаде ставаше все по-мълчалива и печална, защото изведнъж осъзна, че самата тя е вече част от тази зелена и красива страна и трябва да се радва, задето могъществото на Османовия род е рухнало пред тази малка църква. За пръв път осъзна и друго: вече не е туркиня и децата й и техните деца няма да бъдат турци. Потънала в мисли, тя се върна в хотела. Курц вървеше до нея.

- Следобед в хотела организират чаено увеселение с танци -осведоми я той. - Идват и много чужденци. Ще ме удостоите ли с тази чест?

Азиаде кимна.

В пет часа двамата с Курц седнаха в залата пред една от ниските масички. Оркестърът свиреше непозната тъжна мелодия. Танцуващите двойки се плъзгаха по паркета, до Азиаде стигаха несвързани фрази, които на всички езици по света съдържат едни и същи любовни признания.

147

Курц се поклони и я покани да танцуват. Ритъмът на непознатата мелодия постепенно я заплени. Беше приятно да танцува в светлата зала, на фона на сините планини. Ръката на Курц едва докосваше талията й. Той несъмнено беше порядъчен човек и знаеше как да се държи със съпругата на приятеля си. Около тях, плътно прегърнати, кръжаха мъже и жени. Азиаде забелязваше похотливите мъжки погледи, отправени към нея; чуваше диханието на непознати устни. Това беше пракрасна страна, прекрасен хотел и животът също беше прекрасен и съвсем не чак толкова сложен.

- Стига - каза тя внезапно и остави Курц, все едно е манекен.

Задъхана се върна на масата и седна. Лицето на Курц се

приведе към нея и Азиаде бързо пресуши чашата с кафе. Искаше й се сега тук да е Хаса, с него да се носи из залата, да усеща силните му ръце, да гледа как неговите леко раздалечени очи се впиват в нейните усмихнато, умолително…

В другия край на залата висока, стройна жена се изправи и бавно тръгна да прекосява помещението. Азиаде наблюдаваше деликатно издълженото й лице с надменни очи и тесен нос. Аристократично извитите устни се съчетаваха с тънки вежди върху високо, гладко чело. Кафявата коса, лъскава като кестен, бе прихваната в стегната плитка. Беше красива, горда и непозната жена.

Тя се приближи към тяхната маса. Азиаде погледна въпросително Курц, който ненадейно се изчерви и замига смутено. Устата му зейна полуотворена, сякаш се опитваше да реши дали да се усмихне, или да кихне. Непознатата стоеше до масата им. Зад леко разтворените й устни проблеснаха два реда малки зъби.

- Добър вечер, доктор Курц, радвам се да ви видя отново.

Гласът беше мек, мелодичен. Курц се надигна. По челото

му избиха капки пот. Азиаде с интерес разглеждаше жената, която продължаваше да стои до масата и да се усмихва високомерно. Курц прочисти гърло.

148

- Да ви… да ви представя… - най-после проговори той с дрезгав глас.

Учудена, Азиаде премести поглед върху Курц. В този момент й заприлича на човек, който се кани да се хвърли в ледено студена вода.

- Разрешете да ви представя: фрау доктор Марион Хаса… фрау доктор Азиаде Хаса. - Той замълча объркан и никак не приличаше на специалист по нервни болести.

Азиаде затвори очи. Само за миг. Внезапна, разкъсваща болка прониза гърдите й. Устните й пресъхнаха. Имаше чувството, че пропада в бушуваща бездна и някъде на дъното свири оркестър. Диви звуци оглушаваха ушите й. Тя отвори очи - Марион вече седеше на тяхната маса и надменно се усмихваше.

- Толкова се радвам! Какво приятно съвпадение! - Гласът й звучеше все така меко, но мелодичността бе изместена от метален звън. - И Алекс ли е тук? Или е останал във Виена?

- Кой, моля?

- Алекс, нашият съпруг - засмя се Марион.

- О! Не… Хаса е във Виена. Аз го наричам Хаса…

Азиаде стана. Прекоси бързо залата и усети в гърба си

пронизващия поглед на Марион. Така значи. „Нашият съпруг“. Фрау Марион Хаса - фрау Азиаде Хаса. Значи през цялото време е спала в чуждо легло; носи чуждо име; седи в същата дневна с еркер, където бе седяла стройната Марион и Хаса беше целувал нейните горди очи. Значи тя наистина съществува - тази жена на име Марион, чието място зае.

Загубила контрол над себе си, Азиаде претича през двора.

- Колата, моля!

Пиколото отвори гаража. След миг двигателят изръмжа послушно. Пръстите на Азиаде стискаха волана, сякаш бе гърлото на Марион. Потегли, натискайки силно клаксона, и изгледа с омраза две изплашени деца, отскочили тъкмо навреме.

149

„Някой трябва да хвърли бомба върху този хотел“, помисли си тя и увеличи скоростта. Сивият асфалт се виеше като спирала пред очите й. Захлипа и избърса сълзите си. Турците са слаб народ. Не биваше да оставят камък върху камък в тази страна, нито една ливада, нито една крава. Трябваше да я превърнат в пустиня, сива и пуста като степите на Туркестан.

Гумите на колата свистяха. На завоя Азиаде рязко натисна спирачките. Колелата захапаха банкета, тя превключи на скорост и се понесе напред. Няма значение, че водата в радиатора ще заври! Откъм следващия завой отдолу се появи четириме-стен автомобил. Азиаде не му обърна внимание. Стисна волана и отпусна спирачките. Точно така - пълен напред!…

Но не продължи. Погледна таблото и нещо неочаквано я блъсна в гърдите. Звънна натрошено стъкло. Тя вдигна очи. Видя кола с вдлъбната каросерия и счупени фарове. Нямаше представа как се случи всичко.

Двама непознати я гледаха втрещено и уплашено. Азиаде изскочи от колата и хукна към тях. Сивите й очи блестяха яростно, насъбрали цялата й злост. Зърна две лица - месесто и слабо.

- Отвратително! - извика тя, без да съзнава, че има предвид Марион. - Не можете ли да карате? Вижте какво направихте? Днес дават шофьорски книжки на всякакви идиоти! Пияни сте, нали? Ще подам оплакване в полицията, бандити такива!

Стоеше насред шосето, бълваше обиди и се караше с Марион. Двамата господа изпълзяха бавно от колата, поклониха се и се усмихнаха смутено.

- Какво се хилите! - изкрещя Азиаде и тропна е крак.

Господата се поклониха отново.

- Извинете, мадам - с гъгнив глас каза единият на английски. - Неутешими сме, че се блъснахте в нас, но сме готови да оправим всичко.

150

Добре поддържана ръка се протегна към нея, стиснала стодоларова банкнота.

- И на всичкото отгоре сте чужденци! - извика вбесена Азиаде. - Идвате в страната ни и блъскате дамите! Трябва да ви депортират! Връщайте се, откъдето сте дошли, вагабонти! Какво изобщо правите тук?

Чужденците очевидно не разбираха нито дума. Стояха и смутено пристъпваха от крак на крак. Най-после дебелият се обърна към по-слабия на чужд, но така добре познат на Азиаде език:

- Виж, Джон, какви красиви гърди има това момиче! И какви бедра! Дали, ако я целунеш, няма да се успокои?

Звуците на родната реч предизвикаха нов пристъп на бяс у Азиаде. Тя грабна стодоларовата банкнота от ръката на дебелака, накъса я на малки парченца, изплю се върху тях и с величествен жест ги захвърли в лицето му. После скочи в колата и потегли без нито дума повече.

Двамата мъже я проследиха с поглед.

- Темпераментна жена! - възхити се Джон след малко. -На мъжа й едва ли му е лесно.

- Красиви гърди - повтори Сам. - Млада е още. И какво собствено искаше от нас? Сигурно е луда. Само лудите късат пари.

Тъжно поклати глава и влезе в колата. Джон го последва. Бавно потеглиха нататък. След половин час влязоха в хотела. Следобедният чай с танци беше приключил и залата бе празна.

- Тук ли е отседнала фрау доктор Хаса? - попита Джон.

Служителят на рецепцията се поклони.

- Да, сър - стая двайсет и осем.

- Да отидем първо в бара - предложи Сам. - Да пийнеш едно за кураж.

Джон кимна.

След третото уиски Сам се обади:

151

- Заговори я първо на английски, за да не я уплашиш. Дръж се любезно и мило, на жените им харесва.

След шестото уиски той сведе срамежливо очи и измърмори:

- Ако ти хареса, отведи я веднага. Възникнат ли проблеми, извикай ме. Все пак съм ти агент. Сега върви, ще те чакам тук.

Джон стана и се заизкачва по стълбите с гордо и сериозно лице. Почука на вратата.

- Влез! - извика мелодичен женски глас.

Джон Роланд влезе в стаята. Срещу него застана жена с надменен поглед и аристократично извити устни.

- Фрау доктор Хаса? - попита той и се поклони.

Жената кимна. Джон я изгледа изпитателно и се усмихна

любезно. После се настани в един фотьойл и запали цигара.

- На английски ли предпочитате да разговаряме или на турски? - попита той сякаш между другото.

Жената го изгледа смаяно.

- На английски, разбира се - плахо отвърна тя.

Джон се усмихна и кръстоса крак върху крак. Жената беше красива, но очевидно не разбираше положението.

- Аз съм принц Абдул Керим. Сега ще те взема, защото ми харесваш.

Шест уискита за един следобед наистина са много.

- Моля? - възкликна жената, пребледнявайки силно. Джон се засмя.

- Явно не ме очакваше. Нямам вече дворец, но аз съм тук. Станах продуцент. Много зле се чувствам в този чужд свят. Не съществуват никакви пречки да заминем още днес.

- За бога! - възкликна жената и прехапа устни. - Какво собствено искате?

Джон се намръщи.

- Не се преструвай! - предупреди я строго той. - Трябва да ти заповядвам ли?

152

- Не, не, идвам - съгласи се Марион и зъбите й затракаха. -Само ще се обадя на камериерката си.

Треперещата й ръка се вкопчи в телефонната слушалка.

- Курц, за бога, елате бързо в стаята ми! - Остави слушалката. Призовавайки цялата си любезност, тя обясни: - Ще отида да си стегна куфарите. След половин час ще съм готова. - И излетя от стаята.

Джон изгаси цигарата и зачака. В стаята влезе мрачен господин, изгледа го още по-мрачно и се поклони.

- Доктор Курц - представи се той.

После седна, придаде си професионално изражение и попита много тихо:

- С какво са свързани първите ви детски впечатления?

- С короната - чистосърдечно призна Джон.

- О! - замислено възкликна Курц.

В същото време Марион буквално влетя в бара.

- Едно уиски, моля. Представяте ли си - започна да се жалва тя на бармана, - в стаята ми нахълтва непознат, заговаря ме на английски, твърди, че е принц, и иска да ме отведе. Бившият ми съпруг беше лекар, та разбрах веднага - страда от мания за величие.

- Ужасно - съгласи се барманът.

Дебелият мъж, който дремеше кротко в ъгъла, внезапно прочисти гърло и извика:

- Сметката!

Прекоси тичешком залата, размени няколко думи е пиколото и много пъргаво се втурна нагоре по стълбите. Когато отвори вратата на номер двайсет и осем, видя доктор Курц да почуква коляното на Джон е помирително изражение.

- Често ли сънувате влакове и самолети? - попита лекарят.

- Не, въобще не сънувам - отговори Джон.

- О! - удиви се притеснено лекарят и очите му се смалиха съвсем.

153

- Хайде! - извика Сам на турски. - Бързо! Иначе ще стане късно!

Джон скочи. Лекарят също скочи.

- Аха! - възкликна Курц, улови Сам под ръка, отведе го настрани и шепнешком попита: - Вие навярно сте болногле-дачът? Типичен случай на мания за величие, съчетана с наклонност към маниакално-депресивни състояния. На кого да изпратя сметката?

- Каква сметка? - попита раздразнен Сам.

Доктор Курц отвърна с достойнство:

- Петдесет шилинга, моля, за лечението.

- Двайсет са достатъчни - просъска Сам и бутна банкнота в ръката на лекаря.

Сграбчи Джон и го повлече навън.

- Веднага го познах - примигна лукаво в коридора Джон. -Лекарят е съпругът на годеницата ми. Решила е да спечели време, докато си събере куфарите. Вече е готова, нали?

- Млъкни! - кресна му Сам и го блъсна в колата.

Едва когато излязоха от двора, Сам подхвана високомерно:

- Набий си го в главата, Джон. Ако автор започне преговори без агента си, свършва в лудницата. Лекарят е абсолютно прав: ти наистина страдаш от мания за величие. Въобразяваш си, че можеш да водиш преговори без мен. Утре ще посетя истинската Азиаде и ще уредя всичко. Дори за брачен договор е нужен агент.

Продължи да говори дълго и надменно, а Джон потъваше все по-дълбоко в своите мисли.

- Сам - тихо се обади той след време, - повярвай ми, тази жена ми стана неприятна още от самото начало.

Поклати тъжно глава и се изплю през прозореца. Колата се движеше към Виена.

154

Междувременно друга кола със счупено предно стъкло спря пред къщата на Рингщрасе. Азиаде изкачи на бегом стълбите и налетя на Хаса в коридора. Държеше шапка в ръка и тъкмо тръгваше.

- Хаса! - разхлипа се тя. - Обидих приятеля ти Курц, разбих колата, скъсах стодоларова банкнота и я запратих в лицето на непознати хора. И всичко е заради Марион!

Сълзите рукнаха и тя зарови лице в рамото на Хаса. Той нежно галеше треперещите й рамене. Това диво момиче го обичаше, нямаше никакво съмнение, макар любовта й да бе странна, непонятна, изпълнена с чудати пориви, пристъпи и импулси. Погали я по косата и спокойно каза:

- Вече няма никаква Марион и никога не е имало. Има само Азиаде.

Тя го погледна благодарно.

- Да - повтори, - има само Азиаде и тя забрави да запише номера на колата, в която се блъсна. Не ми се сърди, Хаса, повече не искам да шофирам.

155

Осемнайсета глаВа

Сам Дут крачеше по Рингщрасе и сърдито дъвчеше пура. Нищо във Виена не му харесваше. Улиците бяха греховно широки, сградите - срамно ниски и в нито един киносалон нямаше афиши за филмите на Джон Роланд.

- Летен сезон - промърмори ядосано той и продължи.

Самият дявол ги накара да дойдат в Европа. По-добре да бяха отишли в Мексико или в Куба. А и въобще Джон напразно се занимава с жени. Жените открай време създаваха неприятности на Османовия род.

Сам спря и изтръска пепелта от пурата. Преди шест години откри принц Абдул Керим дрипав и гладен в някакъв подозрителен бордей на Бауъри. Находчивото му гръцко сърце веднага съзря шанса. Нахрани горкото момче и му даде ново име - Джон Роланд. Под бялата колосана риза на фрака обаче и зад червения паспорт се криеше лабилна османска душа.

„Той е просто един пияница - мислеше си Сам - и ще си остане такъв, докато не намери покой.“ В душата си се радваше, че може да проявява човеколюбив, без да забравя за интересите си. Ако Джон продължи да пие така още три години, ще си спечели болен черен дроб, а след пет ще се превърне в заклет алкохолик. Османците не се отличават с жизнеспособност и тогава - край на филмите. Сам се грижеше така нежно за Джон, както бедният селянин - за кравата си. „Една добра съпруга сигурно ще му помогне - продължи да разсъждава той. - Вярна, покорна жена, която да му прави компания вечер. С нея ще си мечтаят за родината и това ще го вдъхно-

156

вява. Той е луд, несъмнено.“ Сви рамене. Самият Сам никога не мислеше за родината.

Спря пред сграда с месингова табелка: „Доктор Александър Хаса, специалист уши, нос, гърло“. Изкачи се по широкото стълбище, позвъни на вратата и попита за Азиаде. Въведоха го в неголям еркер.

Сам Дут се смяташе за уравновесен делови човек с голям опит и ясна мисъл. Сега обаче се закова в стаята, сякаш вкопан в земята, и примигна смутено.

Срещна усмивката на същата онази темпераментна дама, разкъсала само преди ден стодоларовата банкнота.

- О! - едва успя да промълви Сам Дут и се озърна страхливо.

За щастие, наоколо нямаше тежки предмети.

- Мадам - подхвана той, но почувства как предварително подготвената реч заседна в гърлото му. - Мадам, извинете ме, моля, за безпокойството. По номера на колата успяхме да открием адреса ви. Моят приятел и аз сме безкрайно огорчени, задето неволно предизвикахме гнева ви.

- Говорете на турски - подкани го с предизвикателен вид русокосата дама. - Много живо се изразихте за гърдите и за бедрата ми на този език.

Сам внимателно следеше всяко нейно движение в очакване тя всеки момент да грабне нож и да го запрати по главата му. Или да му избоде очите. Жени, които просто ей така накъсват стодоларови банкноти, са способни на всичко.

- Ханъм - подхвана той на най-благозвучния истанбулски диалект, - дори греховете ми да са повече от песъчинките в пустинята, вашето благодеяние е способно да ги заличи, както мъглата изчезва под слънчевите лъчи. Спомнете си, ханъм, как когато султанът изненадал великия Саади да върши грях, Саади го призовал: „О, султане, спомни си за своите грехове и ще ми простиш!“

157

Сам Дут беше умен човек. Нищо чудно наистина да беше роден на аристократичния хълм Фенер. Азиаде плесна щастливо е ръце.

- Хаса! - извика тя. - Бързо ела тук!

Вратата се отвори. Влезе Хаса, облечен в бяла престилка.

- Този човек - посочи Азиаде - е един от двамата чужденци, в които се блъснах вчера. Той е добре възпитан, родом е от Истанбул и настоятелно ме моли за прошка. Как да постъпя, Хаса?

- Прости му - посъветва я Хаса.

Той изгледа дебелия чернокос мъж, застанал смутено насред стаята, без да изпита ни най-малко подозрение, че гостът възнамерява да му отнеме съпругата, да разруши семейството му и да го лиши от покой. И всичко това заради мъж на име Джон Роланд, който е на ръба на делириум тременс.

- Хер доктор, уважаема ханъм - Сам Дут въплъщаваше самото покорство, - с моя приятел ще бъдем много щастливи, ако ни гостувате довечера. Толкова рядко срещаме сънародници в Европа.

Азиаде погледна въпросително Хаса.

- Ти иди - каза той. - Днес е четвъртък. Имам среща в Медицинската асоциация.

Сам Дут се удиви. Европейските мъже наистина са много глупави. А Бог наказва глупците и помага на умните. Този доктор позволява на златокосата си красива жена да излезе сама с двама непознати! Това само по себе си беше толкова безумно, че дори не си заслужаваше угризенията на съвестта.

Сам се поклони и си тръгна.

От памтивека сватовничеството се смята за достойна професия. Още в асирийските ръкописи се говори за сватовници. В свещените дворци на Византия сватовници от цял свят се съревновавали за честта да сложат някоя хубавица в царската постеля. Получавали цели провинции за награда. Великите ос-

158

манци разпращали сватовници от Истанбул по четирите краища на света. Принцове и паши им изпращали в дар жени.

Сватовничеството беше древно и почтено занятие и Сам Дут много се гордееше със себе си.

Цяла вечер Азиаде сияеше от радост. Застанала пред огледалото на тоалетната масичка, тя държеше червилото като скиптър. Турците безспорно са благороден народ. Знаят как да се отнасят с дами, дори някоя дама да се блъсне в колата им и да ги наругае. Издаде устни и внимателно прокара червилото по тях. Тази вечер ще разговаря на турски през цялото време. Няма значение, че двамата мъже са непознати. Важното е, че са нейни сънародници, част от родната земя. Отвори шишенцето с парфюм и допря гърлото му до слепоочията си. Много й се искаше тази вечер да говори за анадолските селца и за малките кораби, кръжащи около бреговете на Мраморно море, направлявани от жилави кормчии. Много й се искаше да усети пръстта на азиатските хълмове и аромата на защитените от слънчевия пек тесни улички в далечните градове.

Азиаде прокара малка четчица по меките си мигли. Тази вечер ще се къпе в океана от родни звуци и непознатите ще й разказват за жълтооките камили в пустинята.

„Това е“, каза тя и доволна огледа розовите си нокти. Искаше да се представи достойно пред непознатите, които наруга, но, така или иначе, те носеха по стъпалата си пръстта на родната земя. Обладана от такива мисли, Азиаде излезе от къщи.

Във фоайето на хотела я посрещна Сам Дут. До него, вперил празен поглед в далечината и стиснал устни, стоеше Джон Роланд. Той погледна Азиаде и вежливо докосна розовите й пръсти. Орловият османски нос долови аромата на тялото й, а устните му произнесохо спокойно:

- Ваш покорен слуга, ханъм.

Седнаха в ресторанта на хотела. Обслужваше ги мълчалив сервитьор. Звънтяха чаши. Азиаде разказваше за баща си,

159

който живее в Берлин, за братята си, загинали във войната, и за къщата им край Босфора.

- Отдавна ли напуснахте Истанбул? - попита тя.

Празните, забулени е пелена на умора очи на Джон Роланд

проблеснаха под полуспуснатите му клепки.

„Каква жена! - помисли си той. - Може ей така да накъса пари, може да се защитава. Истинска османка, най-добра истанбулска шлифовка. Не бива да се отричаш от жена, преди да си я видял. Какъв идиот съм аз! Но вече поумнях. Молитвата е по-добра от съня, а жената е по-добра от виното. Ще бъде моя съпруга.“

- Да - отговори той. - Отдавна напуснахме Истанбул. Но знаем, че хората живеят добре, родината процъфтява, войската е силна. В Истанбул вече няма скръб.

- Няма и османци - добави Азиаде.

- Съвършено вярно - гласът на Джон прозвуча безразлично. Той също имаше отлична истанбулска шлифовка. -Вече няма османци. Само турци. Османците са като стари вълци е изпопадали зъби.

- Хмм… все пак имат и заслуги - намеси се Сам, понеже му стана страшно от равнодушния тон на Джон.

- Заслугите не са основание за вечна благодарност -възрази Джон. - Всичко е пресметнато и претеглено. Чашата преля.

- Бях сгодена за член на Османовия род - сподели Азиаде. -Слугата не бива да клейми сразения си господар.

- Никога не съм бил слуга на Османовия род - веждите на Роланд възмутено литнаха нагоре. - Впрочем и вие, ханъм, сте предпочели австриец пред османец. Това само под-твърждава, че чашата е преляла.

- Той се отрече от мен.

Гласът на Азиаде сякаш събра целия студ на двата полюса и Сам Дут изведнъж си спомни, че трябва да се обади по телефона и вероятно да изпрати и телеграма. Излезе и инструк-

160

тира портиера да сложи бутилка уиски върху нощното шкафче на Джон. Сам Дут наистина беше умен и предвидлив човек.

- Срещнах баща ви в Берлин. Поръча ми да ви предам поздравите му - каза той тихо.

- Срещнали сте се с баща ми? Познавате ли го?

- Познавам го, разбира се. Познавам го отдавна. За първи път го видях пред Баб-и саадет, Портата на щастието. Тогава Мехмед Рашид целуна мантията на Пророка73 за пръв път. Много време мина оттогава. Беше на петнайсетия ден от рамазан14. Влязохме през Императорската порта. Султанът носеше маршалска униформа и зад него вървеше великият му везир. Влязохме в Залата на Свещената мантия. Върху всички стени се спускаше черен плат, по който с големи златни букви бяха избродирани цитати от Корана. В средата стоеше сандък, инкрустиран със скъпоценни камъни. В него лежеше мантията на Пророка. Но моите разкази сигурно ви отегчават. Измина много време оттогава, а вие сте съвременна жена.

- Продължавайте - подкани го Азиаде и остави ножа и вилицата си.

Страните й поруменяха. Да, навремето баща й беше прекрачил Портата на щастието към Залата на Свещената мантия редом със султана.

- Мантията на Пророка беше увита с четирийсет злато-ткани роби. Свещи озаряваха помещението. Беше много горещо; мина цяла вечност, докато смъкнат четирийсетте роби от мантията. Султанът, болнав човек, затваряше очи, но стоеше, подпрян върху меча си, и се молеше. После пръв целуна мантията на Пророка, след него един по един я целунаха всички. Баща ви беше трийсет и осми. Млад генерал. Вдясно

73 Мантията на Пророка е донесена в Истанбул от султан Селим I (управлявал от 1512 до 1520 г.). -Б. пр.

74 Рамазан (рамадан) - месецът, през който мюсюлманите са задължени да говеят. - Б. пр.

161

хофмаршал дъжеше с протегнати ръце кадифена възглавничка, отрупана с копринени кърпички. След всяка целувка той избърсваше мантията е кърпичка и я връчваше на съответния сановник. Накрая дворцови прислужници внесоха на сребърни подноси кани с вода, за да изплакнат реликвата. Тази вода разляха в малки шишенца и всеки от нас получи по едно, запечатано със султанския печат. Случи се в онзи прекрасен ден, когато за пръв път видях баща ви.

Азиаде слушаше и гледаше право пред себе си. Намираха се в просторна, ярко осветена зала. Салонният управител е бяла вратовръзка и в смокинг се покланяше пред съседната маса. Наблизо мина количка е ордьоври… И над всичко това се рееше като привидение мантията на Пророка, неочаквано оживяла от разказа на непознатия. Тя видя мрачната зала е черни драперии и немощния султан, облегнал се на меча си. Картините се сливаха във въображението й: болният седеше на масата, а в сребърната посуда плуваше пъстърва.

- Само тогава ли сте виждали баща ми?

- Не. Видях го отново след десет години. В джамията на знаменосеца Еюб75, в деня, когато връчиха Османовия меч на Вахиеддин, последния султан. До новия султан стоеше вътрешният министър Талаат паша. Там беше и Енвер паша, военният министър, е тънки мустаци, в парадна униформа. По онова време баща ви вече ръководеше тайния кабинет на султана. Вахиеддин имаше хлътнали бузи и дълги ръце. Той последен си запаса Османовия меч.

Джон спокойно си пиеше кафето е механични движения. Приличаше на управляем отвън автомат. Едва при споменаването на Вахиеддин почти незабележимо сбърчи чело.

- Ако баща ми е бил трийсет и осми в свитата на Мехмед Рашид, на кое място бяхте вие?

75 Еюб - знаменосец на Пророка; при обсадата на Истанбул през 670 г. е убит близо до Златния рог и на това място през 1458 г. е построена джамия, а през 1800 г. е реставрирана. - Б. пр.

162

- Аз? Бях седемнайсети.

И двамата замълчаха. Гостът на съседната маса диктуваше дълга поръчка.

- Вие сте измамник - нежно отбеляза Азиаде. - Но няма значение. Приятно ми е да говоря за старите времена.

- Не съм измамник - тъжно възрази Джон. - Защо смятате, че ви лъжа?

- Защото… Хмм, съвсем просто е. Сега едва ли сте и на четирийсет, а по времето, когато татко е бил трийсет и осми в свитата на султана, няма как да сте били дори на двайсет. А твърдите, че сте били седемнайсети?

- Това съвсем не е причина да ме смятате за измамник.

Роланд не беше оскърбен. Помълча малко и твърдо поясни:

- Принцовете със султанска кръв вървяха пред свитата и военните.

