Рогашко Алла

Її сукня

Алла Рогашко

Її сукня

…писане серцем,

не розумом…

(від автора)

Із дотепер написаного мною «Її сукня» — найбільш близький мені роман. Навіть рідний. У ньому — безліч моїх власних почуттів, емоцій, хвилювань; пошуки відповідей на питання, котрі так і лишились без відповідей. На жаль. А може, на щастя? Бо хтозна, що би зі мною було, якби таки віднайшла всі ті відповіді… Проте шукати не полишаю. Таку вже маю натуру вперту.

Моя прабабця по материнській лінії була казашкою. Її чоловік — мій прадід — росіянином. Про це я дізналась надто пізно, коли вже майже не було в кого розпитати бодай щось. Страшенно шкодую, що колись мені не спадало на думку довідатися в бабусі та дідуся про їхнє минуле — те, про яке знали лише вони одні. Тут мені йдеться саме про материнську лінію. По лінії тата — вже зовсім інша історія…

Коли дізналась новину про родинні корені, які розкинуті так далеко від України, — мене вщент заполонили думки, що не полишали моєї свідомості, а ще більше — підсвідомості. Відчуття та емоції від того були настільки потужними, що мала тоді безліч химерних містичних снів. А до них у мене особливе ставлення… Спершу вві сні до мене прийшла вродлива жінка з довгим, аж по коліна волоссям у гарній темно-синій атласній сукні. Хоча події того сну були надто моторошними насправді, однак асоціації зробили свою справу: мене не полишало відчуття, що ця жінка може бути моєю прабабцею-казашкою. Мовби вона відчула моє прагнення дізнатись про неї і хоче допомогти, злегка відхиливши завісу потаємного…

Відтак щодалі сни набували смислів і водночас — усе більшої химерності. У цій книзі їх — безліч. Сни керували цим сюжетом, наче наставляючи мене на якийсь свій — потрібний комусь (кому?) — шлях. Я відчувала, що доторкаюсь до чогось, вельми для мене важливого і цінного. Часом небезпечного. Але вже не могла зупинитись. Доки не поставила крапку. Хоч насправді й тоді не дуже заспокоїлась — надто вже емоційно-розбурханою була від безмежжя почуттів, що переповнювали мене…

Певна річ, якщо в романі і є частка правди, то лише крихітна. Я ж бо так і не відшукала відповідей на власні питання. Тож… у ньому лише те, що відчувала, що поза межами мого власного розуміння. Це — писане моїм серцем, не розумом…

Не можу передати, наскільки щаслива від того, що роман цей нарешті побачить світ… Так довго я цього чекала! Хоч розумію: мало бути саме так, усе ж бо мусить ставатись у потрібний час. Тішусь, що час цей настав.

З любов’ю…

Вересень, 2016

«Фатум»

(…те, що, можливо, стане романом…)

Спекотний день поволі обертався на прохолодне надвечір’я, що погрозливо виповзало з-за обрію темно-синім хмаровинням. Вітер зірвався раптово: нестримно зашелестів листям двох лип, що майже впритул росли одна біля одної коло хвіртки; доніс до тераси свіжі, ледь солодкуваті пахощі щойно розтулених суцвіть, прихопивши із собою аромат троянд, які щільно обплели дерев’яні поручні.

У плетеному кріслі, загорнена у плед, дрімала жінка. Помітно, що сон мала не вельми спокійний — повіки час від часу тривожно сіпались. Волосся, що русявими пасмами спадало на плечі, розвіялось і залоскотало обличчя. Жінка здригнулась, мимоволі провела рукою по волоссю і сонно роззирнулась довкола.

Насичена небесна синява ось-ось мала розродитися дощем; перші важкі краплі вже залопотіли по бляшаному даху, листі й асфальтовій доріжці, яка вела від хвіртки до східців будинку. Вмите дощем, усе довкола вмить набрало насиченіших відтінків; повітрям розходився землянистий, дещо затхлий запах.