- Какво имате предвид? - В очите на Азиаде проблесна див ужас. Ненадейно просторната зала се превърна в тясна затворническа килия. - Какво имате предвид? - повтори тя и млъкна.

Не чакаше отговор. Само гледаше това тясно лице, светлите безизразни очи, орловия нос, сухите, зли устни и очертанията на квадратното чело. Неподвижното лице приличаше на маска, дори очите изглеждаха застинали. Само втренчено се взираха в нея.

- Не! - простена Азиаде. - Моля ви, недейте…

С опакото на дланта си изтри червилото. Роланд оставаше непроницаем; мълчаливо я наблюдаваше, все едно бе каменна статуя, по погрешка пренесена от древни времена в тази ослепително осветена зала.

- Вашият баща ми даде адреса ви - проговори най-сетне той. - Султанът ви избра за мен, но аз никога не съм мислил за вас -нито в Истанбул, нито в Америка. Сега ви виждам пред себе си и мисля за вас. Вие трябва да станете майка на принцове.

Азиаде мълчеше, без да сваля очи от човека пред нея. Така значи. Ето го и него, прокудения от родината, безследно изче-

163

зналия. В неговия дворец растяха пинии, чиито корони бе виждала иззад широките стени, а на терасата седеше дебел евнух, по-скоро хофмаршал. Значи той е целунал седемнайсети след Мехмед Рашид мантията на Пророка. На него я бе обещал Вахиеддин с тесните рамене. На него принадлежи тя; за него е предназначена всяка клетка на тялото й; за него беше запаметявала стиховете на персийските поети и арабските молитви; за него беше изучавала дивите съзвучия на варварски думи.

- Ваше височество - започна тя, но гласът й пресекна.

Настоящето й се стори объркано като фантастичен сън.

Някъде далеч се разнесе надменният смях на Марион. Прозвуча и заглъхна. Къщата край Босфора, родината, кървавочервените залези над Златния рог, всичко това се превърна в действителност, въплътена в този непознат мъж с тънки сърдити устни и внимателни очи.

Внезапно й се прииска да скочи, да улови слабите, безжизнено отпуснати ръце и да притисне устни към неговото рамо.

- Ваше височество - повтори тя и сведе глава. - Аз съм ваша робиня. Ще ви последвам, където заповядате.

Вдигна поглед. На мига я обзе диво, необуздано, почти болезнено щастие. Устните на Джон се усмихваха.

- Благодаря - кимна той. - Добре ви е възпитал баща ви. Елате утре в хотела в пет часа. Ще подготвим всичко.

Стана и я изпрати до вратата.

Тя вървеше по Рингщрасе, все едно крачеше по мек килим. Щастието - необятно и единствено в живота - се бе появило неочаквано. Имаше светли очи, тънки устни и кадифен истанбулски диалект. Внезапно то, щастието, беше нейно - неотделимо като крак или ръка.

Едва пред прага на дома си Азиаде си спомни, че е омъжена и се казва фрау доктор Хаса. Озърна се уплашено. На улицата нямаше жива душа. Закова се на място, после тръсна глава. Наистина съществуваше мъж на име Хаса, за когото бе омъжена. Неочаквано се обърна и бързо тръгна към градския парк.

164

Деветнайсета глаВа

Тя крачеше из алеите в парка. Пясък и чакъл скърцаха под стъпалата й, дърветата хвърляха треперливи сенки върху тревата. По пейките се прегръщаха влюбени и тихият им шепот секваше, когато Азиаде минаваше край тях. Вървеше приведена под тъжно надвисналите клони, а лунната светлина огряваше пътя й.

Спря на стария мост и облегната на парапета, дълго гледа пресъхналото речно корито, също окъпано от лунна светлина. Продължи да върви, обикаляйки безцелно алеите; спомни си как преди време Хаса я целуна в колата и й се стори някак високомерен. После той стоеше под дъжда на една берлинска улица и смирено я помоли за прошка. Кога беше това? Вчера? Преди векове? Той спаси живота на светия мъж от братството на бекташите; той я направи жена през една гореща лятна нощ в широкото легло на сръбски хотел.

Азиаде спря. Луната, просветваща през клоните, изглеждаше мека и нежна като душата на Хаса. Той я гледаше е уплашени и умоляващи очи в спалнята с огромното двойно легло, където навремето беше спала Марион, сънувайки чужди мъже.

Да, Азиаде му обеща да бъде добра съпруга. Лежеше до него и си мислеше как Марион го е напуснала и вратите на ада са се разтворили пред него.

Не забелязваше, че кръжи по едни и същи алеи, изпълнени с любовен шепот.

Вероотстъпникът Хаса се оказа безсилен в света на чувствата. Имаше силни ръце, сръчни пръсти и беше щастлив в тесния свят на своята любов. Тя го виждаше в бялата му пре-

165

стилка, миришеща на лекарства; в кафенето сред приятелите му как разказва все същите простички истории за пациентите си, за театъра, за политиката и я обля топла вълна на нежност. Беше й невъзможно да си представи, че Хаса няма да присъства в живота й.

Азиаде запали цигара. Трепетливото пламъче на запалката освети лицето й. Пушеше вървешком и всичко в нея се страхуваше от принца, тъй неочаквано появил се от нищото да я призове.

Навремето предците й, дошли от пустинята, бяха станали роби на предците на принца. С всяко дихание, с всяко движение тя изказваше благодарност на прадедите на принца за благоволението, което бяха проявили към нейните прадеди. Тя щеше да си остане номадка, ако така бяха решили предците на принца.

Цигарата бавно догаряше. Азиаде погледна удължаващия се цилиндър от пепел и си представи знойната пустиня, откъдето бяха дошли дедите й, за да превземат целия свят.

Великият Орхан, избухливият Мурад, жестокият Селим, нахлул в Египет и надянал мантията на Пророка върху раменете си. Сега цялото могъщество на империята бе въплътено в един мъж с безжизнено отпуснати ръце, който я зовеше. Трябваше да отиде при него, трябваше да му стане слугиня в опустелия Османов дом, покорна и предана, понеже тъкмо това е вменил Аллах като задължение на жената.

Захвърли изпушената цигара и в безсилно отчаяние стъпка фаса. Сигурно за Хаса беше по-добре да си намери друга жена, не изгнаница от разрушена империя; жена, която да му подхожда повече, да го чака в кафенетата, докато той лекува ба-ритони, и да не бяга, когато Марион седне на масата й.

Азиаде се озърна и изведнъж изпита страх от този чужд град, от този непознат свят, където бе принудена да живее, без да го познава, и където се отегчаваше толкова много.

166

Да, съвсем точно знаеше, че скучае в еркера, в кафенето с лекарите, на гости у хора, които мислят и чувстват различно, не като нея, като баща й, като принца, когото виждаше за пръв път, но усещаше по-близък и по-познат, отколкото Хаса с неговите пациенти, приятели и разговори.

Хаса би трябвало да отиде в Кайро или в Сараево, да носи фес като предците си, да живее по начин, на какъвто Азиаде е свикнала, да лекува дервиши и да посещава джамии - тогава тя щеше да остане е него.

Внезапно спря. Чувстваше се напълно объркана. Приседна на празна зелена пейка в сянката на клонесто дърво.

- За бога - отрони тихо и разтри вледенените си ръце.

Хаса е неин съпруг, тя го обича, без принуда се омъжи за него, без принуда му се отдаде. А сега става същата като Марион. Седи на пейката в парка и си мисли за друг мъж, докато собственият й съпруг лежи в леглото и копнее за нея. Иска да отиде при принца, както й е било предопределено, но сянката на Хаса ще я последва, ще я преследва в нощите, които ще прекарва с принца, и в дните, когато разговаря с него. Сянката му ще се появява навсякъде, ще вижда очите му, ще чува въздишките му, изпълнени с тихи упреци и проклятия.

Стисна юмруци. Няма изход от сляпата улица на неочаквано сполетялото я нещастие. Разбираше добре - ако напусне Хаса, няма да посмее да излезе на улицата, няма да се осмели да погледне хората в очите. Продължаваше да седи, втренчена безпомощно пред себе си. Дълг и позор, чест и радост се сплитаха в стегнат възел: зовеше я дългът към принца, но я спираше любовта на Хаса. Какво да направи?

Едно беше ясно: трябва да съществува разлика между надменната Марион, напуснала съпруга си, и Азиаде, която седи, потънала в мъчителен размисъл, на пейка в парка.

Ала навярно и за Марион мъжът, при когото беше отишла, бе станал същото, в каквото се бе превърнал за Азиаде неочаквано обявилият се за принц.

167

Азиаде въздъхна. Не съществува никаква разлика между нея и прелюбодейката Марион.

Хаса няма да се ожени трети път. Дните му ще текат самотни и тъжни. Сам, изоставен от всички, ще броди по улиците и ще проклина жените, вричали се да му бъдат вечно верни, а после изоставяли го заради други мъже.

Стана и тръгна към изхода. Лицето й гореше от срам. Да, има, естествено, разлика между истанбулска принцеса и предалата съпруга си Марион.

Потънала в дълбок размисъл, Азиаде вървеше по Рингщрасе. Ето го нейното бъдеще - лежи в прахоляка на тази широка улица. Година след година ще седи по кафенетата, ще се разхожда в Кобленц вечер и ще целува Хаса. Ще изгуби родината, ще се разтвори в света на Европа, но няма да напусне съпруга си, ще бъде добра жена и ще може спокойно да гледа хората в очите - всички, освен тъжните и самотни очи на Роланд, който я призова, но тя не го последва.

Азиаде бавно се изкачи по стълбите и внимателно отвори вратата. В спалнята все още светеше. Хаса лежеше в леглото и равнодушно прелистваше филологическо списание, което бе взел от бюрота на Азиаде. Погледна я и сънено се усмихна.

- Късно е. Добре ли прекара вечерта? Опитах се да прочета нещо от списанието ти, но нищо не разбрах. Какво, за бога, е полистадиалия?

- Тумор на хипофизата, казано с филологическа терминология. Няма значение, че не разбираш. Да, благодаря, прекарах чудесно.

Тя замълча. Внезапно й се стори много странно, че говори със съпруга си на немски, а мисли и мечтае на друг език. Потисна едва доловимото безпокойство и застана до леглото на Хаса. Отпуснат по гръб, той я гледаше.

- Много си красива днес, Азиаде, много красива…

168

Седна до него на леглото, приведе се и го целуна по челото. Хаса я прегърна и тя усети аромата на кожата му, силата на мускулите му, познатите жестове на любовта му. Съблече се и пак седна в леглото му по пижама, сви крака към брадичката си и отпусна глава върху коленете.

- Беше много мило - повтори тя. - Говорихме за старите времена и за родината. Но за жената истинската родина е постелята на съпруга й.

Хаса я придърпа към себе си. Тя прегърна главата му и притисна тяло към неговото, сякаш търсеше защита и спасение в силните му ръце.

Неочакваната страст на Азиаде окончателно разбуди Хаса. Гледаше го покорно и с възторг; тялото й - жадно и пламенно - го съблазняваше неустоимо. Хаса се любуваше на чистата й кожа, на светлите меки кичури, паднали пред лицето й. Азиаде коленичи върху леглото и притисна глава към гърдите на Хаса. Залюля се бавно напред-назад, стенейки като самотно животно нощем.

- Обичам те, Хаса, обичам само теб - прошепна тя.

Той я катурна върху белите чаршафи и всичко стана сякаш за първи път - тези сериозни, устремени нагоре очи, меките устни. Хаса забрави пациентите си, Медицинската асоциация, умората. Усещаше само влажната топлина на устните й, покорного й крехко тяло.

По-късно тя седна в леглото, обви ръце около врата му и мълчаливо се втренчи пред себе си, а в ъгълчето на устните й се мярна едва забележима усмивка. Погледна го нежно и умолително.

- Хаса, ще направиш ли нещо за мен?

- Да, Азиаде.

- В шкафа в дневната има бутилка коняк. Ще ти я донеса. Изпий чашка коняк, Хаса, иначе ще заспиш, а аз не искам да заспиваш. Искам да виждам очите ти отворени.

169

Притича боса през апартамента и се върна, притиснала бутилката с лакът, и с чаша в ръка. Очите й блестяха, бузите й горяха. В пижама и с разчорлени руси коси приличаше на момченце, на малък паж, който с вълнение изпълнява първата си служба.

- Пий с мен - предложи й Хаса чашката.

- Не. На мен не ми трябва коняк, за да се опияня.

Тя напълни чашата, той я изпи на малки глътки и Азиаде я напълни отново.

- Изкушаваш ме - засмя се Хаса. - Това е грях. Коранът забранява пиянството.

- Има коментар по въпроса - отвърна тя много сериозно. - От великия учен шейх Исмаил от Ардебил и гласи, че понякога е позволено да се пие.

Хаса отпи от коняка. Азиаде, седнала по турски в леглото, гледаше бутилката.

- Вече съм съвсем буден, Азиаде, но ако искаш, ще пийна още.

- Да. - Тя събра длани в скута си. - Никога няма да си нещастен заради мен, Хаса. - Гласът й звучеше почти умолително. - С всички сили ще се старая да си щастлив. Винаги.

Хаса я погледна учуден.

- Благодаря - развълнува се той. - И ти трябва да бъдеш щастлива. Хубаво ли ти е с мен?

- Добре ми с теб. Но какво прави жената щастлива? Жената е щастлива, когато вижда усмихнатите очи на съпруга си и знае, че тя е причината за радостта. Никога няма да страдаш заради мен. Аз не съм Марион.

Сега Хаса сам си напълни чашата. Надигна се от леглото и седна до нея усмихнат.

- Марион… - подхвана той. - Марион е глупава гъска. Обичах я много, но всичко това остана в миналото. Сега обичам теб. Марион пропада към дъното, но на мен не ми е ни най-малко жал за нея. Фриц, както и се очакваше, я напусна.

170

Сега е съвсем сама, макар да е толкова красива. А аз си имам Азиаде и съм щастлив.

- Така Аллах наказва прелюбодейките.

Азиаде се усмихна, всъщност тя беше доволна, че Марион е сама.

- Достатъчно ли пи, Хаса?

-Да.

- Тогава слушай! - Наклони глУва настрани и го погледна невинно. - Вече сме женени от доста време, Хаса. Дойде време да имам дете.

- Хмм… - обади се неспокойно Хаса и се протегна към бутилката, но Азиаде мълчаливо я побутна по-далеч.

- Дете? — повтори той и пропълзя под завивките.

- Да, първо едно, после друго, после още е Божията помощ.

- Права си, разбира се - съгласи се Хаса, - но знаеш ли колко боли, когато раждаш?

Азиаде кимна.

- Майка ми е изпитвала такива болки. И баба също. И прабаба. Едва ли е чак толкова непоносимо.

- Да, разбира се.

Хаса не знаеше защо се страхува толкова да стане баща. Боеше се от децата, както навремето се боеше от училището. Искаше да има деца, но не сега, а в далечното, неуточнено бъдеще.

- Работата е там - подхвана той, очевидно смутен, - че ако имам деца, трябва да им осигуря добър живот. Същевременно искам и на теб да ти е добре, когато имаме деца. А сега само един от трима пациенти ми плаща, от десет операции осем са от здравни осигуровки. След първото дете ще се наложи да се откажем от колата. След второто - от прислугата. След третото - да се преместим в по-малък апартамент. Не искам да се лишаваме от нищо. Затова хайде да почакаме, съвсем малко, докато положението се подобри, и тогава ти

171

обещавам пет деца. - Той млъкна. Изглеждаше съвсем изтощен от дългата реч.

Азиаде го изгледа изпитателно.

- Живяла съм без кола и без прислуга и бях доволна. Не искаш деца, защото ти самият си още дете, това е главното. Знаеш, Хаса, че за теб с радост съм готова на всичко. Но аз не съм ти само любовница… преди всичко съм твоя съпруга.

Хаса се опита да не чуе последните думи.

- Когато си нямала кола и прислуга, не си била моя жена. Сега си ми съпруга и аз съм длъжен да се грижа за теб.

- Е - изгледа го тя, без да помръдва, все така седнала по турски и събрала длани в скута си. - Тогава бях дъщеря на министър и годеница на принц.

- Сега твоят принц - засмя се Хаса - най-много да е статист в Холивуд или играе евнуси в източни филми.

- Ти си много глупаво дете! - възкликна Азиаде, стисна го за ушите и му раздруса главата. - Искаш да ми бъдеш едновременно и съпруг, и дете - в това е проблемът. Ако ме ядосаш, ще излея всичкия коняк в устата ти. Тогава утре ще те боли глава и няма да можеш да лекуваш певците си.

- А ако ти ме ядосаш - Хаса обгърна с длани лицето й, -ако ме ядосаш, ще те натикам в операционната и ще ти извадя сливиците. Тогава цяла седмица ще лежиш и няма да можеш да говориш. Така ти се пада!

- Какъв жесток човек! - Тя се засмя и го пусна.

Той се отпусна доволно върху възглавниците, а Азиаде изгаси лампите.

- Заспивай - подкани го тя.

И Хаса потъна в безметежен сън, но Азиаде не заспа. Мислеше за живота, който се оказа сложна главоблъсканица. В анадолските села, в туркестанските степи, в лагерите на далечните номади веднъж годишно жените отиват в храсталака или влизат в плъстена шатра. Мъжете седят около огъня и се молят, докато жената ражда. После мъжете идват, срязват

172

пъпната връв и детето надава вик, рита е крачета и протяга устенца към майчината гръд. В номадските шатри няма прислужници, а колите им имат четири крака, дълги муцуни и се наричат камили.

Азиаде въздъхна. Не разбираше защото камилата се оказва по-важна от едно дете, което рита е крачета и плаче за майчината гръд. Затвори очи. За миг зърна извитите вежди на Марион и светлите, насмешливи очи на мъжа, на когото бе обещана. После заспа.

173

ДВайсета глаВа

- Добре е, че сте толкова точна, ханъм - кимна Джон Роланд, застанал до маса на хотелската тераса. - Седнете, моля.

Необичайно любезен и разговорлив, той й предложи стол.

- Искам да ви съобщя, ханъм, че с моя приятел обсъждам само проблемите на заобикалящия ни свят. За света на чувствата той е глух и ням. Ще ви обичам силно, ханъм. Притежавам непокътнат запас от любов и затова, струва ми се, не съм и обичал никого досега.

Азиаде мълчеше. Колко странно: този мъж я нарича „ханъм“ и разполага с „непокътнат запас от любов“.

- Ще заминем скоро - продължи Роланд и в мътните му очи сякаш проблеснаха искрици нежност. - Днес получих съобщение. Компанията, за която работя, ми поръча сценарий за нов филм. „Господарката на пустинята“ или нещо подобно. Искат да събера впечатления на място и ме изпращат в Гада-мес76 в Либийската пустиня. Предпочитам да не отивам сам. Елате с мен. Два месеца ще спим в шатри, ще пием камилско мляко и ще живеем като номади. Това ще е нашият меден месец. После ще заминем за Ню Йорк и там ще родите принц. След това ще се преместим в Калифорния, ще живеем в бунгало. Знаете ли… когато империята се разпадна и светът за мен загуби предишния си вид, реших, че животът е свършил. Вече не помня как се озовах в Америка. В началото дори гладувах. Да гладуваш, е много неприятно преживяване. Но почти не го забелязвах. Мислех, че на света вече няма място за мен. По-

76 Гадамес - град на 550 км югозападно от Триполи, до границата с Тунис, населяван главно от туареги. - Б. пр.

174

късно ме откри Сам. Вече не гладувах, но животът ми пак нямаше смисъл. Сега всичко ще се промени.

Джон говореше, опиянен от собствените си думи. Да, жените са шумни играчки, особено ничиите жени, и струват по-малко от бутилка хубаво уиски. Мъжете без родина трябва да мечтаят, да работят, да страдат от главоболие и да мислят за смъртта. Но тази жена, тя не е просто жена, не е някаква шумна играчка. Тя е дар от изгубената родина на принц Абдул Керим, остров в океана на изгнаническия живот. Първите османци били номади и прекосили цяла Азия. Номадите нямат родина. Родината на номадите е шатрата. Където я разпънат -там е домът им. Азиаде ще бъде неговата шатра.

- Ще заминем след няколко дни, ханъм, право за Либия.

Азиаде отклони очи. „Либия - помисли си тя, - плъстени

номадски шатри. И първият принц трябва да се роди в Ню Йорк. Но аз няма да родя първия принц.“

Насили се да погледне изпитото лице на Джон Роланд. Изглеждаше невероятно красиво.

- Принце - подхвана тя, - от Берлин ви писах за моята любов. Вие ми отговорихте и ме освободихте завинаги. Срещнах друг мъж и той се нуждае от мен. Несправедливо е от ваша страна да разрушите дома на друг мъж, след като сте се отказали от своя. Не мога да ви последвам.

Говореше тихо и го гледаше право в очите. Джон се изчерви силно. Очите му се разшириха и заискриха.

- Отговорих ви, но тогава не ви познавах. И няма нищо осъдително да разрушиш чужд дом. Цялото настояще е по-строено върху руините на миналото. Мехмед Фатих - Мехмед Завоевателя - е построил Истанбул върху развалините на Византия. Османската империя намаше да я има, ако Византия не бе разрушена. Кой е съпругът ви? Неверник, неспособен да оцени по достойнство какво притежава. Сигурен съм в това. Вие винаги ще си останете чужди. А аз… аз ви обичам.

175

Роланд не знаеше нищо за нощта, прекарана из алеите на виенския парк и в леглото на Хаса, който пиеше коняк и говореше за Марион.

Азиаде се усмихна вяло. Понякога животът наистина е прекалено сложен за едно истанбулско момиче.

- Аз не съм вече ваша поданица - изрече твърдо тя. - Вие се отрекохте официално от мен. Сега съм австрийка, омъжена съм за австриец, а по-късно, ако Аллах рече, ще стана майка на австрийци. Късно е, Роланд. Воините унищожават чужди домове, но не молят жените за помощ. А моят съпруг не е неверник. Той е господар на живота и смъртта и произхожда от правоверно сараевско семейство.

Замълча. Лицето на Роланд посивя, бузите му хлътнаха. На челото му се очерта дълбока бръчка. Очите му, горди и чужди, потъмняха. Азиаде го погледна и видя целия му живот.

Изгнаник, бедняк, носи се по света като лодка без кормчия. Някога е бил заложник в двореца край Босфора и не е имал понятие какво става отвъд стените му. Останал в този чужд свят беззащитно разголен, той я молеше за дреха, за подслон. Въплъщаваше безсилието на древния род. Погледна го с любов и съчувствие, приведе се към него и го улови за ръката:

- Абдул Керим, не мога, нямам право. Не разбираш ли? Може и да те обичам, Абдул Керим, но сега не мога да дойда при теб.

Погледна я. В очите му се четеше безмълвен въпрос.

- Чакай… - Азиаде вече не знаеше какво говори. Стискаше ръката му и й се струваше, че я води неведома сила. - Почакай малко - повтори тя и обзета от внезапно видение, извика със страстно отчаяние: - Ами ако моят мъж ме изостави? Тогава ще дойда при теб, Абдул Керим. Но не мога да разруша семейството си.

Абдул Керим, отново превъплътен в Роланд, се засмя. Отдръпна ръката си и се изправи на стола, изопнал гръб.

176

- Чудесно, ханъм. Свещеният Османов дом трябва да почака, докато това куче неверник реши да изхвърли жена си. Вие ме обичате, вие искате да дойдете при мен. Чета знаците на любовта във вашите очи, ръце, устни. Обичали сте ме, когато сте минавали край двореца ми на Босфора. Обичали сте ме, когато ми писахте от Берлин, обичате ме и сега, когато седите до мен. Ваш дълг е да ме обичате. Но вие сте страхливка, ханъм, просто една страхливка, а не бива да сте такава, защото сте османка.

Азиаде мълчеше. Какво й струваше да мълчи в този миг, знаеше само тя.

Джон стана.

- Ваш покорен слуга, ханъм - каза той съгласно етикета на истанбулските дворци.

- Върви с усмивка, принце - изрече механично Азиаде протоколната фраза.

Остана седнала, изопнала рамене, втренчена в далечината.

Абдул Керим прекоси залата и се заизкачва по стълбите. Още докато крачеше нагоре, се превърна отново в Джон Роланд, пияницата сценарист, комуто предстои да замине за Либия, за да събира впечатления за следващия си филм.

Влезе в стаята си. Седналият във фотьойла Сам Дут го изгледа с любопитство. На нощното шкафче стоеше недокосната бутилка първокачествено уиски. Миналата вечер Джон Роланд не изпитваше жажда. Сега си взе чаша, напълни я е огнената течност и я пресуши на един дъх.

- Аха! - изръмжа Сам, тутакси разбрал всичко.

- Аз съм куче. - Джон напълни чашата отново. - Предците ми са покорили два континента, а аз не съм способен да завладея една жена.

Седна в края на леглото. Чашата трепереше в ръката му.

- Не ми трябва никаква жена! - отсече рязко той. - Не ми трябва дом! Искам само уиски.

177

- Аха! - повтори Сам. „Сега Джон явно съвсем е обезумял“, помисли си той.

- За какво ти е тази жена? - подхвана Сам, също отпивайки уиски, но за разлика от приятеля си пиеше на малки глътки. - По света има милиони други. В Африка ще ти намеря наложница. Да вървим в Либия. Европа не ти се отразява добре.

- Да вървим в Либия - съгласи се Джон, вгледан в чашата си. - На пияниците не им трябват нито жени, нито два континента, нито дворци край Босфора. - Започна бавно да се съблича. - Лягам си, Сам. Изчезвай! Изпрати телеграма на пашата в Берлин и му кажи, че зле е възпитал дъщеря си.

Сам стана и поклати неодобрително глава. Направо не беше за вярване, че предците на Джон са покорили Византия.

- Заспивай. Не е моя работа да се грижа за харема на принца, но ще поема нещата в свои ръце, защото съм добър човек и ти прощавам за краха на Византия. Положението е доста нелепо. За три дни ще го поправя.

Излезе и Джон се свлече върху леглото.

Сам Дут отиде в кафенето до Операта и дълго остана там, отпивайки турско кафе. При вида на този кротко седящ човек на никой от посетителите не му минаваше през ума каква трескава дейност планираше да разгърне той.

Беше умен човек. Чувстваше се задължен да покаже на Джон, че гърците успяват там, където османците се провалят. Това подхранваше честолюбието му. Стискаше небрежно де-сетшилингова банкнота и със скучаещ вид слушаше как салонният управител, леко приведен до него, му докладваше какви са възрастта, навиците, миналото и обкръжението на Хаса. Тикна банкнотата в джоба му и кимна благодарно. Отиде до съседната маса, където хирургът Матес спореше с ортопеда Захс за разликите между хирургическото и ортопедичното лечение, и се представи:

178

- Сам Дут, филмов агент от Ню Йорк.

Лекарите видимо се поласкаха и Сам седна при тях. Смутено усмихнат, започна да разказва за някаква асоциация, която планира да заснеме е учебна цел научнопопулярен филм за медицината.

- Дойдох във Виена, защото искаме да заснемем научната част под контрола на виенски лекари.

Те го слушаха с интерес, чувствайки се съпричастни с велико дело. Невъзможно беше да се определи кога точно разговорът премина от науката към лекарите като цяло, оттам -към отоларингологията, а после - и към личния живот на доктор Хаса.

След едночасов разговор Сам Дут стана изведнъж и на тръгване подхвърли:

- С вас ще поговорим още за филма.

На другата сутрин влезе в телефонна кабина и пожела да го свържат с апартамента на доктор Хаса.

- Обажда се махараджата на Травенкор - изръмжа в слушалката той. - Ушите ми бучат ужасно. Може ли хер докторът да ме приеме?

- Хер докторът е в болницата и ще се върне след три часа.

Сам остави доволно слушалката и тръгна към апартамента

на Хаса. Свари Азиаде сама, свита на дивана в дневната. Поклони се. Устните на Азиаде бяха леко подути, а лицето й - бледо.

- Аллах да пази този дом! - произнесе церемониално Сам.

- А вие правите всичко възможно да го разрушите!

- Служа на господаря си - многозначително и сериозно отговори Сам. Очите му станаха големи и сурови. - Мнозина османци са загинали от ръката на убийци, но много рядко убийците са били жени.

- Аз не съм убийца! - Азиаде скочи и нервно заснова из стаята. - Устните й затрепериха. - Не съм ви викала! Аз също изпълнявам дълга си. Съпруга съм на мъжа си!

179

Сам я изгледа спокойно и поясни, че дългът има две страни - високо чувство за отговорност и липса на въображение. Ако турците бяха останали верни слуги на арабите, както повелявал дългът им, никога не биха придобили великото си и всяващо ужас име.

Азиаде спря в средата на стаята със зяпнала уста.

- Но аз не искам да си спечеля велико и всяващо ужас име! Оставете ме на мира!

Сам се усмихна пресилено.

- Братът, бащата и дядото на Абдул Керим завършиха дните си при изключително скръбни обстоятелства. Той търси вашата подкрепа, а вие го тласкате към пропастта. Не сте по-добра от онези, които доведоха до гибел предците му.

Азиаде се отпусна върху голяма възглавница в средата на стаята и заплака беззвучно.

- Но аз не мога - отрони измъчено тя. - Как не разбирате, че не мога? - Изтри сълзите си и ненадейно заговори решително: - Какво се казва за жена, която сама си е избрала съпруг, заклела му се е във вярност, а после без никакви явни причини го напуска заради друг, богат мъж? За такива жени има много лоши думи. Законът гласи: „На този свят такива жени се превръщат в камък, а в Отвъдното са обречени на вечно проклятие.“ Човек от Османовия род трябва да проявява съчувствие към такава жена, а не да я тласка в преизподнята.

Сам се надигна. Тази туркиня се оказа твърде упорита.

- Ханъм - възкликна той, - вие сте светица! Прекланям се дълбоко пред нравствената ви твърдост. Уважавам я. Това е. Но аз също имам дълг и ще го изпълня.

Ръцете й се свиха в юмруци, лицето й поаленя.

- Останете тук, но трябва да знаете на кого отдавате предпочитанията си. Доктор Хаса е мъж, който се срамува от пред- , ците си и им се подиграва. Мъж, чията научна дейност се ; изчерпва е кокаинови промивки на гърлата на певците. Всички

180

лекари във Виена му се присмиват. Като студент имал любовница, но я напуснал, когато научил, че е бременна. Първата му съпруга избягала от него, отвратена от глупостта и твърдоглавието му. Наложило се да живее в странство години наред, защото дори децата по улиците го сочели с пръст. Знаете ли кой е баща му? Балкански спекулант, натрупал богатства от кръвта на братята си. И заради този мъж вие принасяте в жертва Джон Роланд. Наистина, жените не са хора. Вие само на външен вид приличате на човешки същества.

Поклащайки се, Азиаде стоеше сред стаята, смутено се усмихваше, в очите й блестяха сълзи. Отпусна глава и каза с разтреперан глас:

- О, да! И освен това са го арестували за обир на банка. Издава фалшиви чекове и не са го осъдили за убийство само поради липса на доказателства. А сега си вземете шапката и се махайте!

Тя се обърна и излезе от стаята.

Обзет от ярост, Сам крачеше по Рингщрасе. Битката не беше приключила, тепърва започваше. Запъти се към пощата. Поразмисли, поразмисли и написа дълга телеграма, смесвайки цитати от Корана с предупреждения, молби и добронамерени съвети.

Междувременно Азиаде чувстваше как гневът я задушава и излезе да се разходи из града. Бродеше безцелно по улиците, подминаваше магазини и кафенета.

Всички мъже в кафенетата имаха очите на Роланд, всички манекени по витрините на магазините за мъжко облекло имаха фигури на принцове и османски носове. Хотел „Ринг“ приличаше на зъл, дебнещ хищник и тя го заобиколи отдалеч.

У дома я чакаше вечеря. Хаса ядеше супа и описваше задушеното пиле в кора, което само майка му можела да сготви. Азиаде го слушаше внимателно и на свой ред му разказа за баклавата - турски сладкиш, който сервират с кафе.

181

Следобеда, докато Хаса приемаше пациенти, икономката й подаде телеграма: „Знам всичко. Службата към господаря е главен дълг. Ахмед паша“. Азиаде сгъна телеграмата. Само това й трябваше! Почувства се като крепост, подложена на артилерийски обстрел.

- Излизам на разходка - уведоми тя Хаса и той кимна. -Слушай, какво ще правиш, ако никога не се върна? - неочаквано попита, спирайки се до вратата.

- Никога повече няма да се засмея - погледна я Хаса, застанал нащрек.

- Но аз ще се върна. Наистина ще се върна. У дома, в Истанбул, някой винаги придружава жените, за да е сигурно, че ще се приберат навреме, но мен не е нужно да ме придружава никой, сама ще се върна.

Отиде до пощата и изпрати две телеграми с еднакво съдържание - едната до Джон Роланд, другата - до Ахмед паша: „Не мога. Азиаде“.

После се залута из града. На терасата на кафенето на Щефансплац видя Марион. Понечи да й обърне гръб, но си спомни, че беше на крачка да стори същото, за което я презираше. Изведнъж изпита съжаление и съчувствие към тази жена. Усмихна се и й кимна. Удивена, Марион отвърна на поздрава, макар и малко високомерно.

Азиаде тръгна към къщи. Минавайки край хотела, погледна сивата фасада. На един от етажите Сам събираше багажа.

- Заминаваме за Рим, Джон. Жените винаги са навличали само неприятности на семейството ти. От Рим ще отпътуваме със самолет до Триполи, а после за Гадамес да поработим. Трябва да напишеш хубав сценарий, иначе няма да ни платят.

Джон кимна.

- Не прибирай пишещата машина в куфара, Сам. Ще започна да работя още във влака. Какво пият в Италия? Никога не съм бил там.

182

Сам затвори куфарите.

- Италия е почти толкова красива, колкото и Гърция -заяви високопарно той. - Там пият вино, а в Триполи - пивка финикова ракия, наричат я арак. Да потегляме, Джон! Двамата напуснаха хотела.

183

ДВайсет и пърВа глаВа

Хидропланът чакаше на пристанището в Остия като автобус на крайна спирка. Горе пилотът с изопнато и съсредоточено лице проверяваше двигателя и перките. Всичко беше наред, перките се завъртяха и мощната машина затрептя равномерно.

Джон зае място до прозореца и стисна дългата тръбичка на вентилатора. Отзад шумеше вестникът на Сам. Пасажерите седяха по местата си, все едно са в зъболекарска чакалня. Вратите се затвориха.

Зад илюминатора пробягваха бели облаци. Облизваха плътното стъкло, разпенени и меки, сякаш махаха за сбогом и усмирени от шума на перките, постепенно се смаляваха, снишаваха се и потъваха надолу и все по-надолу.

Пред очите на Роланд се ширна плажът на Осгия със съблекалните си, с хотела на брега и пищните градини наоколо.

Самолетът на тласъци набираше височина.

- Бисмиллахи ар-рахмани ар-рахим… В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния… - прошепна Роланд и сам се изненада от този неочакван пристъп на богобоязън.

Завъртя вентила на вентилатора. Въздушната струя го блъсна в лицето и развя черната му коса. Предстоеше му да прекара няколко часа на това място до прозореца, приклещен в кутия, сновяща между Европа и Азия.

Седеше притихнал, опрял лице в стъклото. Шумът на мотора заглушаваше гласовете. Беше му приятно така - отпуснат, мълчалив и сам, потънал в мисли, които го водеха от Ню Йорк до пустинята, после отново го захвърляха в каменната

184

сивота на градовете, а сега го носеха над морето към далечните брегове на диваците.

Джон видя как долу вятърът разкъсва меките дипли на облаците, пълзящи по синята повърхност. Отгоре огрятото от слънце море изглеждаше гладко, неподвижно, застинало. Сянката на самолета се плъзгаше по него като голяма птица.

Присви очи и погледна наляво. Там, зад необгледната линия на хоризонта, се криеше Истанбул. Напред облаците се рееха над африканския бряг.

Средиземно море се разстилаше пред погледа на Джон -магически пръстен, обгърнал минало и настояще. Струваше му се, че върху стъклената му синя повърхност се появяват очертанията на вековете и морето ги къпе с вълните си, а през цялото време той е свързани неразривно с тези векове и се намира изцяло под тяхната власт.

Беше неуморим изгнаник и преследваше призрачна цел. Родината? Вече не знаеше къде е родината му. До водите на Босфора? Същите води се стелеха под него, пред очите му. Дворците? По света имаше прекрасни дворци и всичките те бяха отворени за него.

Търсеше покой, безопасност, смислен живот, от какъвто се лиши, прекосявайки океана, а се оказа в царството на пустиня без изход - каменната грамада Манхатън. Стаите, където живееше, улиците, по които вървеше, сградите, които виждаше, бяха бездушни. Животът се сливаше в безрадостна последователност от хранене и работа, защото беше изхвърлен от тайнственото колело на съдбата, на която принадлежеше и за която бе роден.

Понякога празнотата го завладяваше неочаквано - в ресторанта; докато работеше или разговаряше, - пробудена от силует, от профил, от случайна дума, и го нападаше, и го душеше като зловещ, ненаситен дух. Беше невъзможно да усмири тази болка и макар да опитваше да се скрие зад стената на външното прагматично съществувание, на новото си име,

185

на новия паспорт, с безнадеждна яснота съзнаваше, че те са само обложка, която ще свалиш по-лесно от нова риза или костюм.

Тогава намрази новия си свят, чието въплъщение станаха правите като стрели булеварди на Ню Йорк и величествените небостъргачи. Все по-често пред очите му изплуваха далечните очертанията на неговия изгубен живот, той вдъхваше соления въздух на Босфора и опияняващата сухота на пясъка, който идваше от пустинята и хрускаше под краката му.

Джон отново долепи чело към стъклото. Долу плуваха сините очертания на Везувий, Неаполският залив приличаше на детска длан, протегната към зелената далнина на брега.

„Бягам от една болка към друга“, помисли си Джон и си спомни белите къщи в Мароко, обширния двор на халифския палат и каква раздираща болка го погълна при вида на увития в бяла дреха владетел с тъмни мечтателни очи. Дори този свят на неутолима тъга също бе изпълнен с маски и демони. Всеки досег със западния свят го тласкаше да бяга назад към изчезналия разкош на миналото. Но сега всеки досег с отломките от стария свят му напомняше това минало и му причиняваше нова болка, нови терзания и усещане за безпомощност и неизбежна участ.

Джон въздъхна. Колко е хубаво да седи в голям самолет, увиснал между тези два свята, които му причиняваха болка и мъка. Огледа се. Лицата на пасажерите приличаха на подпухнали сънени охлюви. Двамата пилоти равнодушно гледаха напред; единият прелистваше списание. Сам Дут спеше, покрил лице с вестник. Полетът над Средиземно море се оказа по-ба-нален и по-безличен от пътуването до Земеринг. В кабината висеше плакат на хотел и шосе през зелени ливади, които приличаха на зелените поляни край курорта. Джон отново видя колата с момичето, то налетя върху тях, а после тропаше с крак. Обзе го странна топлота. Отвори вентилатора и жадно вдъхна студения въздух. Мисълта, че някъде на този свят е

186

Азиаде - същество, което също като него се разкъсва между два свята, ала съумява да изпитва радост и да остане силна зад несигурния щит на земното щастие, - му достави неочаквано удоволствие.

„Трябва просто да я отведа“, помисли си изморено Джон и на мига усети как у него се надига обичайната празнота на безсилието. Крайниците му натежаха. Нямаше никакво значение дали е тук, над Средиземно море, в Ню Йорк или в пустинята.

Протегна крака. Искрено се изненада, че задрямалата дебела белокоса жена срещу него не е Азиаде.

Навън, на хоризонта, се появи жълтеникавата линия на брега на диваците. Притисна с пръсти слепоочията си. Зад жълтата ивица се разстилаше огромна пустиня. Там се издигаха минаретата на джамиите, наподобяващи копия, пронизващи душата. В Ню Йорк беше чужденец, но и тук, в този свят на пясъците, той също щеше да бъде чужденец.

Самолетът постепенно се спускаше надолу. Изплуваха древната крепост и белите квадратни къщи на Триполи. Самолетът докосна водата, вълните и пяната засияха под лъчите на африканското слънце. Лицето на Джон застина.

- Къде си резервирал?

Сам Дут се надигна и извади тапите от ушите си.

- В Гранд Хотел - изсумтя той.

Самолетът кацна на вълнолома. Джон слезе на брега и се отправи към очакващата ги кола. Пред тях се издигаше кулата на джамията „Караманли“. Джон отклони презрително поглед. Скиталците между два свята нямат родина…

Тъмнокожите служители на хотела носеха ослепително бели панталони. На засенчената тераса обядваха колониални офицери. Към древната крепост водеше път от двете страни е палмови дървета. По него сновяха камили, магарета, араби и забулени жени. Сам Дут пое бързо към сградата на правителството.

Джон остана сам в прохладното тъмно фоайе на хотела. Мавританските арки и колони му придаваха вид на храм.

Стана и приближи до рецепцията. Тъмнокожият портиер го изгледа с големите си тъжни очи.

- Красива страна - подхвърли Джон.

- Много красива - съгласи се портиерът. - Ще пътувате ли из вътрешността?

-Да.

- Ще видите много неща. Отидете в оазиса Злитен. Там е гробът на светия Сиди Абдул Салям. Или в планините, в Джебел. Там хората живеят в подземни пещери и следват закона на правата вяра. В сахарските оазиси ще видите нови кладенци и нови къщи. Водата напоява пустинята и тя започва да разцъфва. Дори в Джагбуб77 има нови кладенци.

- Джагбуб! - възкликна Джон. - Навремето ми доставяха фурми оттам.

Портиерът го изгледа учудено. Навремето оазисът бе изплащал данъка си към Османския двор е джагбубски фурми.

Джон се изчерви.

- Няма да ходя в Джагбуб. Отивам в Гадамес.

- Там живее племето туареги; при тях жените управляват мъжете78. Преди се стигаше за три дни. Сега се пътува само три часа.

- Кога е било това преди?

- Преди, по време на османците.

- Да, да… - присви очи Джон и поиска бланка за телеграма.

Написа: „Азиаде Хаса, Виена. Заминавам за Гадамес, където жените командват мъжете. Ако искаш да командваш,

77 Джагбуб - оазис до египетската граница на около 250 км южно от Средиземноморското крайбрежие. — Б. пр.

78 Туареги - предават наследството и рода си по майчина линия; жените са високо почитани, занимават се с изкуство, музика и поезия и именно те, а не мъжете, владеят древната писменост тифина, която датира от IV в. пр. Хр. - Б. пр.

188

ела.“ Изпрати телеграмата. Във фойаето се появи Сам Дут, плувнал в пот и широко усмихнат.

- Утре сутринта за Гадамес тръгва автобус. Всичко е организирано прекрасно. По целия път има хотели. Шосетата са чудесни. - Погледна бледото лице на Джон и се разкикоти.

Обядваха на терасата и тръгнаха да скитат из града: обикаляха тесните търговски улички, наблюдаваха как местните жители седят по праговете на къщите си и пият чай. Вечерта отидоха на крайбрежния булевард. Морето се стелеше спокойно като огледало, а горещият пустинен вятър - гибли - духаше от Сахара и ситни песъчинки скърцаха под краката им. Подминаваха ги тъмнокожи ездачи със загрубели лица и месести устни; сабите им просветваха в лъчите на залязващото слънце.

На другата сутрин пред хотела ги очакваше двуетажен автобус с трапезария, бар и радио. Джон седна на бара. Радиото свиреше валс, а той гледаше палмите край пътя. Важно крачеха камили; мъж, целият увит в бяло, със слънчеви очила, им помаха.

По безцветните хълмове се издигаха малки квадратни постройки, украсени с ярки флагове. Пясъкът скърцаше под гумите на автобуса. Земята беше равна, пейзажът - еднообразен. Над жълтия пясък се стелеше жълто небе. Жълтото слънце висеше над земята като запалена факла. От време на време на хоризонта се мяркаха оазиси, палми и кладенци. В нажежения въздух нереално просветваше Фата Моргана. Някъде далеч се издигаха избелелите голи скали на Джебел. Над пустинята се стелеше изпепеляваща жега. Формите на Вселената се разтваряха във вълните на горещия пясък. В края на пътя се извисяваха самотни кратерообразни хълмове. На моменти се появяваха локви вода - загадъчни водни островчета сред море от пясък.

Мехари - стройни ездитни камили - минаваха край тях, стаили в очите си ужаса от великата пустиня. Забулени мъже стояха в края на оазисите, а радиото свиреше валс.

189

После настъпи нощ. Внезапно, без никакъв здрач, слънцето се скри. Над пустинята на гроздове увиснаха звезди. Автобусът спря пред малък хотел. Изтощен, Джон се строполи в леглото. През прозореца видя дългите сенки на палмите и едно забулено дете, взряно уплашено в чужденеца.

И отново настана ден, и отново жълтото слънце увисна над пустинята. Автобусът се движеше бавно. По хълмовете стояха жандарми и равнодушно го проследяваха с поглед. Високо в небето неподвижно висеше жълт правителствен самолет. Джон го забеляза и си помисли за Средиземно море, което разделя и съединява света. Горе, в самолета, седеше пилот и си мислеше какъв ли вятър ще се извие по пладне в ниското; мислеше си и за либийското правителство, което го бе изпратило до далечен оазис, защото някакъв шейх се разболял и се нуждаел от лекарства.

А в Замъка, старинна сграда на морския бряг, либийското правителство заседаваше и мислеше за болния шейх, за пилота и за автобуса, пътуващ към Гадамес. За много неща мислеше либийското правителство. Някъде из Тунизийска Сахара вилнееше тиф. По затворените граници се тълпяха кервани е поклонници. Мъжете от племето туареги носеха дълги плитки, където се въдеха гниди, източник на тифа. Правителството трябваше да мисли за всичко: как да накара мъжете от племето туареги да си отрежат плитките, как да спре браковете между деца в оазисите, как да добие вода сред сухите пясъци на Сахара.

Зеседавеше в Замъка, в древната кула. Купчини бумаги лежаха по бюрата и правителството знаеше всичко: знаеше, че в Мисурата79 една жена е родила незаконно дете и търси начин да го обяви за законно; знаеше, че негър от вътрешността на Африка иска да се засели край кладенец в съседство

79 Мисурата - град на Средиземно море, на около 150 км източно от Триполи. - Б. пр.

190

с египетската граница; че в отдалечените оазиси бушува трахома - проклятието на Африка.

Около голяма маса в Замъка заседаваше либийското правителство, което знаеше, че на хората в пещерите са им нужни училища и землемер; че в Лептис магна е намерена затрупана под земята къща, която трябва да се разчисти; че водата в оазиса Марзук съдържа сол; че в оазиса Бу-сабат са открити следи от петрол. Правителството знаеше за подземната енергия, която течеше под цяла Сахара, за руините на старите градове и за жените от племето туареги, които командват мъжете.

Знаеше за белите и жълтите, за кафявите и черните народи на пустинята, за киностудията, която иска да снима филм там, и за пътуващия в автобус през Сахара Джон Роланд, чието име всъщност е Абдул Керим. Правителството знаеше всичко. Те-леграфистът в Гадамес, гарнизонните офицери и портиерите на хотелите знаеха, че Абдул Керим, принц от Османския двор, пътува за Гадамес и че правителството знае за неговия произход и уважава инкогнитото му.

Правителството знаеше всичко, което се случва в пустинята и в Либия. Но какво се случва във Виена, правителството не знаеше. Беше му все едно какво става там; за него нямаше никакво значение, че една руса жена купи от голям магазин на Грабенщрасе „Чудото на Сахара“, дебел атлас на лЛибийската пустиня. После тя седна в дневната си с еркер, приведе се над книгата и проследи с пръст пътя от Триполи до канарите на Джебел, през оазиса Наблус и крепостта Тгутта80, като се спря на Гадамес, перлата на Сахара. По-късно тя прелисти дебелата книга, а телеграма, накъсана на парчета, се озова в кофата за смет.

Правителството на Либия не знаеше нищо по въпроса, а и не го интересуваше.

80 Тгутта - крепост на около 100 км източно от Гадамес. - Б. пр.

Джон също не знаеше за това. Той седеше до радиото в бара на двуетажния автобус. Сух вятър блъскаше по прозорците, вихрушки от убийствен пясък се извиваха над пустинята, изпепеляващото слънце висеше в жълтото небе. Някога из пясъците на голямата пустиня се бяха сражавали войските на Османската империя, но беше по-добре да не мисли за това, защото камъните бяха мъртви и неподвижни, а палмите на Гадамес изникнаха на хоризонта като зелен мъх и протягаха клони към небето.

Автобусът заобиколи стара крепост и спря рязко. От крепостта излезе мъж със забулено лице и засмени очи и пое куфарите им. Джон и Сам го последваха. Насред площада, заобиколена от палми, се издигаше едноетажна, тясна червеникава сграда с изящно извити меки линии. Хотел „Айн ал-фарас“ - „Окото на коня“.

Джон влезе. Слугата отнесе куфарите им в стаите. Джон спря до рецепцията и служителят попита:

- Господин Джон Роланд?

Джон кимна учудено.

- Пристигна телеграма за вас, сър.

Джон пъхна запечатания лист в джоба си, излезе в малката градина, където в палещата пладнешка жега земята миришеше на огън, и едва там я прочете: „Аз съм чисто и просто една жена. Не искам да командвам мъже. Азиаде“.

Джон сгъна телеграмата и излезе от градината. Стаята беше жълта като пясъка в пустинята. Някъде в един град, наречен Виена, живееше жена на име Азиаде, ала всичко това сега му изглеждаше нереално, далечно и разпиляно като пясък от вятъра.

192

Двайсет и втора глава

Доктор Курц тръгна на обиколка из санаториума си. В стаята за забавления пищни румънки играеха бридж. В читалнята писател нервно прелистваше вестници и се оплакваше от главоболие. На балкона цял отряд възрастни пациенти разгорещено обсъждаха шизофренията и диабета.

Курц излезе в градината. По пейките меланхолици спореха за самоубийството. Той им се усмихваше любезно, с разбиране и им предписа разтривки с оцет, а на нервния литератор -съвременна диета. На жените, страдащи от депресия, препоръча да общуват с мъже. С годините бе натрупал голям положителен опит. Жените бяха като непълнолетни деца, само дето по-лесно се поддаваха на лечение. Опитният невролог си знаеше работата.

Всяка жена може да бъде покорена, но не всяка си струва усилията.

Доктор Курц довърши обиколката и се върна в кабинета си. О, да, беше сигурен, че може да се сдобие с всяка жена. Представляваше чисто математическа задача, все едно е уравнение с малко неизвестни. Курц седна пред писалището и вдигна слушалката:

- Сестро, зает съм с научна работа. Не желая да ме безпокоят.

После кръстоса крак върху крак и запали цигара. Научната работа се наричаше „Азиаде“.

„Красива жена - помисли си Курц - съблазнителна жена.“

Усети приятен гъдел по върховете на пръстите си. Инстинктът на опитен невролог му подсказваше, че в брака на

193

Хаса назрява криза. Самият Хаса, естествено, изобщо не се досещаше, както винаги впрочем. Курц обаче съзираше брачната криза в невидими знаци от ежедневието. В жестовете на Азиаде, в тихите, стаени усмивки, в потрепването на клепките й - Курц забелязваше във всичко тайните признаци на душевен конфликт.

Друг мъж? Курц поклати глава. В обкръжението на Азиаде нямаше други мъже. „Жената просто е отегчена - постави доволно диагнозата Курц. - Животът с Хаса е твърде скучен. Липсват й приключения, но още не го съзнава.“

Взе телефонната слушалка. Осем пъти набра номер, осем пъти се усмихна на невидимия човек от другата страна и осем пъти повтори:

- Драги приятелю, в събота организирам скромно увеселение. Не, нищо специално. Ще дойдат Хаса, Захс и Матушек. Да, милостивите дами също са поканени, разбира се. Да, в смокинги. Много ще се радвам.

В осем и половина в събота Азиаде влезе в ярко осветения апартамент на Курц в квартал Ратхаус. Хаса крачеше до нея. Твърдата яка притискаше врата му, а колосаната риза се издуваше пред гърдите му. Азиаде огледа лъснатите до блясък мебели и отворен шкаф с цяла батарея бутилки.

Из въздуха в голямата осветена стая се носеха думи като малки сиви птички. Синкав цигарен дим обвиваше лицата и им придаваше загадъчност.

- Един коктейл - предложи Курц и Хаса пое чашата.

В широки фотьойли седяха гримирани жените с голи рамене и блестящи очи. Азиаде хвърли поглед към огледалото. Тя също беше гримирана и нейните рамене бяха изложени на показ. Външно по нищо не се отличаваше от тези жени, които имаха безброй мъже и пиеха коктейли.

Мъжете стояха като статуи с чаши в ръка. Думите им звучаха нереално, призрачно и чуждо. Жена със строг профил

194

и болезнено сгърчено сякаш от непоносима болка лице водеше в ъгъла странен разговор:

- Това беше в повече. Гледа ли спектакъла?

- Не - отвърна млад мъж и махна с ръка. - Но има книга. Чела ли си я?

-Не.

Азиаде не разбра дали двамата си говорят един на друг.

Г остите приличаха на членове на непозната секта. Магически отпечатък бележеше движенията им. Мълчаливият процес на изпразване на чашите напомняше тайнствен ритуал. Хората плуваха в мъглата от цигарен дим като силуети от театър на сенките. Понякога всички млъкваха едновременно и се споглеждаха, все едно бяха съзаклятници на среднощна среща.

- Фондовата борса - един от вълшебниците с плешиво теме вдигна многозначително показалец - е пулсът на икономиката, барометърът на обществения живот. Всеки трябва да го преживее. В Париж или в Лондон.

Никой не го слушаше и той млъкна, все още вдигнал показалец.

- Да - промърмори уплашено Азиаде и отиде в ъгъла.

Прислужница с бяла престилка й поднесе чиния със сандвичи - многоцветни и многъгълни като старинна мозайка. Азиаде си взе един. Някакъв лекар се приближи до нея и започна да й разказва за пътуването си до Женева.

- Никой не би спорил - отсече той и се озърна като победител, - че Швейцария е красива само през зимата. Посещавали ли сте Сейнт Мориц или Ароза? Миналата година отседнах в хотел „Чуген“.