Ліна полюбляла шум дощу — він здатен заспокоїти. Проте знала: належить бути обережною. Якщо слухати це монотонне лопотіння надто уважно — поволі налаштовуєшся на цей журливо-мінорний лад і є ймовірність занурення в таку прірву думок та спогадів, що мозок стає близьким до божевілля. Однак таки слухала, мовби поринала у транс, поволі наближаючись до небезпечної, фатальної межі, за котрою… А втім, навіщо поспішати? Усе — від початку…

…Тоді теж падав дощ. Ліна неспішно блукала вулицями міста. Хтозна-чому, проте ноги мимоволі завернули до антикварної крамнички. Й досі не тямить, як тоді втрапила туди: до того не звертала уваги на подібні крамниці. Мабуть, якийсь несвідомий імпульс скерував нею. Певно, так мусило бути.

За масивними кованими дверима — такими собі міні-ворітьми — ховалися звичайні броньовані. Крамничка була ущент напхана всілякими речами: красивими і не дуже, подекуди дивними, а головне — старезними. Тут витав спертий запах, що йшов від старих речей: ті мовби ввібрали його в себе впродовж десятиліть, а подекуди й століть, і тепер щедро віддавали. Стіни, обклеєні темно-червоними шпалерами, прикрашали картини в порепаних рамах, вицвілі ікони, пошарпані гобелени.

Ліна блукала поміж полицями й захоплено роззиралася довкіл. Коли ж погляд спинився на бронзовій статуетці юної красуні, спинилась і вона. Затамувавши подих, роздивлялась досконалу граційну фігуру.

— Вас зацікавила ця річ? — почула приємний баритон поруч із собою та завважила високого худорлявого чоловіка в білій сорочці, чорній жилетці та штанах.

— Так. Що ви про неї скажете? — знову перевела погляд на статуетку.

— О… мушу вам сказати, що своїм зацікавленням ви зробили дуже гарний вибір! Це — богиня жіночої пристрасті, — з готовністю пояснив. — Вона просто створена для такої, як ви, можу вас запевнити! — запопадливо почав розпинатися.

— Скажете таке! — роздратовано пирхнула Ліна.

— Це не лестощі, — не вгавав продавець, чомусь не розуміючи, що щемить, і втратить потенційного покупця. — Подивіться, яка вона вишукана, які чуттєві вигини її спини… які гармонійні, тонкі риси обличчя… — його ж погляд тим часом блукав по Ліниній фігурі.

— Досить-досить, дякую.

Ліна вийшла з крамнички відчутно розчарованою, навіть невдоволеною. Чомусь дуже закортіло мати собі ту статуетку, але терпіти не могла надмірної нав’язливості продавців. Притім зазвичай мимоволі впадала в ступор безмовного протесту, що був сильнішим від бажання отримати жадану річ. Ні — то й ні. Що ж тут удієш.

Розгорнула парасольку і вже за якусь неповну хвилину хлюпотіння дощу відвернуло увагу, налаштувавши на цілковито інші думки.

Однак яким було її здивування — радше, шок! — наступного ранку! Як завше, задзвенів будильник. Розплющила очі. На годиннику світилося 7.28. Ще дві хвилинки, котрі щоранку спеціально виділяла собі для того, аби ще трішки поніжитися в ліжку, і — підйом…

Але… що за дивовижа? Поряд із годинником на тумбочці красувалася… статуетка богині жіночої пристрасті. Сон? «Треба ж було так уподобати річ, щоб морилася тепер», — лише промайнуло в думках.

Протерла очі, однак статуетка не зникла. Рвучко сіла й обережно доторкнулася пальцями блискучої гладенької поверхні, на якій вигравав відблиск із вікна. Прохолода бронзи під ураз спітнілими пальцями миттєво відігнала сон.

— Що за маячня?! — вигукнула. — Я ж її не купувала!

Сполоснулась під прохолодним душем, сподіваючись, що освіжиться, й усе це божевілля припиниться. Обережно ввійшла в кімнату. Статуетка величаво, мовби з викликом, стояла на тому ж місці…

— Повне безглуздя! Як же ти сюди потрапила?!!