- Не съм - отвърна Азиаде и се засрами, че никога не е отсядала в хотел „Чуген“. - Страхувам се от снега. Студът е пратеник на смъртта.

Две очи я изгледаха съжалително през димната пелена.

Донесоха студен пунш в кристална купа - приличаше на голям ароматен басейн. Г остите го заобиколиха като плувци

195

преди старта. В ръката на доктор Курц просветна грамаден сребърен черпак. Лицата на гостите поруменяха, гласовете им се извисиха.

- Средиземноморският проблем още не е разрешен -съобщи някой много високопарно.

Дребен мъж си избърса очилата и извика властно:

- Днешната жена утре ще стане вчерашна жена.

Разнесе се гръмък смях.

След осмия сандвич Азиаде стана и тръгна да обикаля апартамента. По тъмните ъгли седяха мъже и жени, плътно притиснати един към друг. Мъж в омачкана риза седеше сам на дивана, стиснал глава. Хаса стоеше край камината между две жени с чаши в ръце. Виждайки Азиаде, вдигна приветствено чашата си към нея. В отговор тя кимна весело. Отнякъде изникна доктор Курц.

- Как сте, милостива госпожо?

Държеше се, сякаш в Земеринг никога не бе възниквал инцидент.

- Много добре, благодаря.

Азиаде обаче помнеше Земеринг и се измъчваше от угризения.

Вървеше редом до Курц и ненадейно се озова пред странна картина в празна стая.

- Ван Гог, оригинал - гордо обяви той. - Усещате ли суровото опиянение на линиите?

Азиаде не усещаше нищо. Виждаше платно с ярки петна и кимна почтително.

- Така ще го видите по-добре. - И той угаси лампата.

Сега стаята се осветяваше само от слаба странична

крушка, огряваща картината. Азиаде седна в един фотьойл, вдигна глава и се взря в платното. Нищо. Картината само я отегчаваше. Стаята беше празна, но вътре се носеше леко ухание на парфюм. От съседното помещение долетя шумен смях.

196

- Какво правите по цял ден, Азиаде? - е ласкав глас попита Курц.

- Чета за Африка.

- За Африка? - заинтригува се той.

Жени, които четат за Африка, едва ли водят щастлив семеен живот.

- Да - оживи се неочаквано Азиаде. - За Сахара. Странна земя. Сигурно е много красива. Чували ли сте за Гадамес?

- Не - удиви се искрено Курц.

- Гадамес е оазис в сърцето на Сахара около свещения кладенец Айн ал-фарас. Там живеят всичко на всичко седем хиляди души, но се делят на много касти - благородни ахрари, берберхамрани, чернокожи атари и хабиди, някогашните роби.

- Нима? - възкликна доктор Курц. - Далечен оазис в пустинята! За това четете значи! Там има ли жени?

- О, да, има жени. Живеят върху покривите и всички покриви са свързани. Не допускат мъжете на покривите, а жените не бива да излизат на улицата. Между покривите и улиците се намират стаи, където мъжете се срещат е жените. Странен свят. Понякога ме обзема усещане, че някога съм била там.

- Странен свят - повтори Курц.

Стоеше пред нея в полумрака на пропитата е парфюм стая. Неочаквано се наклони напред.

- Азиаде - хвана я за ръцете, - не само в Гадамес… И тук хората са разделени от покриви и улици. Дори по-строго, отколкото в Гадамес. Няма път от една душа към друга. Хората са обречени на самота, било в Сахара, било тук, в каменната джунгла на големия град. - Приведе се съвсем близо до Азиаде и прошепна: - Жената е самотна в брачното ложе и странникът е самотен в ежедневния свят. Рядко, много рядко, като по чудо мълния пронизва мрака…

197

Не продължи. Улови лицето на Азиаде и притисна устни към нейните. Тя се изви яростно, ала той я придърпа към себе си и ръцете му обгърнаха тялото й. Опря главата й в гърдите си и горещото му дихание опари врата й.

Внезапно Азиаде отметна глава нагоре. Пред Курц блеснаха две изпълнени с бяс очи. Тя го сграбчи за гърлото и рязко се оттласна, забивайки колене в стомаха му. Разярените й очи се превърнаха в тесни цепки. Неочаквано изсвири кратко и остро като хищна птица и впи зъби в нещо меко. Ужасен, Курц се отдръпна. Опитваше се да се избави от малкото подивяло тяло,вкопчено в него.

Раздруса раменете й, обзет от вледеняващ страх. Двамата се боричкаха мълчаливо в полумрака на задушната стая. У Азиаде вече не бе останало нищо човешко. С омразата на разярено животно тя заби зъби в плътта на този чужд човек и усети солен вкус в устата си. Курц се олюля.

Азиаде го отблъсна рязко и застанала в средата на стаята, отпусна глава и избърса устните си с кърпичка. По страните на Курц се стичаше широка кървава струя. Той се строполи изтощено във фотьойла с позеленяло, потресено лице.

Азиаде излезе, без да отрони дума. Прекрачи в ярко осветената съседна стая. Под впечатлението от битката и тържеството на победата очите й все още святкаха гневно. На масата стоеше голяма чаша пунш. Тя я вдигна и я изпи на един дъх. За пръв път в живота си вкусваше алкохол. Усети как хиляди огнени копия се забиват във вътрешностите й.

Случвали се значи такива неща - дори в истинския живот! Приятел на съпруга й да посегне да я съблазни! Тя застана пред огледалото. Чувстваше се опетнена, опозорена, омърсена. Лицата на гостите се въртяха пред очите й. Някой се смееше, а смехът му звучеше като нощен вой на хиена. Тръгна напред, стиснала в юмрук окървавената кърпичка.

Хаса седеше на дивана в съседната стая.

198

- От друга страна, понякога се прилага и пълна упойка -обясняваше той. - Но, разбира се, главата трябва да е по-ниско от тялото.

Тя му помаха. Хаса стана веднага и отиде при нея. Азиаде мълчеше. Смяташе, че той трябва да се досети какви думи ще изхвърчат от устата й. Хаса стоеше до нея, широкоплещест и силен, винаги готов да я защити като приказен магьосник. Тя забрави принца и далечния оазис в Сахара. Хаса, нейният съпруг, беше тук. Предстоеше да се случи нещо ужасно и не беше по силите й да го предотврати.

- Хаса - започна тя, - стопанино и господарю мой, твоят приятел, който ни покани в тази къща, наруши законите на гостоприемството. Затвори ме в празна стая, нахвърли се върху мен и се опита да ме изнасили. Мисля, че му отхапах ухото. Иди и го убий, Хаса!

Говореше разпалено и дрезгаво. Той я гледаше смаяно.

- Какво ти е, Азиаде? - Забеляза окървавената кърпичка в ръката й. - Откъде е тази кръв?

- Мисля, че му отхапах ухото. Трябва да го убиеш, Хаса! Върви да го убиеш! - Стоеше пред него крехка и самотна, с безпомощно отпуснати ръце и повтори с мрачна възбуда: -Убий го, Хаса! Убий го!

- Отхапала си му ухото? Божичко, ти наистина си дивачка!

- Трябваше да му прегриза гърлото, но аз съм само жена. Убий го, Хаса, той ме оскърби.

Усмивката му ставаше все по-широка. Тази нощ пи много. Мисълта, че жена му е отхапала ухото на негов колега, му се стори твърде приувеличена.

- Отивам. Но не ме гледай така, плашиш ме.

Тръгна да търси Курц. Пропитата с парфюм стая с картината на Ван Гог беше празна. Най-после откри домакина в белия му кабинет. Навил ръкави, се опитваше да залепи пластир на ухото си.

199

- Твоята ангорска котка ме поодраска - обясни смутено

той.

Хаса поклати глава.

- Невролозите не разбират нищо от превръзки - презрително констатира той. - Дай да видя.

Проми и превърза професионално раната.

- Ама че дива жена имаш! - изхленчи Курц, видимо поуспокоен. - Направо ме обезобрази. Как ще се явя така пред пациентите си?

- Пада ти се. — Хаса си играеше небрежно с хирургическата ножица. - Не бива да задяваш чужди жени.

- Моля? Да задявам? - възмути се Курц. - Какво ти е на-приказвала? Стояхме в стаята на Ван Гог и аз й обяснявах картината. Може да съм си позволил малка волност. Докато говорех, сложих ръка върху рамото й и я докоснах по лицето, не си спомням добре. Тя ми се нахвърли като дива котка, повярвай ми! Като малка фурия! Нали не вярваш, Хаса, че ще понеча да прелъстя жена, след като в съседната стая има двайсет души. Аз и чужди жени! Това е нелепо! Имам достатъчно истерични пациентки. Между другото, утре ще ти изпратя една - богата полякиня с невроза. Най-вероятно рефлексоневроза.

Хаса продължаваше да се смее. Курц беше безобидно създание, а Азиаде имаше харемни разбирания за поведение j в обществото. Такива са източните жени по природа. Изпита известно съчувствие към Курц.

Докато Хаса превързваше раната и обсъждаше рефлексо-неврозата на богатата полякиня, Азиаде седеше върху широ-‘! кия диван в хола, а някакъв мъж с подпухнало лице й | обясняваше същността на съвременната английска поезия: \

- У Голсуърти са въплътени целият трагизъм и цялата аб-1 сурдност на земното съществувание. 1

- Да - съгласи се Азиаде, без да откъсва поглед от затво-1 рената врата. I

Там, зад стената, сигурно ставаше нещо ужасно. Защо не чува викове? Хаса навярно го е удушил или му е разбил черепа е чук и врагът е паднал безмълвно на пода. Ей сега ще се раздаде зловещ писък. Или? Сърцето на Азиаде спря. Ами ако другият е победил и Хаса лежи в локва кръв? Невъзможно. Хаса е по-силен от Курц и несъмнено е по-смел. И освен това Аллах трябва да е на негова страна - тя не се съмняваше.

Вратата се отвори. Азиаде затаи дъх.

- След Оскар Уайлд английската литература става по-земна и по-смислена. Авторите се стремят да се придържат към действителността и предпочитат биографиите и документалните разкази.

- О! - въздъхна Азиаде.

На вратата стояха Хаса и Курц.

Лявата страна на Курц бе покрита е пластир.

- Дребна злополука - засмя се смутено той. - Подхлъзнах се е чаша шампанско в ръка, чашата се счупи и ми поряза ухото. Дреболия, наистина. Колегата Хаса ми оказа първа помощ.

Азиаде стана и тръгна към тях. Курц не я интересуваше повече. Хаса я хвана за ръка и я поведе към прозореца. Тя го гледаше и с треперещи устни прошепна:

- Не си го убил, Хаса? Позволяваш да обиждат съпругата ти? Но ти си ми мъж, Хаса. Сама ли трябва да отмъстя?

- Достатъчно работа си свършила, дете мое - отвърна Хаса шеговито и малко колебливо. - Ти си храбро момиче и аз ти се доверявам. Но не живеем в Азия. Ако убивам всеки мъж, който се отнася по-дружелюбно с теб след няколко чашки, ще стана масов убиец. Все пак сме цивилизовани хора и живеем в Европа, нали?

Курц дойде при тях и със смирен глас каза:

- Милостива госпожо, много съжалявам. Изглежда, попрекалих е алкохола, а вие бяхте малко нервна. Моля за изви-

201

нение. Съвсем забравих, че идвате от харем. Тук, в Европа, веселото настроение не се възприема толкова сериозно.

Азиаде мълчеше. Гледаше в голямото огледало на стената. Ето краката й, ръцете, разголените й рамене, лицето с меките устни, сивите й очи. Всичко това принадлежи на неверника Хаса, който е неспособен да я защити. Изпита срам и мъка. Какво да очаква жена, която цялата се излага на показ през чужди погледи и има цивилизован мъж?

- Следващия път ще се появя в обществото с яшмак. Може пък така да се почувствам в безопасност. Да си вървим, Хаса!

Тръгнаха. Курц ги изпрати до входа.

„Разбирам от психологията само на европейките - помисли си той. - Знанията ми свършват пред вратите на Истанбул.“

Мълчаливо седнаха в колата.

- Твърде темпераментна си, Азиаде - обади се Хаса. -Помниш ли как ме зашлеви?

- Какво, трябва да стана любовница на приятеля ти ли?

- Но, скъпо мое дете. Съвременният човек не хапе.

Азиаде мълчеше. Внезапно Хаса й се стори непоносимо

чужд и далечен. Оградата на парка я гледаше от тъмнината като призрак. Сградите по Рингщрасе започнаха да се надигат. Обитателите им - мъже и жени - бяха диви и безчувствени.

Азиаде се замисли за баща си. Той щеше да избоде очите на всеки непознат, който я види, и да отреже устните на всеки, който я целуне.

- Сърдиш ли се, Азиаде? - Хаса я докосна по ръката. -Повече няма да ходим у Курц, ако не желаеш.

- Да - отвърна лаконично Азиаде.

Срамуваше се от съпруга си, срамуваше се от света, в който живееше, и от непонятните за нея порядки.

Колата спря и те влязоха в апартамента си. Хаса не беше страхливец, Азиаде го знаеше. Ръцете му бяха силни, погледът -прям. Какво го спря да удуши врага? Или поне да го накаже? Та той я обича. Каза, че няма да се засмее никога, ако тя го

202

изостави. А така и не отмъсти за нея. Просто не поиска. Не изпита порив да повали противника, да види как кръвта блика от очите му - очите, дръзнали да пожелаят жена му.

Азиаде, прикрила очи, гледаше Хаса от горе на долу, а той лежеше и я наблюдаваше гузно, но неразбиращо.

- Не се сърди, Азиаде. Повече няма да каним Курц и така слагаме точка. Наистина е противно да прегръщаш чужди съпруги. Радвам се, че си се защитила. Това ще му е за урок. Ти си моето смело и храбро момиче. - Той се засмя самодоволно и затвори очи.

Азиаде обаче продължи да седи в леглото, свила колене към гърдите си и взряна в нощната лампа.

Вече не мислеше за Курц. Сигурно имаше мнозина като него. Палеща болка разкъсваше гърдите й. Тя отпусна глава върху коленете си. Вглъби се в мисли за нецивилизованите мъже, които обаче съвсем точно знаят какво означава чест. Мислеше за Марион, която вече не й се струваше чужда. Мислеше за баща си, за оазиса Гадамес и за този непонятен свят, в който трябва да живее, но не го разбира.

Болката стана непоносима. Капки пот избиха по челото й. Една-единствена мисъл завладя ума й и измести всички други. Вече не мислеше нито за баща си, нито за принца, нито за Марион, нито за чуждия свят около нея. Седеше в леглото, разтворила леко устни, уплашените й очи се взираха в лампата, а тя стенеше тихо като дете. Тази единствена мисъл я изгаряше. Хаса спеше спокойно. Нощната лампа светеше, а Азиаде не преставаше да се пита: правилно ли е да има деца от него.

Заспа на разсъмване. Въпросът остана да виси, но тя се усмихваше. Първите лъчи на изгряващото слънце проникнаха между спуснатите завеси на прозорците и огряха килима.

203

Двайсет и трета глаВа

Колко удивително се преплитат човешките съдби! Континенти и морета свързват в магически кръг събитията и обединяват всички смъртни. Стар уморен паша в Берлин обяснява какво значение имат десените на стари килими и животът на човек на име Джон Роланд, който живее в Ню Йорк, се разклаща.

Виенски лекар се любува на шията на красива жена и жената изгубва вяра в западния свят. Събитията следват своя ход с желязна логика. Мъртви и живи, минало и настояще се свързват в шумен хоровод, неусетно преминават едно в друго и ръководят постъпките и мислите на живите.

Нищо не изчезва в земния кръговрат, изречени преди столетия мисли водят призрачно съществувание сред праха на библиотеките върху пожълтелите страници на стари ръкописи. А после ненадейно се превръщат в реални постъпки, в събития и този безконечен хоровод продължава нататък и обгръща земното кълбо, както брачната халка - пръста.

Преди много столетия храбрият воин Усама ибн Манкуз препускал на бърз кон през пустините на Сирия, по полята на Египет и през селата на Палестина. Десетилетия наред проливал кръв в името на зеленото знаме на Пророка, сражавал се с неверници, дошли от презморски земи да сразят хората на Пророка.

Пред вратите на свещения град Йерусалим воювал с рицарите франки.

Край Едеса, при Ака - навсякъде, където по свещените земи се сблъсквали Полумесецът и Кръстът, се появявал неговият жребец, покрит с броня, и над просторното поле про-

204

ехтявал войнствен вик: „В името на Аллах! Аз съм Усама ибн Манкуз! Идвайте, рицари!“.

Ала когато великият Саладин8’ сключил мир с франките, воинът Усама тръгнал по поръчение на владетеля си по градовете и селата на франките, живял в замъци на чужди народи, наблюдавал чужди обичаи, чул чужди езици и у него съзря-вало огромно удивление.

Минали години. Остарял и изнемощял воинът. Върнал се в двора на владетеля си в Дамаск, погребал меча си и взел в старческите си треперещи ръце перо. За своя владетел, за своите деца той написал великата „Книга с поучения“, в която описал сраженията от младостта си и всичко, което научил за франките, дошли от другия бряг на морето при народа на Пророка, за да го завоюват.

Десетилетия наред препрочитали тази книга арабските рицари, които воювали срещу франките. После обаче хората забравили „Книга с поучения“ .

Минали векове. Мъдрите ръкописи събирали прах в библиотеките. Никой не си спомнял за храбрия воин Усама ибн Манкуз, докато западни учени не открили „Книга е поучения“ сред купчини древни манускрипти. Учените с труд разчели стария ръкопис, а след като го разчели, го издали със свой коментар. Така изпод руините на миналото отново се надигнал воинът Усама.

Сред океана от книги в огромната библиотека Азиаде попадна съвършено случайно на „Книга с поучения“. Подавайки й ръкописа, библиотекарят се усмихна - красива млада жена се интересува от наставленията на преминал в небитието арабски воин.

81 Саладин (Юсуф Салахаддин ибн Аюб) - султан на сарацините в Сирия и Египет през XII в.; най-силният и благороден противник на кръстоносците. - Б. пр.

205

У дома, сгушена на дивана, Азиаде разтвори книгата. I Древният арабски език й се стори странен и чужд. Четеше за *

• *41

ловни походи, за рицарски турнири и необичайни произше- ’ ствия, очаровали някогашния воин. Неочаквано Азиаде спря. 1 Усмихната, закима и прочете заглавието на главата, изписано 1 с големи арабски букви: „За обичаите на франките“: j

„Слава на нашия Господар и Създател! Всеки, запознал се j отблизо с начина на живот на франките, би възславил Аллах, задето е сътворил мюсюлманите. Би сметнал франките за животни и като всички животни те притежават само една добродетел - необикновена храброст.

Франките нямат чувство за собствено достойнство, те не познават чувството ревност. Понякога се случва франк да се разхожда по улицата с жена си и да срещне друг мъж. Онзи улавя жена му за ръката, отвежда я настрани и започва да й говори, а съпругът стои и чака разговорът да приключи. Ако продължи твърде дълго, той просто я оставя с чуждия мъж и си тръгва.“

„Много интересно - помисли си Азиаде, - значи още тогава…“.

И заинтригувана, продължи да чете:

„Наблюдавах следното: когато ходех в Наблус до Йерусалим, отсядах в дома на моя приятел Муис, където гостуваха всички правоверни. Един от прозорците на къщата гледаше към улицата. Срещу нея се намираше домът на търговец на вино, франк, който често отсъстваше. Веднъж се върнал вкъщи и сварил чужд мъж да лежи в постелята на съпругата му.

- Какво правиш тук с жена ми? - попитал търговецът н& вино.

- Пътник съм и се отбих да отдъхна - отвърнал непозна тият.

- А защо си в леглото ми?

- Видях, че завивките на леглото са отметнати, и легнах.^

- Но съпругата ми лежи до теб - възмутил се стопанинът

- Е… леглото е и нейно. Не мога да й забраня да легне в собственото си легло.

- В името на вярата ми! - извикал търговецът. - Ако те видя още веднъж тук, ще се счепкаме сериозно!

До това се сведе най-силният изблик на гнева и ревността му!“

Азиаде отпусна глава върху облегалката на дивана и се разсмя. Луд народ са били тези франки! Храбри на бойното поле и нито капка мъжко достойнство. Векове бяха отминали от времето, когато мъдрият воин бе изучавал техните обичаи. Много промени бяха настъпили оттогава, непроменени бяха останали само мъжката душа и причините, поради които мъжете позволяваха на жените си да ходят по улиците с открити лица.

Хаса беше истински франк - още един такъв случай и той сериозно щеше да се скара с колегата си Курц, задето е целунал жена му!

Големият ръкопис вече не й се струваше архаичен. Азиаде продължи да чете:

„Друг пример - веднъж посетих банята в Тир82 и си взех затворена кабина. Тъкмо се изкъпах, прислужникът ми влетя вътре и изкрещя:

- Господарю! Не е за вярване! В тази баня има жена!

Хукнах към общата зала. И действително - млада жена

стоеше до рицар франк, баща й. Не повярвах на очите си и попитах един приятел:

- В името на Аллах! Това наистина ли е жена? Искам лично да се увериш!

Приятелят ми се приближи до девойката и пред очите ми се увери, че наистина е жена. А франкът се обърна и ми каза:

- Това е дъщеря ми. Майка й почина и няма кой да я изкъпе. Затова я доведох тук да я изкъпя.

82 Тир - оживено средиземноморско пристанище, днес на територията на Южен Ливан. - Б. пр.

207

- Правилно си постъпил - рекох. - Дано небесата те възнаградят.

Ала в сърцето си помислих: „Вижте, правоверни, какво голямо противоречие има - франките не знаят какво е това чест, не познават чувството ревност и все пак блестят с невероятната си смелост, макар че смелостта се ражда от страх да не изгубиш честта си. Аллах да ги прокълне.“

Азиаде затвори книгата. Неотдавна самата тя ходи на плаж. Умря от срам, защото непознати мъже видяха полуго-лото й тяло. Не, Хаса не е безумец. Просто е франк, точно като рицарите, които Усама вземаше на подбив. Нищо у него не напомня за предците му, които са живели в Сараево и са защитавали жените си. Хаса вече е част от този свят, където се е родил и където се чувства добре. Не е виновен, че Азиаде разбира воина Усама и се присмива на франките, които си тръгват и оставят жените си сами да говорят с чужди мъже.

Азиаде се замисли. Между нейния свят и света на Хаса зееше огромна пропаст и над нея нямаше мост. Хаса не е виновен и за това. Несправедливо е да го наказват, щом всички наоколо постъпват така.

Въздъхна. Не, Хаса не е мъжът, който може да бъде баща на децата й.

Погледна „Книга с поучения“.

Като в някакъв приказен хоровод тя се видя как върви редом с воина Усама ибн Манкуз, с баща си и с османския принц, който сега се намира в оазис и се нарича Джон Роланд. Сякаш виждаше пред очите си как този вълшебен хоровод продължава през вековете и обхваща земното кълбо, както брачната халка - безименния пръст.

Как загадъчно се преплитат мислите на хората, техните сънища и въображение!

В кафене „Ватан“ в Берлин старият паша седи пред чаша с изстиващо кафе. С изморени очи той гледа индийския професор зад тезгяха и мисли за принца, оказал се твърде слаб да

208

завоююва неговата дъщеря, същата тази дъщеря, която живее е неверник и още не е забременяла.

На нисък кръгъл стол в кабинета си седи доктор Хаса. Богатата полякиня пред него се оплаква от рефлекторна невроза. Той обработва килиановите й точки и си мисли за Азиаде, която в съседната стая чете непонятна арабска книга и се смее с глас. Мисли за нея с огромна любов и известна тревога, защото тя е двайсет и една годишна и е дива - нужно е да я направлява в света на европейските традиции.

На терасата на кафене „Ринг“ седи Марион. Тя има загоряло от слънцето лице и с надменен поглед наблюдава как капят листата на дърветата; мисли за отиващото си лято, мисли за Фриц, който я напусна, мисли за съсипания си живот. Мисли също и за Хаса, и за неговата красива млада жена, която срещна в Земеринг в злополучния ден, когато в стаята й влетя онзи луд, твърдейки, че е принц, и се опита да я отведе. Марион се усмихва тъжно и клати глава: лудият, въобразил си, че е принц, е по-щастлив от нея с цялата й красота и младост, и съсипан живот.

През няколко улици доктор Курц седи в задимената иг-рална зала на едно кафене. Лицата на хората са бледи, жените са гримирани. Доктор Курц слага картите на масата и се привежда настрани към доктор Захс:

- И все пак колегата Хаса има красива жена.

- Много красива - съгласява се доктор Захс.

- Но с толкова странен нрав - продължава доктор Курц. -Не разбирам Хаса. За какво може да се говори с тази жена. Тя е стена - чисто и просто стена. Друг свят! Каквото и да твърдиш, колега, азиатците са много по-различни от нас. И никакво възпитание не помага. Не съм ли прав? Когато тази жена седи и тъпо гледа пред себе си, ме обхваща ужас за Хаса. Трудно е човек да си представи на какво е способен този непознат за нас манталитет. Все едно се е оженил за ескимоска

209

или за негърка. Мястото й е в харем, в обкръжението на паша или принц. Между другото, неотдавна в Земеринг имах такъв случай. Един луд заяви, че е турски принц. Ето ти нещо точно за фрау Хаса. Ха-ха-ха!

Докато доктор Курц се смееше, пред портите на Г адамес сред широко каменно поле седеше Джон Роланд в пълно неведение относно миелите и тайнствените образи, кръжащи около неговата особа, относно хората в далечни страни и неведомите, непонятни представи, свързани с тях.

Седеше на нисък камък. Пред него се стелеше Сахара -тъжна, самотна и камениста. Горещ вятър брулеше мъртвите камъни като палещо дихание на призрачен гигант. Пред Роланд се издигаше каменният идол Ал-Еснам - тайнствената врата към Сахара, древен, стар, загадъчен, сякаш оставен там от циклоп.

Отдясно и отляво се намираха бедняшките шатри на туа-регите. Пред тях седяха, увити от главата до краката, яки, мършави мъже и с презрение наблюдаваха чужденеца. Нагорещената земя миришеше на изгоряло. Някъде в далечината, към границата с Тунис, се движеше керван. Гледани оттук, камилите приличаха на пясък, подет от вятъра. Носеха златен прах от Тимбукту, благовония от Гат, слонова кост и щраусови пера от далечния юг.

Стройна жена с открито лице и разголена гръд излезе от една шатра и тръгна към Роланд. Големите й тъмни очи св взряха в далечината към пламтящата самотна шир от пясък 1 камъни. Тя пое дълбоко дъх и каза:

- Тук е красиво, страннико. Няма по-красиво място н света.

- Да. - Роланд вдигна очи към смуглата жена с разголена“ гръд. - Ти си от племето туареги, където жените управлява1 мъжете?

Тя кимна:

210

- Преди много столетия мъжете и жените от нашето племе се скарали. Жените оставили мъжете си и заминали. Отнесли оръжията и камилите. Мъжете тръгнали след тях. Избухнала ужасна битка и жените я спечелили. Оттогава ние държим властта и за да не забравят, че са ни подчинени, ги караме да забулват лицата си. - Жената замълча за момент и продължи гордо: - Така разказваме на чужденците. Но това е лъжа. Никаква битка не е избухвала. Просто е добре мъжът да бъде под женска закрила. Беден и жалък е мъжът без жена. Безцелно скита из пустинята, краде и убива и никой не иска да вижда лицето му. Намира дом и защита само в шатрата на жената и затова сме заслужили тази чест.