Дорогою на роботу забігла в антикварну крамничку. Мусила забігти.

— О, доброго дня, пані Ліно! — радо зустрів її антиквар. — Бажаєте ще щось придбати? Я ж казав: до нас завжди повертаються ті, хто придбав хоча би щось. Усі вони стають постійними нашими…

— Статуетка богині жіночої пристрасті, де вона? — безцеремонно перебила браваду непотрібної їй передмови.

На обличчя чоловіка наповзла тінь розгубленості впереміж із недовірою.

— Вона вам не сподобалась? Ви нею розчаровані?..

— Звісно, сподобалась! Її хтось купив у вас учора?

— Даруйте, пані Ліно, але ж учора ви з превеликим задоволенням її придбали!

— Я не маю часу сперечатися, дуже поспішаю. Так, звичайно, я була не проти її придбати, але вийшла з магазину ні з чим! Що за дивні жарти!

— Та до чого ж тут жарти… — щиро розгубився чоловік.

— Скільки вона коштує?

— Триста сімдесят гривень. Але для вас я зробив спеціальну знижку: ви придбали її всього за триста п’ятдесят! — діловито проказав.

Так-так, спеціальну знижку… Що він узагалі верзе?! Ліна замислилась. Учора в її гаманці було десь чотириста з лишком. Вона купила тільки два апельсини й лимон до чаю, отже, в гаманці має бути принаймні чотириста гривень. Покопирсалася в сумочці й демонстративно витягла гаманець.

— Мої гроші на місці, я не могла її придбати — хіба, якщо ви подарували її мені! — переможно посміхнулась, зауваживши кілька купюр. Однак уже наступної миті посмішка з обличчя щезла. — Що за… — розгублено пробурмотіла.

У гаманці виявилось кілька купюр, проте дрібних! Вона нарахувала лише близько двадцяти гривень.

— Але ж цього не може бути! — не відступилась. — Я навіть в руки її не брала! Як же вона опинилась у мене вдома?!! І куди поділись мої гроші?

Антиквар задоволено посміхнувся.

— Ліночко, все гаразд, заспокойтеся. Моя дружина теж часом як заходиться купувати! Страх Божий, що тоді з нею починає коїтися… А потім лиш розгублено лепече: «Де мої гроші? Куди ж поділись гроші? А хіба я це купувала?» Всяке буває, Ліночко, повірте мені!

— Ми хіба знайомі? — оторопіло подивилась на нього. — Звідки ви знаєте моє ім'я?!

— А знаєте що? Давайте я приготую вам чаю! Ось побачите: чашка міцного доброго напою поверне вас до тями.

— Це повне безглуздя! Ми з вами не знайомі! Як вас звати?

— Повторюсь: для вас я просто Леонід, без зайвих церемоній.

— Шановний, я точно не купувала цю річ, присягаю! Та якимось дивом вона опинилась у мене вдома! Що за маячня відбувається?!!

Спантеличена Ліна дозволила взяти себе попід руку й поволі пішла з антикваром до громіздкого дивана, що стояв коло входу. І хоча думки її плутались, чітко пам’ятала всі події вчорашнього вечора: йшла вулицею, якою ходила щодня безліч разів, але чомусь уперше зайшла сюди. Так, статуетка, безумовно, привернула увагу, навіть хотілось її придбати, але звідси вийшла з порожніми руками! Вона це ТОЧНО пам’ятає! Забігла на базар за цитрусовими й — гайда додому! Того вечора ні з ким не спілкувалась, нікого зі знайомих не зустрічала… то ЯК же це могло трапитися з нею?!!

— Пригощайтеся, прошу! — на чайному столику поряд із диваном Леонід поставив чашку з ароматним напоєм.

Ліна з полегшенням сьорбнула і продовжила міркувати. Однак нічого нового чи підозрілого з подій учорашнього дня пригадати так і не вдалося. Допивши, відставила чашку й хутко підвелася з дивана — напій таки повернув її до тями, вона згадала, що поспішала на роботу.