- Да - съгласи се Джон. - Беден и жалък е мъжът без закрила!

Той стана и тръгна из каменистото поле. Горещият вятър биеше в гърба му. Навлезе в оазиса. Тесните улици приличаха на гробници. Хаотично се издигаха триъгълни покриви. Край него минаваха негърки с по три сини линии върху слепоочията и с все още приведени гърбове, като спомен от робството.

Около квадратния кладенец Айн ал-фарас шумяха палми. Старец със сълзящи очи седеше до водния часовник.

- Айн ал-фарас - посочи той - е свещен кладенец. Наречен е така в чест на кобилата на Пророка. Този воден часовник е тук от четири хиляди години и винаги е бил точен.

Джон потрепери - тук, на края на света, отмерваха времето в хилядолетия.

Върна се в хотелската стая. Сам Дут вече спеше. Пишещата машина приличаше на зейналата паст на зловещо чудовище с четири реда зъби. Джон се съблече. Падна мрак. В оазиса цареше космическа тишина. Джон лежеше с широко отворени очи, взрян в тъмнината. Луташе се между два свята, неизменно преследван от своите безпокойства като мъжете от племето туареги, които се скитат из пустинята, крадат и убиват.

211

Внезапно откъм пустинята се разнесоха ужасни звуци -първо тихо, после все по-силно. Джон се заслуша. Вик и плач разцепи тишината в стаята. Сякаш всички сахарски демони се биеха пред хотела. Той се надигна в леглото. Далечният плач постепенно премина във високо ридание.

„Рул - помисли си Джон, - нощният призрак на пустинята, ужасен вихър от милиарди бързо изстинали песъчинки.“ Потрепери. Като дете беше слушал за ужасните демони на пустинята. Дали майка му, дали дойката му беше разказвала, вече не помнеше.

В древни времена, преди да се появи Пророка, в Сахара властвали боговете на пустинята. Когато отрядите на Мухаммад покорили света, те прогонили боговете на пустинята и ги превърнали в демони. До полунощ в света на пясъците властва словото на Пророка. После от пясъчните дюни се надигат древните демони. Със стонове и плач се промъкват, нападат странниците и отклоняват скитниците в погрешна посока до часа на първата утринна молитва, която ги пропъжда обратно в пещерите.

Джон се тресеше като лист. Скочи бързо от леглото и се облече. Някаква неведома, могъща, древна сила го теглеше навън към магическите гласове на нощта.

Празнотата на стаята го потискаше.

Излезе от хотела и с пълни гърди дълбоко вдъхна хладния нощен сахарски въздух. Луната огряваше палмите и сенките им приличаха на вкаменени великани. Джон крачеше из безлюдния оазис, мина край свещения кладенец, заобиколи пазара за роби със зарешетени клетки.

Стигна до водния часовник и спря на осветения от луната площад. Вдясно се издигаше Джама ал-кабира (Голямата джамия). Гласовете на демоните заглъхваха в далечината. Джон спря и изтри чело с длан. Вратата на джамията зееше отворена, сякаш бе врата към вечността. Привлечен все от същата сила, той влезе. Керосинови лампи осветяваха вътреш-

ния двор. Колоните се издигаха като окаменели роби. Джон потрепери. Не беше влизал в джамия, откакто напусна родината.

Събу си обувките.

Върху килима седеше старец и четеше Корана. В мъждукащата светлина на лампите приличаше на мумия. Мумията стана и се поклони.

- Искам да се помоля - каза Джон.

Старецът раздвижи сухите си устни.

- Ето - посочи той минбара83, - киблата84 е насам. Ако се молиш, и аз ще се моля с теб. Аз съм имамът на тази джамия.

Джон не го слушаше. Коленичи. Всичко наоколо изчезна, все едно потъна в пропастта на небитието. Челото му докосна пода. Устните му зашепнаха полузабравени думи. Загуби представа колко дълго се моли - час или повече. Времето се измерваше е хилядолетия. Седна по турски на килима, впери взор в трептящата светлина и почувства в душата си покой. Струваше му се, че се разтваря в тишината на старата джамия.

Старецът също бе спрял да се моли и сега го наблюдаваше с любопитство. Свещената книга лежеше върху коленете на имама.

- Мир вам, принце.

Джон трепна. Това наяве ли се случваше, или просто му се присънваше?

Стана.

- Знаеш кой съм?

- Градът ни е малък, принце. Знаем всичко за чужденците, които пристигат в пустинята с колите на Сатаната. Канех се

83 Минбар - издигнато място в джамията, откъдето се чете петъчната молитва. Наподобява каменния престол, от който Пророка е произнасял проповедите си. - Б. пр.

84 Кибла - посоката, в която мюсюлманите се обръщат по време на молитва - към Мека. - Б. пр.

213

утре да дойда при теб, да те поздравя и да те предупредя. Защото от дълго време си тук и живееш като куче без молитва. Аллах обаче се смили над годините ми и те изпрати тук. Хвала Нему!

Джон огледа старческите бръчки по лицето на имама.

- Някога - отрони тихо той - този оазис и цялата земя край него принадлежаха на предците ми. А сега аз съм тук самотен в праха пред нозете на Аллах. Светът ме отхвърли и аз съм отломка от рухнала къща.

Имамът мълчеше. Сведе очи, боядисаните му с къна нокти проблеснаха в светлината на керосиновите лампи. Страх обзе Джон.

- Аз съм пътник, който не намира покой. Чужденец в друг свят.

- Абдул Керим - подхвана старецът и вирна рошавата си брада, - твоите предци живееха край Босфора и ни управляваха. Изпратиха войска и разрушиха домовете ни. Сега ти коленичиш в праха пред нозете на Аллах и един Той знае истината. Аз съм обикновен жител на пустинята, а ти си принц от разрушена империя. - Изсумтя кратко и сърдито. Ръката му се плъзна по рошавата брада. - Светът на неверниците -продължи презрително той, - какъв е този свят? Все едно е пясък в пустинята. Кой се страхува от него? Керваните ни пътуват до Тимбукту, до Златния бряг, до Гат и до черните владетели на Судан. Ние сме прости хора и никога не сме имали дворци край Босфора. Една, че и две години пътува керванът през безкрайните пясъци. През нощта жените ни плачат по покривите на Гадамес. Тъжни песни огласят пустинята. А мъжете са в Тимбукту или на Златния бряг, или при идолопо-клонниците в джунглата. А родината? Тук всеки от нас носи родината в сърцето или в ума си. Тя винаги е там. Човек може да изгуби крак, ръка или око, всичко може да загуби, но не И родината си. Ти живееш в каменни къщи в чужди градове, но нищо не е чуждо в света на Аллах.

- Покой! - възкликна сърдито Джон. - Къде да го намеря, старче?

Имамът го изгледа учудено.

- В дома, който сам ще си построиш.

- В моя дом живее друг.

Старецът замълча и стисна лукаво устни.

- Аз съм само един беден човек от оазиса Гадамес. Ала светът е пълен с чудеса. Канех се утре да дойда при теб, но Аллах те изпрати при мен още тази нощ. Тъкмо днес един мъж в мундир донесе писмо, в което става въпрос за теб. Прочетох го на вярващите и всички се удивиха от чудото на Аллах. Велика е силата на Всевишния. Писмото е пристигнало от страната на неверниците дотук, в шатрите на покоя, само за един час. Ето, прочети го. Аз не разбирам смисъла му, аз съм прост човек.

Лист омачкана хартия се озова в ръката на Джон. Той го разгъна и прочете:

„Радио Австрия, Виена. Гадамес през Триполи. До мъдрия имам на Голямата джамия. В името на Аллах. Принц Абдул Керим от Османовия род е сред вас. Посетете го. Закриляйте го. Бдете над него. Кажете му: „Мир вам.“ Къщата му се гради. Аз следя за това. И ако Аллаху е угодно, той ще се засели в този дом. Азиаде, дъщеря на Ахмед от рода Анбари“.

Джон сгъна телеграмата.

- В името на Аллах! - възкликна той. - Аз съм мъж от племето туареги. Нещастен и жалък е мъжът, ако жена му предлага дом. В това е нейната чест и заслуга.

Поклони се и излезе от джамията. Имамът го проследи със замислен поглед. После се моли дълго и пламенно - за принца и за дома, който му градят, за керваните, прекосяващи пустинята, за мъжете на война, за оазиса Гадамес и за всички вярващи на Изток и на Запад.

215

Двайсет и четвърта глава

тъй че, уважаема ханъм, понеже не сте близо до мен и следователно не можете да ме замерите е нищо тежко или да скъсате стодоларова банкнота, или да ме заплюете, събирам смелост да ви пиша. Вече четири месеца ние с Роланд обикаляме пустинята и оазисите и водим жалкия живот на нецивилизовани, бездомни номади. Джон свърши много бързо работата си и продуцентът реши да заснеме всички външни сцени на място. Затова странстваме от едно място на друго в компанията на актьори и режисьори и сме като пътуваща трупа.

Този живот ме потиска, още повече че предците ми - за разлика от вашите - не са чергарски воини, а почтени гръцки патриции, уважавани и спокойни хора. Отслабнах с десет ки-j лограма и никак не мога да свикна с арака - финиковата ракия,

- но това, уважаема ханъм, едва ли ви интересува.

В момента сме на края на човешката цивилизация и заснемаме с пълна скорост външните сцени. Каскадьорите ловко падат от камили, а диваците вече осем пъти отвличаха глав- ? ната героиня, за жалост обаче всеки път лентата се осветява.

Човешкият живот, ханъм, винаги е в ръцета на Господа, но се страхувам, че тук Божията ръка малко се престарава. Вчера открих скорпион в леглото си, което ме наведе на мисълта за Отвъдното. Ако това продължава, ще се оттегля от ак- * тивния живот и като отшелник или аскет, отказал се от света, ще завърша дните си в свещената планина Атос, отдаден нв| набожни размишления. А отговорността за по-нататъшната: съдба на нашия приятел Джон Роланд, о, достопочтена ханъм, поверявам на вас.

„Постъпвай според своите обичаи“, казва свещената книга на вашата религия. Но правилата, по които живее Джон, трудно биха могли да се нарекат правила и ако не го обичах като собствен син, щях да го оставя на произвола на съдбата. С такъв набожен плам посещава всички тукашни джамии и толкова неприлично дълго се заседава там, че почтените членове на нашия екип са обзети от вълна на възмущение.

Вчерашният инцидент обаче предизвика сериозните ми съмнения в неговия разсъдък. Предпочитам да го виждам пиян, макар в никакъв случай да не съм привърженик на злоупотребата с алкохола. Та вчера, след като приключи работата по диалога между похитената героиня и дивия разбойник, заедно с други членове на екипа излязохме да се разходим из оазиса с напразната надежда да намерим малко или повече подходящи статисти. Трябва да знаете, о, уважаема ханъм, че хората тук са много глупави и нямат представа как да се държат в ролята на араби. Е, срещнахме един местен дрипльо с мръсна зелена препаска. Джон заговори това жалко същество и ние решихме, че се опитва да го наеме. Доколкото схванах от откъслечния разговор, скитникът твърдеше, че произхожда от рода на Пророка, току-що бил на поклонение в Мека и сега се връща вкъщи. След което - готов съм да потъна вдън земя от срам, ханъм, - след което Джон прегърна този немит дивак, седна е него под сянката на една палма и подхвана беседа за чудесата на свещения град Мека. И всичко това пред очите на членовете на нашия екип. Представете си, ханъм! Гражданин на Съединените американски щати прегръща местен скитник!

Всички веднага си тръгнахме обратно, защото беше ужасно да наблюдаваме сцената. Помощник-режисьорът Муни обяви Джон за полудял. Другите мъже решиха да не се ръкуват с Джон, защото той не беше повече джентълмен. С голям труд успях да ги убедя, че е прекалено пиян и не отговаря за действията си. Само така съумях да спася репутацията

217

му. Но, между нас казано, ханъм, той беше абсолютно трезвен.

Понеже вие, уважаема ханъм, омъжвайки се по любов, сте станали европейка, се обръщам към вас с голяма молба: придумайте Джон да усмири религиозния си плам и да престане така позорно да се прегръща с местните светци. Защото подозирам, че те влияят по определен начин на моя приятел и партньор. Впрочем неотдавна, след осем чаши арак, той заяви, че ще стане баща на вашите деца, а след дванайсетата заразказва нещо за някаква къща, която му строите. Понятие нямам за какво говореше.

Мимоходом ще добавя, че Джон се научи да язди камила и понякога дори качва местни роби - нещо абсолютно нежелателно за член на Нюйоркския клуб на сценаристите. Ваш дълг е да му дадете пример със себе си. При нашата последна среща - сега изцяло признавам колко бяхте права - предпочетохте да останете с вашия достоен и уважаван европейски съпруг (предайте му, моля, моите поздрави, ханъм, и нека Бог му праща много пациенти), а не да последвате един азиатец, едва докоснал се до европейската култура, какъвто се оказа при първото изпитание Джон.

Работата ни тук, ханъм, ще приключи скоро и искам да ви съобщя, че моят клет приятел си е втълпил на път за Америка да прекара остатъка от зимата във Виена. Аз, разбира се, ще направя всичко възможно да ви опазя от неговото азиатско нахалство, но и вие изпълнете молбата ми и го вразумете. Защото, честно казано, пиенето, за което понякога го съдя, е далеч по-безобидно и достойно в очите на гражданите на Съединените щати, отколкото презряното общуване с почитателите на Корана, с местните певци или дрипави потомци на Пророка.

Привършвам писмото си, Азиаде ханъм, с убеждението, че ние с вас ще се разберем, защото и двамата принадлежим на западната култура - вие сте австрийка, а аз - гражданин на

218

САЩ. Бързо се сбогувам с вас, понеже чувам как в съседната стая Джон планира с един местен писар поклонение пред гроба на свещения Сиди Абдул Салям. Трябва да побързам, въпреки че на сянка термометърът е преполовил точката на кипене.

Ваш Сам Дут“

Азиаде сгъна писмото и с наслада помириса шумолящата хартия. Стори й се, че долавя миризмата на изпепелена от слънцето земя. Шарената либийска пощенска марка изобразяваше пустинята, слънцето и крачеща камила.

„Преполовил точката на кипене“, помисли си тя удивено и погледна през прозореца. Валеше сняг. Бели снежинки бавно падаха върху асфалта, а клоните на дърветата се привеждаха под тежестта на снега. Трудно й беше да си представи, че някъде по земята слънцето виси на небето като жълта факла и в пустинята се извиват пясъчни бури.

Азиаде погали писмото. Не, няма да вразумява Джон нито с писмо, нито лично, в случай че пристигне във Виена. Нека и сто пъти да се просне пред трона на Аллах и да води мъдри беседи със съмнителни потомци на Пророка.

Четири месеца изминаха, откакто Джон Роланд седеше пред нея с гордо лице и вяло отпуснати ръце. През това време листата опадаха от виенските дървета, есенната шума шумоля под краката й, все едно бе пясък в пустинята, снежинки падаха от небето, земята побеля.

През тези четири месеца Ахмед паша гостува на дъщеря си във Виена цяла седмица и изрази крайното си неодобрение, задето е отхвърлила принца и още не е забременяла.

През тези четири месеца Хаса стегна куфарите и заведе Азиаде в Тирол. Взе две дълги тъмни дъски и две пръчки, за чието предназначение Азиаде имаше смътна представа. В Тирол тя се уви в кожи и зъбите й затракаха само при вида на снежните полета. Седна в хотелската стая до горящата камина и ужасена се взря през прозореца. А навън, на широката снежна поляна, Хаса постави дъските върху снега, стъпи

219

върху тях, стисна двете пръчки и полетя с безумна скорост през долини и планини, ежесекундно рискувайки да си счупи врата. Носеше шал и мека вълнена шапка, а уверените движения му придаваха особена красота и мъжественост.

Азиаде го наблюдаваше и се гордееше, че докато тя иска, той ще й остане съпруг. И въпреки всичко, седнала до камината, тя трепереше от студ и мислеше за дома, който трябва да построи за принца, а досега не беше положила нито един камък. Хаса, естествено, беше достоен и красив мъж, но несъмнено не беше нейният дом.

Четирите месеца преминаха бързо и еднообразно и само един път обстановката в жилището на Хаса се нагнети за около седмица. Азиаде го помнеше ясно: случи се в средата на декември. Хаса се върна от болницата с усмихнати очи и замръзнал нос.

- Наближава Рождество - лицето му просия като на момченце. - Скоро ще купя коледно дърво и украса.

- Не е нужно - възрази Азиаде. - Не искам.

Очите на Хаса се разшириха смаяно.

- Рождество - започна да обяснява той, - изобщо разбираш ли какво значи? Елха с многоцветни гирлянди и стъклени топки, а под дървото са подредени подаръците. Когато бях малък, Дядо Коледа с дългата бяла брада винаги идваше. Вярвах, че наистина съществува. Наистина ли не знаеш какво е Коледа?

- Прекрасно знам какво е Коледа. Най-значимият празник на християните. Ти обаче знаеш, че съпругата ти е мюсюлманка. Ти също впрочем. Не е нужно да празнуваме Коледа.

- Но, скъпо мое дете - възнегодува Хаса, - Коледа си е Коледа! Не разбираш ли? Празнувал съм я цял живот.

- Добре - съгласи се Азиаде. - Ти си купи коледно дърво, а аз ще отида в Берлин за една седмица да видя баща си. В Берлин има джамия. Отдавна не съм стъпвала в джамия.

Хаса се разгневи. Заснова напред-назад из стаята. Заразказва за детството си. Осъди дивашкия азиатски живот и дори

220

заяви, че Марион, колкото и да е лоша, никога не е възразявала да празнуват Коледа.

- Защо да възразява? - попита Азиаде. - Тя не е мюсюлманка.

Хаса обаче не я чу и продължи да говори за коледното дърво, докато не дойде първият му пациент и се наложи да отиде в кабинета. След като приключи прегледа, силно раздразнен, той тръгна към кафенето да сподели мъката си с доктор Матушек.

- Представяш ли си? - чудеше се той, съвсем объркан. -Тя не иска коледно дърво! А щеше да намери прекрасно кожено палто под него. Представяш ли си?

- Дивачка - засмя се доктор Матушек.

На другия ден цялото кафене знаеше, че съпругата на Хаса е забранила на мъжа си да купи коледно дърво. Щом научи това, доктор Курц застана до масата на Хаса с протегнати ръце и попита съчувствено:

- Клети ми приятелю, какво ще правиш тогава на Коледа?

Салонният управител услужливо препоръча малко кафене

някъде в града. Щяло да работи за нещастниците, които няма къде да отидат в нощта на Рождество.

Хаса не си намираше място от яд и смущение. Азиаде обаче оставаше непреклонна. Затова Хаса прекара коледната вечер у доктор Захс, а Азиаде, самотна, се сви на дивана, увита в топли шалове.

Цяла седмица Хаса обикаля намусен апартамента, но преди Нова година тържествено прости на съпругата си и в знак да примирие й подари коженото палто.

- Но ако имаме деца - строго предупреди той, - ще празнуваме Коледа. Децата не бива да растат като диваци.

- Разбира се - отвърна Азиаде, понеже беше сговорчива жена. - Разбира се, ако имаме деца…

221

После настъпи времето на карнавала - сезонът на танците, на баловете с маски, на книжните гирлянди, конфетите, музиката, модерните тоалети. Хаса се впусна във вихрушката на големите балове, следващи един след друг, или дори по няколко в една и съща нощ. Купи календар на баловете и го за-разглежда със сбърчено чело.

- Бал в Операта - зашепна той, - Виенският бал, Денят на свети Гилгенер…

Цялото великолепие на стария град се разгръщаше пред удивените очи на Азиаде.

За една нощ махнаха всички седалки от партера и от ложите, откъдето проблясваха бижутата на жените. Азиаде видя готическата строгост на Кметството, озарено от празнично нощно осветление. Видя и зали, където достолепни търговски съветници се бяха предрешили като провинциални грубияни, а адвокатски съпруги бяха надянали върху стройните си тела прости носии на селски девойки. Направо не вярваше, че някъде термометърът отмерва на сянка половината от точката на кипене, а Джон Роланд коленичи в праха пред трона на Аллах и разговаря с мъдри учени за свещения Абдул Салям.

Вратата изскърца. Хаса се връщаше от болницата усмихнат, очевидно в добро настроение. Погали Азиаде по косата, а тя вдигна глава и го погледна в очите.

- Вдругиден е Гшнас - съобщи Хаса. - Ще отидем, разбира се.

Азиаде се засмя. Думата „гшнас“ й се стори смешна.

- Няма такова нещо, Хаса. Гшнас не е дума. Невъзможна е за произнасяне.

- Напротив, всички виенчани я произнасят въодушевено.

- Но какво е това, за бога?

Хаса поклати усмихнато глава. Съпругата му беше една малка дивачка. Не беше чувала за Гшнас, моля ви се.

- Гшнас е маскарад. През тази нощ половината виенско гражданство се стича в Дома на творците. Всички са предре-

222

шени и се веселят до полуда. Много е интересно, понеже на съпрузите е абсолютно забранено да се ревнуват един друг, иначе може да стане скандал. Ти ще се облечеш като баядерка, а аз - като неандерталец.

Азиаде гледаше сияещото му лице и се засмя.

- Строго погледнато, на мен не ми трябва да се маскирам, Хаса. Аз и така съм си маскирана. Нося рокли вместо турски шалвари и шапка вместо яшмак. Добре, обещавам да не ревнувам.

Хаса седна до нея и я погали по лицето с меката си топла длан.

- Хубаво ни е заедно, Азиаде - неочаквано каза той нежно. - Идеята да се оженим се оказа чудесна. Добре ли ти е с мен?

- Да, мой повелителю и господарю. Ти си добър мъж. Едва ли може да бъде по-добре.

Азиаде млъкна. Хаса си оставаше вярна машина, чийто механизъм на действие бе все така непознат за нея.

- Понякога мъчно ли ти е за Сараево, Хаса?

- За Сараево? Не - засмя се той. - Там живеят само диваци. Знам, че винаги, когато се смълчаваш и се взираш в нищото, мислиш за джамии, фонтани и мавритански колонади. Но в джамиите седиш върху пода, водата във фонтаните не става за пиене, а в мавританските колони се въдят скорпиони. Бих полудял, ако се наложи да живея в Ориента. Светът на Изтока е болен и разрушен. Много съм размишлявал за него и знам повече, отколкото предполагаш. Там все едно е преизподнята. Тесни влажни улички, къщи, където е невъзможно да живееш, килими, пълни с микроби. Трахома и сифилис вилнеят в селата. Боят с ножове е нормално явление, в мрачните сенки на кафенетата нещо ферментира в груби бурета. Всичко, което прави живота в Ориента поносим, идва от Европа - влаковете, колите, болниците. От Сътворението на света природата заплашва човека и той се бори с нея. Покорявайки

223

природните сили, получава свобода и сигурност. В Европа това почти му се е удало. Дори едрата шарка е част от природата и хората от Запада са я победили. Надвили сме студа и в домовете ни е топло; покорили сме моретата и реките, пространството и времето.

В Ориента обаче човекът е изцяло зависим от стихиите. Един полъх на вятъра - и цели села измират от чума. Ято скакалци или пясъчна буря - и цели провинции са обречени на гладна смърт. Знам! Знам! Край Босфора се възправят дворците на пашите, а пожарите ежегодно унищожават цели градски квартали. И всичко това, защото човекът на Изток още не се е научил да управлява природата. Затова се молят на своя Бог, който само съди и наказва, ала не обича. Не, Ориентът е ад. Отвъден свят, пълнен със скръб, безсилие и болка. Наистина съм щастлив, че живея в свят, победил природата.

Щеше да продължи, но вратата се отвори и влезе дебелият баритон, протегнал ръце към Хаса.

- Хер доктор! — извика той. - Чакам цял час. Налегнал ме е ужасен синузит. Вече не мога да произнеса „м“, а вие тук се радвате на жена си, ах, немирник такъв!

- Ще победим синузита веднага - извика Хаса, скочи от мястото си и влетя в кабинета.

Азиаде остана сама. Думите на Хаса отекваха в ушите й като приглушени удари на ковашки чук. Беше прав за всичко. В Ориента човекът е направо жалко, бедно създание, окаяно и беззащитно пред лицето на природните стихии. И все пак всяка фибра от душата й копнееше за тихото достойнство на живота у дома; за света е мизерни къщурки, мъдри дервиши и умиротворено благоговение; за света, където никой не би посмял да нахълта в стаята, където съпругът и съпругата са потънали в разговор.

В Истанбул престъпници, преследвани от полицията, влизаха при жените си, а полицаите оставаха на улицата и не сме-

224

еха да прекъснат разговора им. Тук някакъв непознат нахълтва в стаята й, а нейният мъж, вместо да го изхвърли навън, тръгва с него да побеждава природата.

Този свят не е лош; впрочем не съществува такова нещо като добър и лош свят. Човек може да е щастлив във всеки един от тях. Но тези светове се различават един от друг, поначало те са разделени, трайно и необратимо вкоренени в своето своеобразие.

Преди стотици години халиф Муауия85 се оженил за жена от пустинята. Довел я в своя град на халифите Дамаск и тя му родила наследник - халиф Язид. Ала щом наследникът за пръв път яхнал боен жребец, жената застанала пред халифа, поклонила му се и го помолила да я върне при племето й в пустинята, защото дългът й в този град бил изпълнен.

- Ние се обичаме - казал халифът - и сме щастливи. Имаш син, който е наследник на престола, твоят съпруг е халиф, притежаваш дворци и прислужници. Какво не ти стига, защо искаш да ме напуснеш?

Жената коленичила пред съпруга си и издекламирала поема:

Шатрата, брулена от ветровете, ми е по-скъпа от всеки дворец.

Залък хляб във моята шатра ми е no-вкусен от отбрани ястия.

Копнея за родната пустиня и никой палат не може да я замени.

Поразен от тези думи, халифът позволил на жена си да замине.

85 Муауия ибн Аби Суфян (упр. 661-680) - основател на Омаядската династия; установява столицата на халифата в Дамаск. - Б. пр.

225

Столетия деляха Азиаде от тази съпруга и майка на някогашен халиф. Ала през столетията се виеше хороводът, който свързва живите и мъртвите.

Да, Хаса е прав. Светът на Запада е сигурен, надежден. Хаса не би се чувствал щастлив другаде. Ала Азиаде принадлежеше на друг свят, свят, изпълнен с различни чувства и представи. И между тези два свята стои Джон Роланд върху съвсем тясно паянтово мостче и я очаква - нея и Хаса, когото тя не може да напусне, макар той да живее в свят, укротил природата.

В съседната стая Хаса отпрати щастливия певец. В приемната чакаха други пациенти. Влизаха, сядаха на стола и описваха оплакванията си на доктора. Хаса пишеше рецепти и даваше съвети. Дори не забеляза как, докато провеждаше слухов тест, започна да си тананика весела мелодийка. За щастие, почти глухият пациент не долови нищо, но медицинската сестра го погледна изненадано и Хаса се изчерви смутен. Животът е прекрасен, той е добър лекар, има красива жена и много я обича. Изпълнява съвестно съпружеските си задължения и никога не пренебрегва жена си. Съпругата му, разбира се, е млада и не съвсем уравновесена. Днес за пръв път поговори с нея сериозно и я убеди, че Европа е прекрасен континент и тя представлява част от него. Животът е прекрасен и прост. На умната жена можеш да обясниш всичко, особено елементарния факт, че свят без едра шарка е по-добър от свят с едра шарка. Ето как трябва да се живее в семейството и тогава няма да има никакви изненади.

Така си мислеше Хаса, а през няколко къщи, в масивна сграда на Карлсплац работници пренасяха тежки талпи, приведени надве под тежестта им. Чистачи миеха и полираха подовете до блясък; сервитьори подреждаха маси; електротехници проверяваха кабелите. Дебелак подгряваше кафемашината. Целият огромен Дом на творците - всичките му зали, коридори и ниши бяха покрити с плакати, картини и рисунки. Дългокоси

226

върлинести младежи рисуваха с въглен върху огромни листове хартия. По разположените навсякъде стойки строиха цели батареи от винени бутилки. В офиса телефонът звънеше непрекъснато. Мъже с отчаяни лица и дрезгави гласове настояваха директорът да им даде пропуски и билети за пресата. Полицаи сновяха из залите и проверяваха плакатите, масите и бутилките за пожарна безопасност.

Голямата сграда живееше свой собствен хаотичен живот: подготовката за Гшнас течеше с пълна скорост.

227

Двайсет и пета глаВа

Ардекини, циганки, баядерки и рицари се тълпяха по широкото ярко осветено стълбище и се стичаха в многоцветен водовъртеж към сградата. Гримирани лица се кривяха като весели маски; с надигналите се колосани нагръдници на фраковете мъжете приличаха на пингвини. От пъстрата тълпа им подвикваха непочтително: „Хей! Келнер!“ От затъмнените ниши се носеше шумен смях или неприлично хихикане. Мъж с голяма триъгълна шапка като на Наполеон, скръстил ръце пред гърдите, стоеше в средата на залата с вид на победител.

Жени в шалвари и шарени поли танцуваха със средновековни алхимици и руски боляри. Самотни аскети с фалшиви бради обикаляха насам-натам, удостоявайки с презрителни погледи околните. По дългите пейки край стените седяха пъстро облечени хора и бършеха потта от пламналите си лица. Един фотограф, застанал в осветена ниша, запечатваше с обектива арлекини, циганки, баядерки и рицари.

Огромната зала напомняше сцена от древна вакханалия. Изпълнени с тайнство, игрите бяха в разгара си. Цялата тази пъстра маса се местеше от място на място, сякаш хората бяха обзети от стремежа ведно с обичайните си дрехи да махнат от себе си и навиците, и мислите си. В грижливо подбраните костюми се разчитаха потиснати желания и срамежливо забранявани фантазии. За една нощ хора, преобразиш се в наполеоновци, боляри или пожарникари, неистово се отдаваха на своите мечти, е желание да ги превърнат в действителност. През тази нощ адвокатът ставаше циганин, апрекарят - рицар разбойник. Душата беше небрежно захвърлена заедно е палтото в гарде-

228

робната, а залите преливаха от възбудени хора, взели си за няколко часа отпуск от съдбата, за да се хвърлят с необуздана страст в океана на сбъдващите се мечти.

Азиаде седеше до тясна маса между мълчалив арлекин и френски маркиз с напудрена перука и дълъг любопитен нос. Тя носеше костюм на циганка, на челото й звънтяха златни пендари.

Хаса беше изчезнал. Само от време на време се мяркаше високата му островърха шапка на алхимик. Веднъж усмихнатото му лице се появи пред нея. Държеше под ръка две жени. Той погледна Азиаде и й се стори, че дори не я позна. След него, в одежди на китайски мандарин, крачеше хирургът Матес, понесъл бутилка шампанско под мишница. Помаха на Азиаде и й извика пискливо, че се казва Ли Тай Пе и се забавлява чудесно. В отговор Азиаде се засмя, а арлекинът я прегърна през рамо. Тя го отблъсна деликатно и се озова в прегръдката на маркиза, който й предложи сливовица. Отказа му, подрънквайки с пендарите, и му се изплези - правилата за любезно поведение тази вечер категорично не важаха.

Замаяна от ярките светлини и цветове, стана и тръгна с несигурни стъпки из залите. Хората, изоставили за една нощ обичайното си облекло, сияеха от удоволствие, че са реализирали желанията си. Натъкна се на кльощав мъж в надиплена роба на старовремски паша и му намигна. Той я сграбчи за ръката и я повлече към дансинга. Докато танцуваха, тя му нагласи тюрбана.

- Така се носи - обясни му строго.

Пашата обеща да я вземе в харема си и я покани да пийнат по чаша шампанско.

- Вече съм в харем - разсмя се Азиаде и отхапа парче сладкиш.

- Ще те откупя от господаря ти. Ние, пашите, винаги си купуваме жени.

- Вече не се продавам - осведоми го Азиаде и се отдалечи.

229

Отиде до бара и поръча чаша мока. Разговаряше е непознати, а един младеж е поетична красота я погали по ръката. Заобикаляха я мъже е молещи, съблазняващи погледи. Сякаш в просъница наблюдаваше празнично осветената зала и изведнъж й се стори, че пред нея се разкрива магическият смисъл на случващото се, където по тайнствен начин се преплитат мечта и реалност. Границите на видимия живот се размиваха като в езическа мистерия. Обзета от празничен триумф, природата, завинаги неопитомена, й се усмихваше тържествуващо и ликуваше от удържаната победа над жалките хилядолетия, прахосани да я покорят. Пленената душа, изтръгнала се от тегобите на ежедневието, със стремителен размах отхвърляше всички бариери и прегради на външния свят…

Пиеро с напудрено лице я сграбчи и я поведе към една ниша. Гледаше я умоляващо, с очи, изпълнени с ужас, с очите на човек, който се събужда от кошмар и още не е осъзнал действителността.

- Имам съпруга, но вече не я обичам - сподели той и улови Азиаде за ръката.

После се засмя, а Азиаде погали напудреното му лице и му разказа за Хаса, за баща си и за апартамента на Рингщрасе.

Внезапно Пиеро изчезна, а може би въобще не бе съществувал, и Азиаде видя Хаса в костюма на алхимик да се усмихва широко на жените около него. Той се приближи до нея, прегърна я и я поведе към дансинга.

- Скучно ли ти е? - проговори сякаш насън.

- Не, тук е много приятно. Винаги трябва да е така.

Танцуваха, а френският маркиз мина близо до тях с вид на

шпионин. По-късно Хаса седна на пейката, улови дланта на стройна жена и започна да й предсказва бъдещето.

Азиаде слезе по стълбите. Млади жени бяха наобиколили полицая пред входа, а той си придаваше важен, официален вид. Сините му очи наблюдаваха езическото увеселение със спокойната неуязвимост на властимащия. Азиаде го докосна

230

по ръката. Беше истински полицай. Представляваше малка врата към свят, който започваше от другата страна на тази сграда и се наричаше действителност. Беше достатъчно едно движение на ръката, всичко на всичко кратък жест и спокойствието на ежедневието щеше да укроти развихрилите се нощни призраци.

Азиаде потрепери при тази мисъл. Продължи нататък. В полумрака на партера разголени жени се притискаха към мъже, облечени във фракове. Въздухът, горещ и душен, ухаеше на парфюм и вино. Изведнъж Азиаде се почувства много изморена и седна в края на празна пейка. Мъже минаваха край нея и й се усмихваха, но тя не им отвръщаше с усмивка, седеше в пъстрия си цигански костюм, а златните пендари лежаха върху челото й като венец.

В другия край на пейката с гръб към Азиаде седна баядерка. Гърбът й беше загорял от слънцето, млад и строен. Азиаде огледа гъвкавите ръце, копринените шалвари, чехлите със златна бродерия и копринения тюрбан. Жената, самотна, замислена и мълчалива, очевидно бе изморена от шумотевицата на празника.

Неочаквано се обърна. От тюрбана на челото й се спускаше перла с форма на сълза. Азиаде позна лицето с аристократично извитите вежди, надменните кафяви очи и тесния нос с трептящи ноздри.

- Добър вечер, Марион - поздрави тя.

Цялата й умора мигом се изпари. Седна по-близо до бая-дерката.

- Добър вечер, Азиаде.

Марион я оглеждаше с любопитство. Очите й се разшириха. Имаше много красиво лице и тънки източени ръце.

- Приличате на истинска туркиня. Тюрбанът ви отива -Азиаде я гледаше с възхищение.

В отговор Марион се засмя.

- Всъщност вие трябва да носите тюрбан и шалвари.

231

- О, не, би било твърде реалистично. Аз съм дивачка и трябва да нося яшмак.

- Дивачка ли? Кота за последен път жена от семейството ви е носила яшмак?

- За последен път? Самата аз съм носила яшмак. Само преди шест години. Не, честно, наистина съм дивачка.

Азиаде я улови за ръката и удивена, Марион вдигна вежди.

- Защо не побягнахте както в Земеринг, Азиаде?

Гласът на Азиаде прозвуча тъжно:

- Аз съм глупава гъска, Марион. Затова побягнах. Не ми се сърдете.

Погледна я, а в сериозните й очи на Марион проблеснаха искрици любопитство:

- Добре ли ви е с Алекс? Добре ли се отнася с вас?

Тя не можеше да си обясни внезапната благосклонност на Азиаде.

- Съпругът ни е много добър, Марион. Сега е алхимик, предсказва бъдещето на една блондинка. А до него седи Матес, който всъщност е Ли Тай Пе. Курц сигурно също е някъде наоколо, както и другите лекари. Не, Хаса наистина е добър мъж и не ми създава никакви грижи.

Замълча. Петър Велики прекоси залата, прегърнал през рамо царица Нефертити. Младеж с фалшив нос и индиец с разгулен вид и очила с рогови рамки обсъждаха задълбочено, макар и несвързано, естетически проблеми.

Марион се замисли дълбоко; по лицето й все още личеше сянка от надменност.

- Да отидем да пийнем мока - предложи неочаквано тя. -От опит знам, че съпругът ни се застоява на Гшнас до ранни зори.

Азиаде кимна. Двете - баядерка и циганка - тръгнаха да пият кафе. Сивите очи гледаха кафявите, а в залата постепенно всичко се успокояваше. Опиянението от нощното увеселение постепенно избледняваше.

Внезапно двете жени се почувстваха много неловко.

232

- Как вървят нещата при вас, Марион?

- При мен? О, добре, благодаря. Карах ски в Тирол. Сега се върнах отново в града.

- Не е ли странно, Марион? Разговаряме за пръв път, а аз знам толкова много за вас.

Марион се изчерви едва забележимо.

- Да, Алекс винаги изпитва потребност да излее пред някого душата си. Още ли обсъжда пациентите си? Още ли превъзнася ябълковия пудинг на майка си?

- О, да, да. Чакалнята все така е пълна с пациенти, а на масата стоят все същите стари списания. И след работа той пак ходи в същото кафене.

- И после отива в Кобленц или на Пратера, нали? Чувствам как се подмладявам, като ви слушам.

Не продължи. Оркестърът засвири циганска песен. По ъглите на залата седяха двойки. Никой вече не танцуваше. На съседната маса двама мъже обсъждаха фондовата борса. Действителността постепенно завладяваше пространството.

- Не се случва често две съпруги на един мъж да седят миролюбиво на една маса - констатира Марион.

- О, но защо не? Дядо имал четири съпруги едновременно и те се спогаждали много добре помежду си. Дори по-добре, отколкото със съпруга си.

Марион отвори чантата си, извади огледалце и внимателно напудри лицето си.

- Радвам се, че при Алекс отново всичко е наред. Навремето прие много тежко нещата. Но, за бога, случва се двама души да се разделят. Трябваше да си тръгна, нямаше друг начин. Алекс е щастливец. Разбирате се прекрасно, нали? -Гласът й звучеше хладно. Азиаде скри носа и очите си в чашата с мока. После се усмихна хитро:

- О, да, разбираме се прекрасно. Хаса е много търпелив с мен. Нали съм дивачка, съвсем различна съм от него. Но той винаги е изключително внимателен и изпълнява всичките ми

233

желания. Сигурна съм обаче, че не го прави заради мен, просто е идеален съпруг. Много трудолюбив, много нежен, много грижовен. Би бил такъв с всяка друга. Просто е роден за семейство. Лесно е да си щастлива с Хаса и ние наистина сме щастливи.

Марион се засмя. Представи си апартамента, леглото, Хаса в бялата му престилка и списанията в чакалнята.

- Винаги ли седиш в дневната до прозореца, а в кабинета Алекс вика: „Кажете двайсет и две.“

Азиаде кимна въодушевено.

- Да, а пациентът отговаря: „Четиринайсет“, или: „Моля?“. После инструментите затракват. Отначало настоявах да помагам на Хаса в кабинета, но той не ми позволи.

- На мен ми позволяваше да му асистирам. - В гласа на Марион прозвуча едва доловимо превъзходство. - Подавах му инструментите, водех сметките и черпех децата с шоколад. Отначало ми харесваше. Но за съпрузите не е добре да са цял ден заедно. Понеже познавах всички пациенти, говорехме за тях и в свободното си време. Това не можеше да продължи дълго.

Строгото лице на Марион омекна. Мачкаше в ръце носна кърпичка. Странно изглеждаше, че някога е подавала инструментите на Алекс и го е ревнувала от красивите пациентки. Тези времена бяха отминали отдавна. Между миналото и настоящето стоеше Фриц, по когото лудееха всички жени. Имаше и други, но за тях беше по-добре да не мисли.

Азиаде въздъхна:

- Понякога ви завиждам, Марион. Познавате Хаса несравнимо по-добре от мен. Аз никак не разбирам европейските мъже. Освен Хаса познавам само неколцина оплешивели колеги в Берлин, които главно разчитат йероглифи. Трябва да се срещаме по-често и да разговаряме за съпруга ни.

„Глупаво момиче - помисли си Марион. - Или пък нещо не е наред в брака им? Любопитна е този неочаквана благосклонност!“

234

Погледна Азиаде е подновен интерес - сивите очи е чудата форма гледаха наивно и безгрижно; меките устни бяха стиснати; ръцете лежаха безпомощно върху масата. Малката глупачка седеше пред нея и вероятно ревнуваше, че съпругът й танцува е други жени.

Марион се усмихна приветливо.

- Добре, Азиаде. Ще ми бъде приятно да се срещаме понякога. Наистина познавам Алекс добре или поне така смятам.

Просторната зала вече почти се обезлюди. Само Наполеон бе застанал в средата самотен, е победоносно изражение. Гирлянди уморено се спускаха към пода; ярките хартиени фенери хвърляха нереални, треперливи ивици светлина върху стените. Сервитьорите стояха по ъглите, а лицата им постепенно губеха професионалния строг израз и си възвръщаха обичайния вид.

Откъм стълбата за горния етаж се разнесе силен смях и в кафенето влязоха неколцина мъже в приповдигнато настроение. Най-отпред крачеше хирургът Матес в копринените одежди на китайски мандарин и е изкусно издължени от грима очи. Следваше го Хаса с леко килната настрани шапка на алхимик.

- Ето те и теб, Азиаде! - извика весело той. - Търсихме те навсякъде.

Приближи до масата.

- Докато си ме търсил - засмя се Азиаде, - твоите две съпруги се намериха и пийнаха мока.

Усмивката на Хаса застина. Едва сега разпозна Марион.

- Добър вечер, Алекс - поздрави нехайно Марион. -Сядай. Или по-добре да си вървя?

- О, моля те, Марион… много ми е приятно… ще пийнем вино… Значи и ти си тук?

Хаса се чувстваше ужасно неловко.

- Ето го пашата, заобиколен от харема си! - извика Матес. - Да го отпразнуваме! Сервитьор, вино!

235

Занамества шумно столовете един до друг. Доктор Захс наля вино, а гинекологът Халм вдигна чаша.

- In vino veritas! - извика той. - За щастливата среща!

Чашите звъннаха. Никой не забеляза, че и Азиаде изпразни чашата си на един дъх. Сърцето й биеше като чук. Колко прав е великият учен шейх Исмаил от Ардебил, че в някои моменти алкохолът не е забранен.

Марион се усмихна замечтано.

- Като си помисля - подхвана разсъдително доктор Захс, - като си помисля само, че бях свидетел на развода ви. А ето ни сега, седим си тук миролюбиво заедно. Такъв е животът. -Поклати глава и си напълни чашата.

Хаса седеше до Азиаде. Прегърна я с вид на победител и същевременно като че ли търсеше защита от нея. Леко раздалечените му очи не се откъсваха от Марион, а ръката му блуждаеше из косите на Азиаде.

Халм се засмя. Вече се бе развеждал два пъти.

- Първата ми съпруга се омъжи повторно преди много време, но и до днес ми избира вратовръзките. А в деня на развода ме заплашваше с нож.

Марион вдигна глава и погледна усмихнато Хаса.

- Алекс, какво стана с детския пистолет, с който се канеше да ме застреляш?

Думите й прозвучаха като победоносни фанфари. От години чакаше момента да му зададе този въпрос. Хаса се изчерви. Наистина беше заплашил Марион с пистолет. И, освен Азиаде, всички на масата го знаеха. - Почувства се неловко, че му го припомнят.

- Продадох го. На загуба. Изгубих пет шилинга.

Примигна срамежливо и Марион се засмя.

- Някой ден ще ти върна петте шилинга, Алекс.

В залата вече се бе възцарила тишина. Оркестрантите си събираха инструментите. Петър Велики се запрепъва с про-зявка към изхода. Мъж с очила мина край тях и се усмихна на Марион, но тя извърна глава.

236

- Как намираш моята съпруга-дивачка? - попита Хаса, все още заровил ръка в косите на Азиаде.

- Късметлия си, Алекс. Имаш чаровна жена и тя току-що ми разказа колко щастливи сте заедно. Много се радвам за вас, наистина.

Очите й отново придобиха надменно изражение и тя му протегна ръка за сбогом.

- Да вървим! - подкани доктор Захс. - Сцената е прекалено трогателна.

Всички станаха. Азиаде вървеше през залата, подрънквайки със златните пендари на челото си. Хвана дебелия доктор Халм за ръка и го завъртя фриволно. После побягна към гардеробната. Дребни конфети все още проблясваха по палтата и мантиите като свенлив спомен от вълшебен сън. На улицата вече просветляваше. Хората се връщаха към похабените си души. Нарушеният земен порядък бавно възстановяваше естествения си ход.

- Ще се видим, нали, Марион? - попита Азиаде и Марион кимна.

Хаса се качи в колата. По улицата се стелеше влажна мъгла.

- Колко хубава нощ - възкликна той, палейки мотора.

- Много хубава нощ - потвърди Азиаде. - Прекрасна нощ! Гшнас е нещо чудесно. Прекарах чудесно. Наистина, Хаса.

Облегна глава върху рамото му и веднага заспа.

237

ДВайсет и шеста глава

Привечер фрау доктор Азиаде Хаса обикновено отиваше в кафенето на Щефанспдац, за да се срещне с Марион. Сядаше до нея, преплела пръсти като малко момиченце, и й споделяше женските си радости. Разказваше й за щастливия си семеен живот, за лекарската практика на Хаса и за апартамента на Рингщрасе.

- Знаете ли, Марион? Вече не съм в състояние да си представя живота без Хаса. Толкова е добър. - По детски наивните й очи сияеха гордо. - Чудно, наистина! - продължаваше тя. -Фактът, че вие също сте били съпруга на Хаса и сте преживели всичко това, ви прави най-близкия ми човек във Виена.

Марион я слушаше търпеливо. Азиаде бъбреше като хлапе, което не само изпитва потребност да сподели щастието си, но и е преизпълнено с необяснимо доверие към нея. Тази вечер Азиаде й разказа надълго и нашироко за семейния си живот. После си тръгна. Марион си допуши цигарата, плати сметката и пое по покрития със сняг Щефансплац, оглеждайки витрините на „Грабен“. Хвърли равнодушен, скучаещ поглед на „Пестзойле“ и сви по „Колмаркет“.

Коли, надули клаксони като слонски призив, профучаваха по кишата. Полукръглата фасада на двореца Хофбург я гледаше отвисоко като мъдър старец. Някога под величествените сводести врати на замъка бяха минавали кайзери и крале. От прозорците императорите Франц и Наполеон бяха наблюдавали кръглия площад. Мундири със златни бродерии се бяха отразявали в огромните им стъкла. Стените на Хофбург бяха видели толкова много, бяха преживели толкова много. Какво

значение имаше за тях съдбата на Марион? Затова я гледаха пренебрежително и горделиво…

Марион тръгна по дългата, виеща се като червей Херен-гасе. Отляво се редяха правителствени сгради и музеи, но тя не знаеше нито имената им, нито какво е изложено в тях. Вдясно безкрайна редица витрини проблясваха в мрака, а студеният бетон на високите сгради се надвесваше над улицата, както скали се надвесват над пропаст.

Марион влезе в сграда с мраморно фоайе, кимна любезно на портиера, който я посрещна на входа с обичайната почтителност; меко и безшумно асансьорът тръгна нагоре. Влезе в апартамента си и хвърли поглед на скромната обстановка. Стаята с вид на бетонен двор приличаше по-скоро на луксозна килия в затвор за милионери. По лицето й не остана и следа от надменност. С резки движения спусна завесите. Сивият затворнически двор изчезна. Включи лампите и се взря в огледалото. Да, все още беше много красива - имаше леко издължено лице, кафяви очи и гладко чело. На това лице не се бе отразил нито разводът с Алекс, нито аферата с Фриц, нито всички други впоследствие, за които дори не искаше да си спомня.

Седна на дивана. Несъзнателно прехапа е малките си бели зъби долната си устна. По лицето й се изписа страдание. Стаята с бездушните, студени мебели й заприлича на гробница. Вече почти не помнеше кога се нанесе тук, кога обзаведе жилището. О, да, случи през един от онези дни, които се опитваше да забрави…

Поклати глава. Не, всичко в живота й се обърка напълно, но вината определено не е нейна. Алекс беше примерен, но скучен мъж с примитивно мислене и детински характер. Обичаше съпругата си, апартамента си и пациентите си. Това беше непоносимо…

Марион стана и закрачи напред-назад из стаята. После пак се отпусна върху дивана и се втренчи в прозореца. Любовта й към Фриц бе толкова силна, че понякога й се приискваше да го

239

застреля. Всичко у Фриц беше цветно и обаятелно, пълно с тайнствени загадки и обещания. Той имаше повече жени, отколкото Хаса - пациенти, и когато говореше, Марион го слушаше със затворени очи, а Хаса се разтваряше в бездната на забравата.

Марион запали цигара. Усети имаше сладникавия вкус на английския тютюн.

Е, после излезе наяве, че някъде из провинцията Фриц има съпруга, законна съпруга, от която се страхува. Лятото в планината беше прекрасно. През това едничко лято Фриц й даде повече, отколкото получи от Алекс за три години семеен живот. А после… е, после се появи дебелата жена с дрезгав глас и с нос, гърбав като папагалски клюн. И Фриц ненадейно рухна. Цялата тайнственост и обаяние изчезнаха, сякаш ги отми вода. Пред Марион застана глупав, ужасен, смаян и смутен мъж.

Марион скочи, загаси цигарата и пак закрачи напред-назад из стаята. Дори не подозираше, че някога Хаса също бе сновал като нея из стаята си в Берлин, преди да прибере снимката й в чекмеджето. Марион спря пред огледалото. Беше съвсем сама и нямаше смисъл да се преструва на горда дама. Внезапно лицето й се стори грозно. Взира се дълго в него, после постави показалец върху върха на носа си и го побутна нагоре. Лицето й придоби надменно, но ужасно глупаво изражение.

- Така ти се пада - каза си Марион и се зарадва, че не е чипоноса.

Пак седна на дивана. Колко е хубаво, че е сама в апартамента. Тук никой не я вижда и никой не се досеща как се чувства: тя е просто едно самотно момиче, уплашено от живота.

Отново си спомни как Фриц изчезна с жената с нос като папагалски клюн. От него й останаха чифт чорапи и спомен за прекрасно лято.

- Никога няма да те забравя - обеща й той за последно.

Марион стоеше пред него със спокойно и гордо лице. Изпитваше единствено съжаление, че не е дивачка и не може да го удуши. Това беше краят с Фриц, но не и краят на лятото.

240

Умит от дъжда, великолепният град Залцбург лежеше в подножието на древната крепост. Марион седеше в кафене „Базар“, надянала на лицето си маската на гордостта, и си представяше моста, от който никога нямаше да събере смелост да скочи, колкото и да й се искаше. Край нея минаваха англичани в къси панталони и чудновато облечени американци. Салонният управител гледаше с мъдри печални очи, все едно е способен да разгадае всички житейски тайни. Марион си помисли колко хубаво би било поне да смръкне кокаин, та да забрави. Но от кокаина я хващаше хрема и носът й отичаше. Ненапразно Марион беше бивша съпруга на отоларинголог. Тоест никакъв кокаин.

Вече не помнеше имената на мъжете, които я придружаваха в градината на Мирабел, а после идваха при нея във Виена. Не че имаше значение. Оставяха само неприятни спомени и беше най-добре да ги забрави. Отново запали цигара, ала почти веднага я загаси. Отиде в кухнята и си направи кафе. Изпи го бавно, на малки глътки. Страхуваше, боеше се от мъжете, които и в бъдеще биха влизали в живота й, а после биха оставяли лоши спомени.

В коридора иззвъня телефонът. Марион вдигна слушалката.

- Ало?

- Здравей, Марион. Обажда се Азиаде. В неделя двамата с Хаса ще ходим в Тюлбингер Кьол. Ще дойде и доктор Захс, а в колата остава едно свободно място. Мислех си, че ако не предвиждаш нещо по-приятно…

Марион се усмихна самодоволно.

- Благодаря. Хмм… Имам една среща, но ще се опитам да я отложа. Да, добре. Уговорихме се. Неделя, осем сутринта. Ще ви чакам.

Затвори, върна се в кухнята, наля си още кафе и отиде в стаята. Тази малка туркиня наистина е много глупава. Нима не разбира, че не й приятно току да й напомня за годините, прека-

241

рани с Алекс. Всъщност тези години не бяха никак лоши, макар и леко отегчителни. Ако очите на глупавото дете не бяха толкова безобидни и замечтани, човек би си помислил, че сияйното щастие на туркинята е предизвикателство, почти подигравка. Марион сви рамене. Алекс въобще не я интересуваше. Той остана във времето, когато душата й изгоря в кладата, наречена Фриц.

Хаса също не се интересуваше от Марион. Застанал посред дневната, той мърмореше недоволно:

- Не те разбирам, Азиаде. Това приятелство с Марион! Не искам да виждам Марион. Тази високомерна гъска с нейния съсипан живот. Не е прилично да ходя в Тюлбингер Кьол с бившата си съпруга.

- Но аз също ще бъда с теб. И доктор Захс.

Гласът на Азиаде звучеше искрено учуден. Потърка лице в яката на Хаса и с детинска преданост го погледна в очите. Ненапразно имаше най-добрата истанбулска шлифовка. Чрез нейните уста говореше многовековният опит, натрупан в харемите.