— Дякую за чай, бувайте! — холодно кинула й пішла геть. Відчувала: за фальшивою облесливістю чоловік приховує свою достеменну причетність до цієї шаленої оказії, осягнути яку вона поки не в змозі…

…Таким був початок історії, що трапилася наприкінці травня, коли після різкого похолодання так само раптово налягла спека. Еге ж, спека… Ліна повернулась до реальності — шия затекла й вона потяглася у кріслі, розминаючи її рукою. Відтак увійшла в дім, зачиняючи за собою двері у світ, що, здавалося, донедавна був її власним, а нині обернувся на казна-що.

Та ні, здається, цьому є назва: то є театр абсурду, де вона бере активну участь. Виконує у якійсь химерній нескінченній виставі роль маріонетки, котру хтось незримий смикає за мотузки, змушуючи відчувати те, що йому заманеться. І смикає таки вправно, бо з урівноваженої, упевненої в собі жінки вона обернулась на сполохану мару, котра не пам’ятає, коли востаннє міцно спала вночі, добре їла чи просто спокійно прогулювалась містом.

На позір начебто нічого страшного й не відбувається — так, різні незначні дрібнички, деталі, збіги. Реальних причин для втрати спокою немає, проте схильність Ліни до аж надто ретельного і направду непотрібного аналізу, як завше, працювала: мозок вправно складав докупи всі ті деталі й зрештою вимальовувався суцільний детектив.

І хоча, якщо поміркувати на холодну голову: та кому ти потрібна, людино? Отямся! Кому треба гратися з тобою в дивні ігри? Розслабся й живи собі спокійно. Та ж ні. Спокій було втрачено в той самий день, коли її ноги завернули до тієї клятої антикварної крамнички. Життя відтоді перетворилось на якесь моторошне очікування чогось, що достеменно має статись.

Статуетка ж досі була в неї. Красувалась на тумбочці коло ліжка. А куди було подіти? Усе ж, вона їй дуже подобалась. Не заносити ж назад у крамницю — начебто її «придбала»… Направду Ліна й досі не збагнула, як ця річ могла опинитися в її помешканні. Прокручувала в голові різні можливі варіанти, проте зрештою все заходило в глухий кут. Сама вона не робила цього. Точно. Людини, яка могла би таємно її принести — теж не існувало. Та звідкись вона-таки взялася. Звідки і як? Відповіді не було… Містика — не інакше!

А тут ще й цей чоловік… Хтозна, чому він трапився Ліні, чому саме цей. З’явився в її житті раптово — вигулькнув з-за рогу сусіднього будинку й налетів на неї, мовби вихор, мало не зметнувши зі свого шляху. Вітер розвівав полами його плаща, поширюючи приємно-терпкуватий запах одеколону. Міцно, але нараз бережно схопив її за плечі, втримуючи від імовірного падіння; Ліні здалося, що такої ніжної чуттєвості й сили водночас у чоловічому тілі вона дотепер не відчувала. Здавалось, втрапила в зону потужної енергетичної аури, якою був оповитий цей чоловік, бо раптом захотілось, щоби він тримав її у своїх руках усе життя. Звісно, все це відбулося майже миттєво, це вже потім Ліна прокручувала в пам’яті те зіткнення у сповільненому темпі, розкладаючи на полички свідомості всі деталі, відчуття, насолоджуючись кожним сповна. Пили каву в кав’ярні за рогом, прогулювались алеями, оповитими вечірніми сутінками, як давні добрі приятелі; шалено хотілося довіритись цьому чоловікові…

Її сукня

Треба йти туди, куди веде тебе твоє життя.