- Виж, Хаса. Марион се държи толкова мило с мен. Наистина се радва, че сме щастливи. Знаеш какви угризения изпитвам по отношение на Марион. Толкова лошо се държах с нея тогава в Земеринг. Освен това аз имам теб, а тя няма нищо. Нищичко. Искам да бъда добра с нея. Защо да не се омъжи за доктор Захс. Ние, жените, сме родени сватовници. Опитвам се да намеря съпруг на Марион. Тогава ще сме квит с нея.

- Никой нормален мъж няма да се ожени за Марион -възрази мрачно Хаса.

Очите на Азиаде се усмихнаха, светлите й коси излъчваха лек аромат и той се успокои.

Всъщност нямаше никакво значение кой ще седи до доктор Захс. Нека бъде Марион. При всички случаи до него щеше да седи Азиаде.

- Добре - рече великодушно той, - все ми е едно. Нека дойде и Марион. Опитай се да я ожениш за доктор Захс, но не мисля, че ще успееш. Захс не е глупак.

242

Азиаде мълчеше. Нямаше значение какво мисли Хаса и кой е глупак. Една истанбулска принцеса съумява да постигне всичко, дори да издигне дворец на лишен от родина принц, който се валя в праха пред трона на Аллах и чието име е Роланд.

В осем часа в неделя колата на Хаса спря пред вратата на Марион. Тя се появи е известно закъснение, усмихната надменно, със закопчана до брадичката дреха, и седна до доктор Захс.

В понеделник доктор Захс седеше в кафенето на Рингщрасе заедно е цялата обичайна компания. Докторите клатеха глави. Кафето в чашите отдавна бе изстинало. Салонният управител слушаше, облегнат на най-близката колона. Доктор Захс докладваше:

- Щях да умра от смях. Хаса с двете му съпруги! Ходихме в Тюлбингер Кьол. Малката туркиня не спря да бърбори. Напълно отговаря на правилата в харема, когато мъжът излиза е няколко жени едновременно. Хаса, ужасно смутен, не смееше дори да погледне Марион. Съвсем разбираемо, предвид случилото се помежду им преди година-две. Обядвахме в хотела и Азиаде непрекъснато хвърляше на своя Хаса любовни погледи. Веднъж дори попита Марион дали Хаса е бил толкова нежен и към нея! Горката Марион едва не се задави. Говорете каквото си щете, но Марион е истинска дама. Държа се прекрасно. Недостъпна и същевременно снизходителна. Сигурно не й е било лесно.

Доктор Курц си допи кафето с наслада.

- Туркинята е дивачка, разбира се - каза той. - За азиат-ките е нормално мъжът им да има по няколко жени. Вероятно азиатското съзнание на Азиаде възприема Марион като колежка, длъжна да дели е нея грижата за мъжа. Мисля, че всъщност Азиаде е доста фригидна. В това е цялата работа. -И се усмихна многозначително.

243

- Глупости! - засмя се Халм. - Малката туркиня е влюбена до уши в своя Хаса и изгаря от желание да парадира с щастието си. За предпочитане пред Марион. За да се пръсне от завист. Доста примитивен начин за самохвалство и отмъщение. Не осъзнава обаче, че си играе с огъня. Марион е изключително привлекателна и една глупост в живота сигурно й стига. А Хаса я обичаше много. Освен всичко друго той се ожени за Азиаде и за да покаже на Марион и на всички останали, че е способен да се справи и без нея. Поне такива са моите подозрения. Нещо като компенсация на комплекса му за малоценност.

Лекарите закимаха и сближиха още повече глави. Разговорът придобиваше академична окраска. Зазвучаха названията на различни комплекси. Азиаде, Хаса, Марион - три оголени души лежаха между чашите с кафе, все едно хвърлени върху операционна маса. Лицата на лекарите се зачервиха. В резултат на консилиума бе установено, че Азиаде страда от закъснели прояви на пубертет, а Хаса проявява едипов комплекс.

Накрая Матес, хирургът, вдигна показалец и обобщи с примитивната прямота на професията си:

- Става дума за наследственост! Не бива да пропускаме откъде произхожда Хаса. Той е потомък на босненски мюсюлмани. Азиаде пробужда у него потиснатите азиатски инстинкти. Любовният триъгълник е неизбежен. Хаса ще бъде щастлив като паша в харема си. Азиаде ще запълва азиатския сектор на мисълта му, а Марион - европейския.

- Невъзможно - възрази Курц. - Хаса не притежава никакъв азиатски сектор, точно както Азиаде няма европейски. В крайна сметка всичко ще свърши с това, че туркинята ще залее лицето на Марион с някаква киселина от медицинския шкаф на Хаса. Наложително е да предупредим Марион.

Доктор Курц смяташе, че отлично познава Азиаде.

Вратата на кафенето се отвори и лекарите млъкнаха. Влезе Хаса и седна изморено.

244

- Какво има, Хаса? - попита Курц, искрено загрижен.

- Имам само две ръце! - простена Хаса. - Не мога да държа едновременно скалпела, огледалото и сондата.

Присъстващите го изгледаха учудени, а той пресуши чашата и обясни отчаяно:

- Фрида ме напусна.

-Коя?

Бездна от порочни мисли изплува в очите на колегите му.

- Фрида - повтори Хаса мрачно. - Не се ли сещате? Операционната ми сестра.

- О! - възкликнаха успокоени лекарите.

Курц потупа Хаса по коляното:

- Азиаде ли ревнуваше? Случват се такива неща.

- Глупости. Фрида е куца и е над четирийсет. Но фантастично способна. Само едно кимване и вече ми е подала точния инструмент. А понякога дори и без кимване. Винаги предварително знае какво ми трябва. Същинско съкровище.

Лекарите се разсмяха.

- Защо тогава я уволни?

- Не съм я уволнил. Наследи къща в Грац и си замина. Азиаде, с цялата си наивност, й обясни, че вече не е необходимо да работи. Самата Фрида никога нямаше да се сети за възможността да живее от рента. Сега все едно останах без ръце. Така или иначе, не съм невролог. Трябва ми веща медицинска сестра.

Гинекологът Халм кимна с разбиране:

- Добрата операционна сестра е незаменима. Особено за леката наркоза. Новата сестра е като новата съпруга. Трябва да я прецениш много добре, преди да я вземеш.

- Няма да намеря друга като Фрида - отсече мрачно Хаса. -Сигурен съм. Аз съм човек на навика. Обучаваш някоя медицинска сестра и после тя побягва при друг като Марион или наследява къща като Фрида. - Замълча, смръщил тъжно вежди.

245

- Най-добре е направо да се ожениш за медицинска сестра или да направиш съпругата си медицинска сестра - разфило-софства се Курц. - Тогава можеш да си спокоен.

Хаса го изгледа гневно.

- На невролозите не им трябват медицински сестри, стигат им две-три усмирителни ризи. При нас е различно. Днес ми помагаше Азиаде, но това не е дългосрочно решение.

- Защо не?

Лекарите затаиха дъх.

- Е! Питам ви! - още по-ядосано възкликна Хаса. - Как си го представяте? Азиаде е чувствително момиче. Не може да прочиства параназални синуси. Днес наистина се постара, но се наложи да отложа всички операции. Само си представете какво ще се случи, ако по време на операцията медицинската сестра ненадейно припадне. Азиаде се държа храбро, но накрая пристигна един старец с ринофлегма. Признавам, не е най-красивата гледка, но на горката Азиаде й призля.

Поклати глава. Искрено съчувстваше на горкичката Азиаде.

Докато й съчувстваше, Азиаде влетя в кафенето на Щефансплац.

- Марион! - възкликна тя, а в сивите й очи още се четеше дълбоко отвращение. - Да не би и това да влиза в задълженията на жените?

Марион я погледна учудено. Азиаде седна до нея - олицетворение на най-дълбокото отчаяние.

- Не понасям дори миризмата - сподели тя. - Да не говорим за самите болни! Едва не припаднах. А утре Хаса ще маха полипи. Какво да правя, Марион? Наистина ли във Виена няма достатъчно медицински сестри?

Думите се лееха от устата й като водопад: Фрида наследила къща в Грац, а без нея Хаса бил безпомощен; някакъв старец имал отвратителна ринофлегма и на нея й прилошало, добре че Хаса с разбиране се отнесъл към случилото се.

246

- А утре ще оперира полипи, Марион. Няма да го понеса.

Седеше в стола като прекършена папрат и езикът й се

плъзгаше по пресъхналите устни.

Марион се засмя.

- Вие сте разглезено девойче, Азиаде? Нежно цвете от харема. Когато се омъжих, се записах на курсове и му станах медицинска сестра. Бях, струва ми се, по-добра медицинска сестра, отколкото съпруга. След развода Алекс се оплакваше, че не може да си намери подходяща сестра. А колкото до полипите - всичко е много лесно. След всеки срез навеждате главата на пациента напред. Предварително трябва да си подготвите пръстеновидния нож на Бекман с готщайнова кука. После подавате на Алекс инструмента за продухване. Съвсем просто е, разбирате ли?

- Не - поклати глава Азиаде. - Нищичко не разбирам. -Седеше смутена и безпомощна. - Възхищавам ви се, Марион. Всичко можете! А аз дори не мога да го запомня. Права сте, наистина съм разглезена.

Марион я наблюдаваше леко високомерно и се усмихваше.

Азиаде се прибра у дома. Хаса седеше в чакалнята и прелистваше стари списания.

- Не се тревожи за утре - подхвана плахо Азиаде. - Вече знам какво точно да правя. Първо ти давам инструмента за продухване, а после готщайнов нож с Бекманова кука.

- Сгреши - засмя се Хаса. - Точно обратното. Но няма проблем. Курц ще ми изпрати опитна медицинска сестра. Той наистина е добър приятел. Да отидем на кино. Не си виновна, че не можеш да се справиш с тази работа. Въпреки че онзи път с дервиша се държа чудесно.

Хаса говореше смутено и току поглеждаше настрани. Ужасно съжаляваше, че тя не понася ринофлегмите и обърква реда на инструментите.

247

- О, дервишът… - за секунда очите на Азиаде грейнаха. Хаса отново се превърна във велик магьосник, властелин на живота и смъртта, способен да спаси дори свят човек. - Да, дервишът… - повтори тя и този път гласът й прозвуча хладно. - Това е друго нещо, Хаса. Дервишът беше свят човек. Мой дълг беше да му помогна. А този тук е просто старец с отвратителни тумори. Отивам да се преоблека.

Хаса кимна тъжно. Азиаде влезе в гардеробната, седна на табуретката пред огледалото и се втренчи в отражението. Изтощено прокара длан по челото си. Толкова трудно се справяше с ролята на разглезено девойче, неспособно да помогне на съпруга си. Толкова трудно й беше да се преструва, че й призлява, вместо да му подаде нужния инструмент и да види благодарната усмивка в очите му. Въздъхна. Марион сигурно я смята за луда. Но няма значение. По-важно е да постигне целта си.

Тя отметна глава и се усмихна. Не, Хаса не бива да тъгува заради нея. И тя ще уреди всичко. Затвори очи, събра длани и устните й се размърдаха. Ако Хаса бе влязъл при нея, щеше да види, че се моли.

Настъпи следващият ден. Замислена, Азиаде кръстосваше стаята. В девет и половина пристигна новата медицинска сестра - възпълна жена с бяла касинка. Хаса я отведе в операционната. Азиаде ш последва на пръсти, наострила слух.

- Дреболия е - обясняваше Хаса. - Първо младо момиче. Хипертрофия на аденоидите. Трябва ни лека упойка. После актриса - лека резекция на септума от лявата страна. С инжекции. Ясно ли е, сестра?

- Разбира се, хер доктор - отвърна сестрата с дълбок глас.

В десет часа пристигна първата пациентка. Азиаде надникна в чакалнята. Явно стройното русокосо момиче бе придружено от майка си.

Азиаде чу гласа на Хаса:

- Няма да почувствате абсолютно нищо; просто ще спите.

Момичето отговори нещо тихо.

Азиаде се шмугна в дневната и напрегнато се заслуша. Чу стъпки в операционната.

- Седнете, моля… така… Сестра! Маската! Бройте, моля -едно, две, три, четири… - Гласът на Хаса ставаше все по-при-глушен. После затракаха инструменти.

- Спи - съобщи сестрата.

Азиаде продължаваше да се вслушва. Минутите минаваха. И изведнъж се разнесе сърцераздирателен вик, а след него високо ридание.

Азиаде трепна. Хаса отмести стола си. Риданието не спираше. Вратата се отвори и Хаса влетя бесен.

- Бързо! Поръчай да донесат лед, Азиаде. Момичето трябва да глътне няколко бучки. Събуди се прекалено рано. Медицинската сестра й е дала твърде малко упойка. Не е трагедия, но не биваше да се случва.

Азиаде кимна. Изтича сама да донесе лед и помогна на пациентката да го глътне. Едва ли имаше и осемнайсет години, пък и не беше подготвена за болката. Гледаше Азиаде уплашено, без да подозира, че някаква загадъчна сила я бе въвлякла в тайнствения хоровод на съдбата.

Възпълната медицинска сестра почисти стаята. Инструментите вряха в металическия стерилизатор.

- Разбираш ли, сестро? Резекция на септума. Отляво. Ще трябва да използваш чукчето. Знаеш ли как да го направиш?

- Естествено, хер доктор.

Звънецът иззвъня. Азиаде лично отиде да отвори. Тъмнокосата актриса се яви в палто от визон. Азиаде я покани в чакалнята. От операционната се носеше шепот. Очевидно не всичко беше готово.

- Вие сте фрау доктор Хаса? - съсвсем тихо попита актрисата, нервно мачкайки в ръка старо списание. - Съпругът ви ще ми оперира носа. Не, за жалост, не са полипи. Това

249

щеше да е детска игра. Съпругът ви е отстранявал полипи на моя приятелка. Не почувствала нищичко. Много е доволна. Но при мен нещо не е наред е костите. Не мога да говоря нормално. Нещо не е наред…

Млъкна и си погледна часовника. Беше вече дванайсет и четвърт. Иззад затворената врата продължаваше да се чува шепотът.

- Сигурна съм, че съпругът ми ще направи всичко както трябва - увери я Азиаде. Дожаля й за актрисата.

- Надявам се. - Жената сведе тревожно поглед. - Защо се бави толкова? Съпругът ви каза точно в дванайсет. Дойдох сама. Според съпруга ви не било необходимо някой да ме придружава. Ще мога веднага да се прибера.

- Да, разбира се - кимна Азиаде.

Вратата на операционната се отвори и Хаса се появи на прага. Медицинската сестра застана зад него. Азиаде изпита угризения, сякаш тя бе отговорна за съдбата на актрисата. Подръпна леко ръкава на Хаса.

- Хаса - прошепна тя, - медицинската сестра не изглежда много добра. Да дойда ли и аз? Може да помогна. Обещавам да не припадам.

Хаса кимна. Азиаде си облече бяла престилка. Актрисата седна на операционния стол и отметна леко глава назад. Тесните й ноздри трепереха. Хаса седна пред нея. Насочи светлината от рефлектора право към лицето й.

- Няма да ме боли, нали? - попита тя.

- Не, разбира се. Нищо няма да усетите.

Сложи длан върху челото й. Повдигна с палец върха на носа й. Лицето на актрисата се изкриви от болка. Азиаде застана до нея. Наблюдаваше как сестрата подава на Хаса спринцовката и си спомни за дервиша - той също седеше така и съпругът й му спаси живота.

Хаса работеше мълчаливо и спокойно. Актрисата седеше неподвижно, само устните й трепереха.

250

- Така - каза Хаса. - Длето, моля.

Медицинската сестра му подаде длетото. Азиаде гледаше с леко разтворена уста. В ръката на сестрата просветна чукче.

- Сега, сестра - подсказа Хаса.

Чукчето се спусна надолу.

- Ох! — изпищя пациентката и отмести глава настрани. В очите й се четеше ужасна болка.

Хаса вдигна глава. Лицето му почервеня от гняв.

- Сестро! Какво правиш? Не удряш точно!

Чукчето удари отново.

- Ооох!

Главата на актрисата се изви още по-настрани, очите й се напълниха със сълзи. Тя сграбчи ръката на Хаса.

- Спрете, докторе, стига - промълви. - Не издържам вече.

Хаса стисна зъби. По челото му се стичаше пот.

- Сестро, не удряш точно! - просъска той.

Азиаде обгърна с ръце главата на актрисата и се надвеси над нея.

- Ще свърши след секунда - прошепна тя. - Потърпете още малко. Стойте спокойно.

Целуна челото на жената и застана зад стола, стиснала здраво с ръце главата й.

Най-сетне - на третия опит - чукчето улучи длетото. По страните на жената течаха сълзи.

-Готово. Сестра! Марля!

Хаса стана. Лицето му беше тъмночервено.

„Като в селска амбулатория“, помисли си той огорчен.

Актрисата плачеше. Азиаде седеше до нея и я утешаваше.

- Налага се да останете известно време тук, за да се съвземете. Може би в гостната?

Силно смутен, Хаса й подаде таблетка, а Азиаде я отведе до дивана.

- Беше ужасно, докторе - прошепна жената. - Поне успешно ли е?

251

- Абсолютно - отвърна Хаса, ядосан, че се съмняват в уменията му.

После се върна в операционната.

- Трябва да работиш при ветеринар! - просъска той. - Но тогава Обществото за закрила на животните ще подаде протест.

Обидена, едрата жена започна да си събира вещите.

- Пациентите ви са прекалено претенциозни, докторе. Не могат ли да потърпят малко?

Излезе, вирнала брадичка.

В дневната актрисата лежеше на дивана с подути от плач

очи.

Азиаде дръпна Хаса в спалнята.

- Мой стопанино и господарю - подхвана тя, - не може да продължава така. - Лицето й беше тържествено и много сериозно. - Ще изгубиш всичките си пациенти, ако не намериш добра сестра.

- Непременно ще намеря - изръмжа Хаса. - Виена е голям град. Въпрос на време е. Засега всички опитни асистенти са заети. Просто ще се наложи да оперирам в клиниката.

- Хаса! - възкликна Азиаде възбудено. - Не бива да чакаш, а аз не искам да се измъчвам заради страданието на пациентите ти. Не, Хаса, обичам те твърде много и съм готова на всякакви жертви за теб. Помисли за всички болни клетници, на които си нужен. Личните чувства не бива да ни пречат. -Стоеше пред него и го гледаше с очи, пълни с решителност.

- Какво имаш предвид, дете мое? - Той не разбираше нищо.

- Хаса - заяви решително Азиаде, - ще се обадя на Марион. Свикнал си да работиш с нея. И горкичката Марион ще се радва да ни помогне. Мой дълг е да го направя. Бракът ни е стабилен, не бива да се страхуваме от нея.

Не дочака да й отговори. Втурна се към телефона и набра номера на Марион. След няколко минути се върна с поруменяло лице. Чувстваше се леко замаяна.

252

- Ще дойде в четири за следобедната операция. Каза, че се радва да поеме отново част от предишните си задължения.

Азиаде наклони глава и покорно погледна Хаса. Чрез устата й говореше древна Азия. Той обаче не го забелязваше. Приближи се до нея, прегърна я през рамо, взря се в поруменялото й лице и промълви:

- Азиаде, ти си почти светица.

Тя не отговори. Ужасно се срамуваше от себе си.

Марион дойде в четири часа. Надяна престилката. Лицето й изразяваше леко смущение.

- Алекс, радвам се да ти помогна. За известно време, разбира се. Докато си намериш каквото ти е нужно. Нищо не съм забравила, ще видиш.

Прекоси апартамента и спря пред вратата на операционната, изненадана, че сърцето й бие толкова силно.

На здрачаване Азиаде влезе с нервна крачка в кафенето, тананикайки си турска мелодия. Доктор Курц я посрещна.

- Съпругът ти, надявам се, е доволен от медицинската сестра, която му препоръчах.

- Вече я уволни. Намерих му нещо по-добро. - Замълча малко и погледна насмешливо Курц. - Марион се съгласи да му помага, докато намери нова сестра.

С усмивка на лице продължи и се настани край прозореца.

Курц се върна на лекарската маса. Тя видя как главите на докторите се събират, как се поклащат като пшенични класове, залюлени от вятъра, и веднага се досети какво си шепнат удивено. Посивелият вече хирург Матес стана, приближи до масата й и се поклони. Седна и внимателно изгледа Азиаде.

- Простете, моля - подхвана той, - това, разбира се, не ме засяга, но искам да ви предупредя: играете си с огъня, Азиаде. Вие сте една загадка за мен. Не е редно да тласкаме хората към грях, а в този случай това е неизбежно. Доверявате се твърде много на Марион или сте прекалено сигурна в себе си.

253

Човек не бива да рискува щастието си. Отглеждате змия в пазвата си.

Азиаде се облегна на стената, вдигна глава и притвори очи. Лицето и изглеждаше меко и спокойно. Позасмя се съвсем леко - само гърлото й потрепери.

- Вие сте добър човек, доктор Матес. Затова колекционирате китайски книги и на Гшнас се предрешихте като Ли Тай Пе. Много ви благодаря. Марион е нещастна и аз искам да й помогна. Тя ми е приятелка. Приятелството е свещено нещо, нали, доктор Матес? Не, моят мъж няма да ми изневери. Сигурна съм.

Замълча, а лицето й доби много сериозно изражение. Тя се взря в голямото стъкло на прозореца. Бели снежинки падаха от черното небе. Приведени под тежестта на снега, дърветата накланяха клони за поздрав. Потърка стъклото с ръкавицата си. Побелялата улицата стана още по-широка - снегът неусетно се превърна в пясък. Пред очите й се простря безцветна еднообразна пустиня. От земята се надигна знойна миризма, в далечината крачеха камили, леко поклащащи глава.

Азиаде си погледна часовника. Неизвестно защо днес операцията на Хаса продължаваше по-дълго.

254

I

Двайсет и седма глаВа

Рано сутринта телефонът иззвъня.

- Мерхаба, ханъм ефенди. Добро утро, любезна госпожо -поздрави някой на турски.

Азиаде се разсъни веднага.

- Мерхаба, хазретинис. Добро утро, Ваше височество.

Тя седна в леглото. Хаса се обърна към нея и се заслуша

удивен в ромолящата реч.

- Построена ли е къщата ми, ханъм?

- Почти. Остават още няколко камъка. Посетихте ли гроба на светия Абдул Салям?

- Разбира се. И ви нося осветена броеница. Сбогувах се с пустинята. Беше много вълнуващо сбогуване. Кога ще ви видя, ханъм?

Азиаде закри слушалката с длан.

- Хаса - зашепна тя, - обаждат се двамата ми сънародници, с които се сблъсках през лятото. Познаваш единия. Пак са тук и искат да ме видят.

- Покани ги на вечеря - отвърна безразлично Хаса. - Или си уговорете среща на бала в Хофбург довечера.

Азиаде кимна и отлепи ръка от слушалката.

- Ваше височество, тази нощ в двореца на тукашните монарси се събират знатни мъдреци. Елате там. Иска ми се да ви приветствам в залите на двореца.

Остави слушалката. Хаса скочи от леглото и бързо се облече.

- Аз ще поспя още, Хаса - прозина се Азиаде. - Много… много съм изморена.

255

Затворила очи, слушаше отдалечаващите се стъпки на Хаса и лежеше неподвижно в постелята, сключила ръце върху завивките. Бледите лъчи на зимното слънце падаха върху лицето й. Миглите й потрепнаха. Значи вече беше дошло времето. Джон се бе завърнал от пустинята, а тя още не знаеше дали домът им е готов.

Отвори очи. Стаята беше празна. Сякаш вещите в помещението бавно се разтваряха и изчезваха във въздуха. Слънчевите лъчи се пречупваха в огледалото и правеха въздуха видим, почти осезаем и многоцветен.

Азиаде стана, пъхна крака в чехлите и дълго седя разтреперана в края на леглото. Страхуваше се да вдигне глава и да се озърне наоколо. Всичко в стаята - гардеробът, масите, столовете - я притискаше. Полираните мебели я наблюдаваха подозрително и отчуждено. Пристъпи към гардероба. Лакираните полици я изпълниха с непонятен ужас.

С бързи движения отвори вратичките. От вътрешността на гардероба я гледаше тъмна, хладна пустота. Дрехите висяха вътре една до друга, като войници на парад. Докосна ярките платове. Всяка материя някога бе обгръщала тялото й, всяка дреха носеше частица от нея. Като безмълвни стражи стояха те край пътищата на живота й.

Тук, под това парче коприна, сърцето й биеше забързано, когато е Хаса пътуваха с колата към Щолпхензее и той й купи бански костюм. Не беше го обличала, откакто се ожениха, но сърце не й даваше да го изхвърли. Лятната вечерна рокля пазеше спомена за следобедния чай е танци в Земеринг, за пътния инцидент и за непознатия мъж, в чието лице захвърли разкъсаната стодоларова банкнота.

В привидния безпорядък на пъстрите дрехи Азиде проследяваше историята на своя живот. Синият костюм, който носи в Сараево, още пазеше в гънките си аромата на Изтока. До него, омачкан и пъстроцветен, висеше циганският костюм от Гшнас. А най-отпред - недокосната и девствена - блестеше

256

бяла копринена бална рокля, с гол гръб, без ръкави, предназначена за великолепието на хофсбургските зали.

Азиаде побутна роклята настрани. Това беше костюм, подготвен за битка, но тръбата още не бе дала знак за атака. Очите й спряха върху семплия тъмен костюм, окачен в най-отдалечения ъгъл.

Докосна нежно непретенциозната материя. Носеше този костюм през дългите часове в библиотеката, когато разкриваше тайните на странни езици, а Хаса седеше в колата на улицата и я чакаше. Бръкна в джоба и намери смачкан лист. Къде и защо го беше пъхнала тук? Разтвори го и прочете: „Всичко, което ти се предлага, идва и си отива. Остава само блаженото знание. Всичко на този свят свършва и изчезва. Остава само писаното слово, другото отлита.“

Неволно се изчерви при спомена за тихата библиотека и вълненията на младото момиче, разтворило „Блажено знание“ в опит да намери тайната на своя живот в странните заврънкулки на древното писание. Прибра внимателно бележката. Тя ли наистина е била това развълнувано момиче. Затвори гардероба и една стара персийска поговорка изплува в ума й. Влезе в банята, но поговорката я последва. Придружи я в меката, ароматна вода, придружи я и в спалнята пред тоалетната масичка. Сподири я и на закуска. Тъжно, замислено си я повтаряше: „Само змиите захвърлят кожата си, та стареейки, душата да разцъфтява. Ние, хората, не сме като змиите. Ние захвърляме душите и запазваме кожата.“

Часовете се изплъзваха като зърна на броеница между пръстите. В един и половина Хаса дойде и й донесе орхидеи -приличаха на пълзящи змии.

- За довечера - обясни той.

Седнаха да обядват. Докато си ядеше супата, Хаса й разказваше за еленско филе в сметанов сос и за Италия, където иска да я заведе напролет.

- Ще бъде прекрасно - заключи той.

257

- Да, ще бъде много хубаво - кимна Азиаде.

Внезапно той остави лъжицата.

- Радваш ли се, че ще се видиш със сънародниците си на бала?

Азиаде го погледна. Лицето му изглеждаше подозрително невинно.

- Разбира се, Хаса.

- Представям си! - засмя се той. - Цяла нощ ще говориш на турски, а аз няма да разбирам нито дума и ще се чувствам много самотен. - Междувременно очите му шареха някъде встрани. - Мислех си… тези балове са много официални. Щом искаш да бъдеш с твоите турци, какво ще правя аз? Между другото, Курц също ще дойде. Ще възразиш ли, ако… хмм… ако доведе Марион на бала? Само ако не възразяваш, разбира се. -Говореше много бързо, втренчен в тавана, и не усещаше, че се е изчервил.

- Естествено, Хаса! Горката Марион! Толкова малко забавления има! Да, покани я да дойде е Курц.

Азиаде погледна към прозореца, а в ушите й зазвуча сигналът за атака.

Свечери се. Голямата фасада на Хофсбург засия от водопадите светлина, окъпали мускулите на каменните титани. Празничен и горд, дворецът се взираше към ярко осветения площад. Тази нощ за пореден път имаше галавечеря. Какво ли не бе видял старият замък! Някога в неговите зали се бяха решавали съдбите на цели страни, народи и поколения. По неговите стълби се бяха спускали сенките на миналото. Бяха се провеждали пищни празници, пиршества, многолюдни приеми и тайни преговори, а на големите балове като този бяха блестели скъпоценни камъни, украшения и златни бродерии. Сияйни колесници, теглени от буйни коне, бяха спирали пред портите и дами в разкошни дълги рокли, вдигнали шлейфовете им, бяха пристъпвали, подкрепяни от благородници в красиви униформи със златни еполети.

258

Настоящето му беше непознато. Наблюдаваше е безразличие лакираните врати на парадния вход, хората, устремили поглед нагоре. Нищо не го удивляваше, за нищо не мислеше. Дворецът мълчеше. В мечтите му изплуваха съкровени тайни, съдби и постъпки. Събитията се раздипляха на бавни вълни като в приказен вълшебен хоровод. Скучаещият замък над площада равнодушно погледна Марион, загърната в кожено палто, която вървеше до Курц; със същото безразличие прие Азиаде и Хаса, двамата чужденци във фракове, чуждия свят, плъпнал в основите му и танцуващ към него.

По широкото парадно стълбище се качваха гости. По стъпалата стояха лакеи в старинни дворцови униформи със застинали тъжни лица. Из мраморните фоайета се разхождаха гуляйджии във фракове и височайши особи, окичени с ордени. Голямата бална зала беше пълна с двойки, танцуващи под съпровода на пискливи чуждестранни мелодии. Звуците се издигаха към тавана и се отразяваха в мраморните стени, изпълвайки помещението с най-модерните хитове.

В ъгъла, до мраморна колона, опрян на черен бастун, стоеше старец, покрит с медали. По лицето му се четяха страдание и страх. Малките му сиви очи гледаха някъде в далечината. Навярно си спомняше времето, когато безброй свещи осветяваха тази зала. Отразявайки се в огледалата, техните светлини избухваха отново в бижутата на благородни и на не толкова благородни дами в лъскави рокли с дълбоки деколтета. По паркета се плъзгаха висши военни в обшити със злато мундири, из залата се разхождаха ерцхерцози, на чиито гърди грееха орден „Златното руно“. Старикът гледаше тъжно в далечината. А може би не си спомняше за нищо. Очите му бяха стари, уморени, както и този врял и кипял замък.

Танцуващите се плъзгаха безшумно по паркета. От време на време подрънкваха шпори. Ярки мундири се люлееха с вълните на валса.

259

Мъж с побелели мустаци и орден „Мария Терезия“ на гърдите стоеше до входа и се усмихваше, отмервайки с крак такта на валса. Някога той заложи на карта своята чест и слава: в битката при Карпатите, на потъналите в кръв поля на Фландрия. Сега стоеше тук, на гърдите му сияеше орденът „Мария Терезия“, а очите му се усмихваха.

С тържествени ритмични стърки гостите прекосяваха залите на замъка. В малък салон свиреше английска капела. В кулоарите имаше малки масички, а дворцовите лакеи церемониално сервираха сандвичи.

Вляво, в края на червения салон седяха Хаса и Азиаде. Присвила очи, тя вдишваше жадно атмосферата на старинния дворец, чието многовековно минало висеше подобно на сенки от таваните, оцветени в бяло и златно.

- Римският император - отрони тихо Азиаде и си помисли за времената, когато светът е бил разделен на две части: светът на виенските императори и светът на истанбулските халифи.

- Подранихме - констатира Хаса. - Твоите турци още ги няма. Няма го и Курц. Сигурно ни търсят и не могат да ни открият. - Срещна плахо очите на Азиаде и стисна чашата с шампанско.

- Ще ни открият - отвърна спокойно тя, заслушана в тръбата, която зовеше за атака, и повдигна глава.

Джон Роланд и Сам Дут стояха на прага. Помаха им. Те я видяха и бавно прекосиха червената мраморна зала, спряха пред тяхната маса и се поклониха. Когато Джон се ръкува с Хаса, в движенията му пролича нещо хищническо.

Седнаха. Хаса им напълни чашите. Джон не помръдваше, втренчен в челото на Хаса със студени безизразни очи.

- Съпругата ми разказа за вас - разбъбри се Хаса. - Радвам се да се запознаем. Занятието и името ви показват, че и вие сте се отърсили от прашните азиатски одежди, за да се потопите в западната култура. Съпругата ми обаче и до днес би се хранила, седнала на пода.

260

Хаса се засмя. Джон го гледа дълго. После кимна рязко:

- Разбирам какво имате предвид. Смятате, че хора, които се хранят, седнали на пода, нямат никаква култура. Но земята е люлката на човека и той не бива да се разделя с нея. Ние сме произлезли от земята и не можем да се отречем от нея. Точно обратното - човек трябва да се стреми да се слее с буцата пръст, от която се е родил. Азиатецът се чувства привързан към земята и с радост се прекланя пред нея. Тя изпълва човечеството с неизчерпаема, тайнствена енергия, която мувдъхва сили. Затова ние се молим на колене, и докосваме е чело земята, където един ден ще се върнем.

Джон замълча. Някъде далеч свиреше английски оркестър. Сам наблюдаваше Азиаде над ръба на чашата си с шампанско. Тя мълчеше, а очите й сновяха между Хаса и Джон.

Сражението започна не на шега.

- Да - отвърна Хаса. - Познати са ми тези молитви под сводестите куполи на джамиите. Ала макар и роден от земята, човекът трябва да се стреми нагоре, към небето. Заради този стремеж човекът е престанал да бъде животно. Видимата форма на това устремяване са кулите на готическите катедрали. Те са много по-възвишени и благородни от всички ваши сраснали се със земята джамии с тромави, широки куполи.

Джон кимна, без да откъсва очи от Азиаде. Гледаше възкъсата й, леко вирната горна устна и сивите й като пепел очи.

- Джамията е душата на Азия, облечена в камък - впусна се в обяснения той. - Стотици чужденци са виждали джамиите ни, но нито един неверник не е в състояние да разбере символиката им. Никой не схваща идеята на купола, на кубичната форма на фундамента, на множеството прегради, на минаретата, въплъщение на пламъка. Из целия Ориент Божиите домове се състоят от четири елемента и навсякъде значението им е едно и също: душата на човека от Отвъдното придобива земна обвивка, защото това е израз на Божието желание за из-

261

купление, което се проявява в сливането на двата свята - онзи и нашия. Вие сте прав - джамиите нямат отчетливите линии и устремена към небето, присъщи за готиката. Джамиите се издигат върху широка здрава основа, а куполът се спуска към земята в единна сфера.

Хаса поклати енергично глава:

- На джамията й липсва поразителното въображение, устремът към небето, точно както във вашата живопис изцяло отсъства каквото и да е проявление на живот. Безцветен свят, свят без багри.

Джон кимна любезно и отпи глътка шампанско.

- Прав сте. Азия е обърната към Отвъдното, а Европа е обърната към видимия свят. Затова Европа се нуждае от реални, пълни е живот образи. Азия търси душата извън материята. Това е отказ от Платоновата идея нещата да бъдат изобразени чрез хора или животни, е други думи, чрез преходното.

Хаса изгледа смаяно Джон.

- Аз не мисля така - възрази той, - затова живея във Виена. В противен случай щях да живея в Сараево. Външният живот на човека трябва да е в хармония е вътрешните му разбирания. Аз избрах европейския начин на съществуване и загърбих Изтока. Но вие - вие сте сценарист в Ню Йорк и въпреки това носите Азия в душата си. Как живеете е такова разногласие в душата си? Как свързвате двете? Как хвърляте мост между тях? - Говореше бавно и леко иронично. Лесно е да мечтаеш за Азия, докато живееш в Америка.

Сам се размърда неспокойно на стола. Той отлично знаеше по какъв начин Джон преодолява разногласието между битието и душевното си състояние и как хвърля мост между двете. В момента обаче Джон се усмихваше невинно, гледайки Хаса от долу на горе.

- Родината, домът! - заяви той. - Докато човек има дом и родина, няма никакво противоречие между външното битие и

262

вътрешното състояние. Домът е мостът. Преди мислех по друг начин. Но тогава се заблуждавах относно света на видимото. Родината и домът не са банята, където човек е свикнал да се къпе, нито кафенето, където ходи всеки ден. Родината и домът са духовни категории. Домът е винаги е нас, винаги в сърцето на човека. Човекът е в плен на родината си, докато е жив, и няма никакво значение къде живее. Англичанин отива в тропическите гори на Африка, но палатката, в която спи, за него е Англия. Турчин заминава за Ню Йорк, но стаята, в която живее, е част от Турция. Само онзи, който никога не е имал дом или душа, може да ги изгуби.

Хаса не намери думи, за да парира удара.

Марион и Курц се приближиха до масата.

- Ето ви! Търсихме ви цял час.

Гласът на Марион, кадифен и мелодичен както винаги, заглъхна рязко, красивата й уста зейна, а в очите й проблесна страх. Беше видяла Джон Роланд.

- Ооо - отрони тя плахо. - Мисля…

Но не продължи. Очакваше мъжът ей сега да скочи и да й заповяда да изиграе ориенталски танц. Джон обаче не възнамеряваше да заповядва нищо. Стана и се поклони церемониално. Той, естествено, прекрасно помнеше сцената в Земеринг. Курц и Марион седнаха и се втренчиха слисано в Роланд.

Хаса ги представи:

- Сънародници на Азиаде. Господин Роланд е известен сценарист.

Доктор Курц, без да разбира абсолютно нищо, кимна. Да, случват се такива работи. Типичен пример за раздвоение на личността. Мястото на този човек е в дом за душевноболни. Първо си въобразява, че е принц, а после - сценарист. Тежък случай. И неблагоприятна прогноза.

Курц внимателно погледна Хаса. Как е възможно веднага да не забележи, че човекът просто е луд! Това е то невежеството на отоларинголога. „Характерна форма на черепа“, раз-

263

мишляваше Курц и правеше тайни знаци на Сам, когото вземаше за болногледач. Болногледачът обаче явно не го разбираше.

Джон се изправи рязко. Марион трепна ужасено. Не последва обаче нищо ужасяващо. Джон се поклони изискано пред Азиаде и я покани на танц. Тя тръгна е него. Очевидно интуицията й изобщо не работеше, щом тръгна да танцува е беглец от лудница. Когато двамата изчезнаха сред пъстрата тълпа, Курц прочисти гърло и се приведе към Сам:

- По-добре ли е господинът?

Сам го изгледа раздразнен.

- Много по-добре, а скоро ще бъде направо прекрасно.

Думите му прозвучаха някак загадъчно. Марион погледна

умолително двамата лекари.

- Той е луд за връзване - прошепна тя на Хаса. - Познавам го. Веднъж ми се нахвърли. Защо оставяш Азиаде да танцува е него?

Хаса я погледна втрещен.

- Луд за връзване?

- Не, не - Сам Дут внезапно се оживи. - Просто не бива да го дразните. Иначе си е съвсем наред. Просто е малко нервен.

Хаса стана.

- Ей сега се връщам - озадачен подхвърли той.

Тръгна през залата. Със сериозно, застинало лице Джон

Роланд леко се носеше по паркета, прихванал Азиаде през талията. Очите й бяха едва притворени.

- Готов ли е домът ми, ханъм?

- Почти. Липсва само последният камък.

- Кой ще живее в него?

- Ние двамата.

- А родината?

- Винаги ще бъде е нас.

Азиаде погледна принца. Откакто го познаваше, на лицето му за първи път се появяваше усмивка.

264

Около масата в червената зала се носеше припрян шепот.

- Как си позволявате да водите ненормален човек на бал? -просъска Курц.

- Не мога да ви отговоря - сърдито промърмори Сам. -Тук искат хонорар за всяка дума.

Джон е луд и сега ще ги задържат, а на него ще му се наложи да признае, че приятелят му планира да отвлече чужда съпруга. Сам пресуши чашата си с шампанско и успя да си придаде надменно и непристъпно изражение.

Курц и Марион продължаваха да си шепнат възбудено, но млъкнаха изведнъж, защото Джон Роланд се появи до масата.

- Доктор Хаса танцува със съпругата си. Позволете да ви поканя.

Поклони се на Марион. Тя пребледня.

- Благодаря… Аз… аз не танцувам.

Джон седна и гръмко се разсмя. Сам никога не го бе чувал да се смее така.

- Вероятно ме смятате за луд. Наистина е редно да се извиня - каза Джон. - Онзиден в Земеринг действително се държах доста странно. Всъщност съм си съвсем нормален.

- Типично - прошепна Курц на Марион, - но в общи линии е безобиден.

Марион кимна, а Джон поръча шампанско. Пристигна Хаса, хванал Азиаде под ръка. Очите й все още бяха притворени - сигурно за последен път в този живот танцуваше с Хаса. Погледна орхидеите върху рамото си. Изведнъж цветята й се сториха непоносимо тежки и я притиснаха като воденични камъни. Тя внимателно ги свали и ги подаде на Марион.

- За вас са - каза с ненадейна топлота, приведе се напред и закачи орхидеите върху гърдите на Марион.

Тя й благодари и прошепна:

- Азиаде, внимавайте с този турчин. Не е много наред. Луд е. Напада жени.

265

Азиаде погледна Марион, после изгледа Хаса - навремето я беше целунал в колата - и Курц, който не беше луд и следователно нямаше извинение да напада жени. Засмя се.

- Луд е, знам, но не защото напада жени. Точно обратното, мисля, че много го бива да ги закриля.

Марион сви рамене. Курц стана. Достатъчно му бяха лудите, е които общуваше през деня. Вечер предпочиташе да не ги вижда.

- Късно е - обяви той. - Ще тръгваме ли?

Хаса кимна. Минаха през залите, спуснаха се по парад-ното стълбище и излязоха на тъмната странична алея, където бяха паркирани колите: малкият автомобил на Хаса и лимузината под наем на Джон.

- Ще те закараме до вас, Курц - предложи Хаса. - И Марион, разбира се.

Междувременно Джон си свали цилиндъра. Сбогува се вежливо и хладно. Застанал на снега, стисна ръката на Хаса. Внезапно Азиаде извика на чуждия, но отлично познат на принца език:

- Ваше височество! Този мъж - посочи Курц - ме примами в дома си и се опита да ме изнасили, докато съпругът ми се намираше в съседната стая!

Цилиндърът падна от ръката на Джон. Очите му заблестяха като на диво животно, устните му затрепериха. Стисна юмрук и го стовари рязко върху лицето на Курц. Курц се олюля. Джон го удари още веднъж. Тялото му беше напрегнато, а лицето му наподобяваше яростна маска. Нанасяше кратки и силни удари. Косата му се разпиля върху лицето. В студеното лунно сияние Джон приличаше на степен вълк, тръгнал на нощен лов.

- Помощ! - простена Курц.

Хаса се хвърли към Джон, Сам размаха ръце.

Двама полицаи се втурнаха тичешком към тях. Джон се отскубна от Хаса и с див скок скочи в колата си, следван от

266

Сам. Автомобилът потегли, преди полицаите да пристигнат. Курц лежеше в снега е лице, изкривено от болка и гняв.

- Луд за връзване! - задъхваше се той. - Психар! Не ви ли Предупредих? Трябва му усмирителна риза.

Азиаде стоеше встрани и стъпалата й потъваха в снега. Мълчеше и се усмихваше спокойно и замислено.

Последният камък от дома й беше положен.

267

Двайсет и осма глава

„В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния!

Дълбоко почитаеми мой татко, Ваше превъзходителство Ахмед паша!

Светът е необятен и много земи ни разделят. Ала какво са пространството и времето пред величието на Аллах? Лист хартия, пощенска марка и плик - и толкоз: пространството и времето са преодолени и ти четеш мислите на дъщеря си, преизпълнена с дълбоко уважение към теб.

Знай, добри ми татко, че във Виена се случиха грандиозни събития и не на последно място - велико чудо на Аллах. Чуй -преди моят стопанин и господар да прояви разположение към мен, той е делил нощите си с прекрасната наложница Марион. Но тя го захвърлила, поддавайки се на грешни желания, и заминала за Залцбург, където започнала да води порочен живот в обятията на чужд мъж.

Всевишния обаче се смилил над съпруга ми доктор Александър Хаса, Бог да го дарява с мир - и ме изпрати да му стана робиня и утешителка в долината на земните му мъки. Живях с него и му служих, както ти си ме учил и както повелява дългът ми.

С радост изпълнявах дълга си, очите на съпруга ми се усмихваха, когато виждаха мен, моите очи, моите устни, моята гръд.

Ала неведоми са пътищата на Аллах!

Той ни наказва и съди, а смъртните са само оръдия в ръцете на Провидението.

Близо до Виена е планината Земеринг. В тази планина човешките ръце - по волята на Аллах - са издигнали дом за

268

отдих. Посетих го веднъж. Ала не намерих покой в този дом, защото там срещнах Марион, разпътната наложница на моя мъж.

Огромна ярост ме завладя тогава. Напуснах този дом, защото е недостойно дъщеря на паша да дели покрив с прелюбодейка и развратница. Всевишния обаче ме наказа за гордостта ми и ми изпрати големи изпитания.

Защото чуй, о, татко - за мен беше тежко изпитание да срещна мъжа, на когото бях отредена, за когото навремето учех арабски молитви и персийски стихове. Но дважди по-тежко беше това изпитание за мен, понеже Джон Роланд пробуди любовта ми и пося греховни мисли в сърцето ми във време, когато моят съпруг лежеше в леглото у дома и ме чакаше.

Ала Аллах ме защити и не позволи да стъпя на пътя на греха. Справедливият Бог стовари гнева си върху Марион, пред която се разтвориха портите на ада. Разбрах, че мъжът, с когото тя се е отдавала на грях, я е изоставил и тя е сама и самотна, макар да е прекрасна и много веща в изкуството на любовта и живота.

И така, аз останах при своя мъж, но очите ми се отвориха и сетивата ми се изостриха, а умът ми се напрегна.

Татко, животът, който водят неверниците, е добър и интересен само за тях. За жена, родена в Истанбул, е глупав и скучен. В техния свят има прекалено много мъже и твърде малко деца, докато при нас е обратното - малко мъже и много деца. Тук обаче мъжете са като деца, а какви са децата, не знам, защото не срещнах нито едно.

А сега, татко, ще се смаеш! Един чужд мъж посмя да ме целуне, а съпругът ми само се разсмя, въпреки че е добър мъж, а не някакъв мошеник. Толкова странни са обичаите на тукашните хора!

Наистина, неведоми са пътищата на Аллах! В своя гняв той наказа безпътната жена Марион, а с милосърдието си я

269

пощади отново. Вярно, аз бях определена да изиграя ролята на спасителка. Марион, на свой ред, ми помогна да изоставя света на неверните и да започна нов живот в съгласие със себе си. Ние двете бяхме просто оръдия в ръцете на Всевишния. Ала докато аз действах е отворени очи, Марион беше сляпа и дори днес не знае нищо за мислите в сърцето ми. Но така е добре, о, паша, защото трябва да съществува разлика между истанбулска принцеса, останала вярна на съпруга си, и порочна жена, изменила на мъжа си.

Ден след ден седях на една маса с Марион, гледах очите й и изучавах сърцето й. А нощем лежах до съпруга си, гледах неговите очи и изучавах неговото сърце. През цялото това време Джон Роланд беше в пустинята и се кланяше в праха пред Аллах, а аз напразно се опитвах да не мисля за него, но той не излизаше от главата ми.

О, не, паша и татко мой! Никога не бих последвала Джон, ако не бях сигурна, че съдбата на моя стопанин и господар доктор Александър Хаса - Бог да му дари мир - не е в сигурни ръце. А сега вече ръцете на Марион са много надеждни и тя ще му бъде вярна жена, предана и благодарна за милостта, която й оказва моят мъж.

Ето, пак се губя в лабиринта на думите, а ти, татко, още не знаеш какво се случи във Виена и колко странно си играе животът с нас, смъртните.

Случи се в двореца на старите монарси. Залите бяха тържествено осветени и всички танцуваха. Имаше всякакви униформи, по мраморните стени висяха картини и огледала и там видях, че животът на владетелите на тази страна коренно се отличава от живота на нашите повелители - султаните в дворците Йълдъз и Ески сарай.

Всички бяхме насядали около една маса, но само аз знаех нашата тайна. Сякаш чувах как тръбата зове за атака.

После излязохме на снежната улица и се убедих, че Джон е истински мъж и завинаги е покорил сърцето на дъщерята на

270

истанбулския паша. Той удари по лицето доктор Курц. Ти не познаваш доктор Курц, татко, но той е истински негодник, повярвай ми! Джон се нахвърли върху него като вълк на нощен лов, а после незабелязано изчезна. Ние отведохме Курц в къщата му, а всички обвиняваха мен, нашите обичаи и приятелите ми.

Прибрахме се у дома и моят стопанин и господар ми наговори доста горчиви думи. Нарече ме дивачка, която го е опозорила и му е навлякла големи неприятности и че той много се безпокои за мен. Лежах в леглото и мълчах, защото той също ми причини големи неприятности и макар да не го знае, аз се безпокоях за него, понеже щеше да е много самотен и нещастен, ако не бях дивачка. И така, лежах и мълчах, защото мъдрите не се нуждаят от признателност.

После настъпи много вълнуващ ден, паша! Най-напред дойде Марион и облече бяла престилка, за да помага на съпруга ми да прогонва болката от телата на непознатите. Идваха болни и Хаса пропъждаше болестите. А аз седях в съседната стая и продължавах да чувам как тръбата зове за атака.

После болните си отидоха, но Марион остана в стаята на болката и съпругът ми беше при нея. Беше много тихо и изведнъж дочух, че моят стопанин и господар се оплаква от мен, защото - представи си - съм била дивачка и никога нямало да проумея законите на западния свят. Марион също говореше нещо, но много тихо и аз не разбрах думите й, татко!

После те съвсем утихнаха, а на мен ми стана тягостно. Сърцето ми биеше трескаво, защото съм само на двайсет и една години и животът още не ме е закалил.

Ала аз съм наследила ясния ти разсъдък, татко, Ваше превъзходителство, и винаги ще съм ти благодарна за това. Застанах до вратата и се вслушах. Не чувах много, но чух достатъчно.

Отворих вратата. Марион седеше на стола, където обикновено седят болните, и главата й беше отпусната назад на ме-

271

ката кожена облегалка. Светлината струеше върху лицето й и я виждах съвсем ясно. Беше много красива, очите й блестяха. Хаса стоеше до нея и дланите му обгръщаха лицето й. Той целуваше устните й, очите й, страните й и носа й.

Това видях, о, татко, и макар да се опитвах да запазя спокойствие, сърцето ми биеше лудо. Ала човек може да има ясен разсъдък и глупаво сърце.

После влязох в стаята и затворих вратата. Като ме видяха, и двамата много се уплашиха. Клетият ми господар се отдръпна, а Марион скочи и започна да си приглажда косата. Аз стоях там, гледах ги и не знаех какво да правя - да се смея или да плача. После си поплаках малко, защото все пак съм жена, пък и още не познавам добре живота.

Ала когато Хаса се приближи до мен и опита да ме успокои, си изтрих сълзите и вдигнах глава. Говорех нещо, но не помня точно какво. Те ме гледнаха учудено. После се засмях и Марион се засмя; само Хаса не се засмя, защото е мъж и има угризения на съвестта. Погалих го по косата, поговорих му малко и угризенията му постепенно изчезнаха.

Всички тези изпитания ни низпосла Аллах, татко, и аз не знам кой от нас беше оръдие в Неговите ръце. Навярно всеки един в една или друга степен. След като вече съм спокойна за съдбата на Хаса, се преместих при Джон Роланд. Сега той седи до мен, усмихва се и ми повтаря думите на нашия Пророк: „Най-ценното съкровище на мъжа е добродетелната съпруга.“

Повярвай ми, татко, аз съм добродетелна и винаги ще бъда такава. Само глупавите жени тръгват по пътя на греха, а умните се замислят и намират начин да го избегнат, за да не навлекат нещастие нито на себе си, нито на другите. Защото много неща зависят от жената - щастието и мъката, животът и смъртта. Жената трябва да е умна, за да й стигнат силите да прокара тясната пътечка на добродетелта и спокойно да гледа хората в очите.

272

А сега, татко, тръгвам с Джон към далечната земя от другата страна на океана. Но родината тръгва с нас, защото я носим в сърцата си, в ръцете си, в очите си, в мислите си и в децата си, които - по волята на Аллах - ще се родят в Ню Йорк. Един дебел мъж на име Перикъл също идва с нас. Роден е във Фенер и се чувства в окръжаващия ни свят като риба във вода. И така, всички сме на път, татко. Хаса с Марион, аз - с Джон, Перикъл и първото ми чедо - с нас. Вярно, то още не рита с крачета в корема ми, защото е твърде рано.

И ти, татко, също трябва да се стегнеш за път, да отидеш в Бремен, където ще се срещнем, за да поемем заедно към края на света. Джон казва, че домът на един османски принц не е пълен, ако в него не живее паша. И е прав. Трябва да живееш с нас, за да научиш децата ни на вярата и традициите ни, за да не забравят никога, че техните предци някога са дошли от жълтите хълмове на Туран и са покорили три континента.

Ахмед паша, вече привършвам моя разказ. Сбогувах се с Хаса и Марион и видях щастие в очите им. Сега ще отида за последен път в кафенето на Рингщрасе. Ще изпия чаша кафе и ще погледам смаяните лица на лекарите, които са господари на живота и смъртта, но са безпомощни в света на чувствата. Знам, че не е хубаво да се присмиваш на хората, но хората в голямото кафене често ми се присмиваха, а аз съм само на двайсет и една и искам да си доставя едно малко удоволствие. Затова ще отида в кафенето, ще се ръкувам последователно с тях и ще погледам смаяните им и разочаровани лица, защото те всички очакват да видят сълзите ми, а вместо това ще видят усмивката ми.

Велик е Аллах и неведоми са Неговите пътища. С теб ще се видим в Бремен, за да извървим заедно, с усмивка, краткия път от раждането до смъртта, пътя, който Аллах ни е отредил и по който глупакът крачи със страх, силният - с гордост, а мъдрият - с усмивка.

Твоя дъщеря Азиаде Роланд“

Content

Саид Курбан Момичето ог Златния рог