Оскар Уайльд

Частина 1

Розділ I

Рівне, наші дні

За вікном лютувала хуртовина; вітер, сновигаючи поміж двох лип, що майже впритул росли одна біля одної коло будинку, своїм свистом нагадував виття сердешного вовка на порожній лісовій галявині. Ніла сиділа за комп’ютером, час від часу відволікаючись на каву з шоколадом. Того виття не чула — віднедавна, занурившись із головою в інший вимір, повністю «випадала» з довколишнього, такого звичного дотепер, світу. Звісно, якби мала чоловіка та двійко дітей, домашні клопоти не подарували б можливості такого цілковитого «випаду». Проте «якби» у цьому випадку було недоречним: часу мала вдосталь і заміжжя у плани не входило.

Славко ж терпляче чекав і мужньо терпів її відмовки зайвий раз зустрітися. Чекав уже близько двох місяців, якимсь дивом задовольняючись короткотривалими суботніми, а інколи ще й недільними здибанками.[1] Та щоразу його ставлення до неї змінювалося — чи то їй так здавалось? Усе скутішими ставали його обійми, а розмови — вимушенішими.

— Усе добре? — допитувалась, вдивляючись у його напружене обличчя.

— Нілочко, я все розумію, — стримано відповідав, намагаючись натягнути на лице невимушену посмішку. — Ти мусиш написати цей роман. Гадаєш, року тобі вистачить?.. Як піде… Так-так, розумію. Це — твоє. Це те, що ти в собі відкрила і хочеш реалізувати понад усе. Я зачекаю… — і все далі й далі віддалявся.

Чи засмучувало її це? Хтозна. Вона настільки заглибилась свою працю, що перебувала мовби у двох світах, двох вимірах — реальному й іншому, який нещодавно для себе відкрила. Притому в реальному перебувало лише тіло. Інший світ поглинув її цілковито. Якщо Славкові це неприємно чи байдуже — що ж, нехай. Отже, так має бути. Тут вона вже нічого не вдіє.

— Чи не занадто ти його випробовуєш? — застерігала подруга Марина. — Навколо стільки дівчат! Обкрутить якась — і все! Залишишся «з носом»!

Та чому ж «з носом». Якщо він любить — то зрозуміє й підтримає, якщо ж ні… отже, не судилося бути разом. Отже, така «любов»…

— Ну ти даєш! — вражалася та. — Може, ти його не любиш?

Любить. Звісно ж, любить. Славко — хороший хлопець, милий, з ним їй добре. Познайомились рік тому в кафешці на Набережній, де їхні колективи святкували новорічні корпоративні вечірки, й інтенсивно зустрічалися близько десяти місяців. Їхній роман був шаленим і бурхливим, аж доки в стосунки не втрутилась Нілина божевільна ідея, котру понад усе прагнула реалізувати. Отже, все кардинально змінилось. Мусило змінитись. Як інакше?

Зрештою це дійсно свого роду випробування стосункам, міркувала. Недарма ж кажуть, що твоє обов’язково буде твоїм, що би не сталось. А те, що в житті зайве, — відсіється обставинами і часом.

Категорично «не відсіювалась» Марина. Подруга геть не зважала на прагнення Ніли бути на самоті, зосередившись на своєму тексті, — мало не через день забігала до неї, розбурхуючи розмірений і спланований щохвилинно світ.

— Якщо тебе не турбує твій власний фізичний і психічний стан, то мене він таки непокоїть. Не можна ж так відмежовуватися від світу! — з порога категорично заявляла.

Відтак заварювала обом чай, викладала з торби якісь ласощі і всідалася на диван, витягнувши з комп’ютера подругу.

— Нікуди не подінеться твоя ідея, ще встигнеш! — безапеляційно виголошувала, із задоволенням сьорбаючи чай та відкушуючи тістечко чи цукерку.

Куди вже було подітися. Ніла вдячно приймала турботу подруги, сідала поруч, розчулено обіймаючи за плечі, й на якийсь час виринала з іншого світу в приємне спілкування з рідною душею. Затим Маринка бігла, а вона знову одягала навушники і поверталася назад, у свій інший вимір…

Відпустка швидко скінчилась, і Ніла мусила звільнитися, бо сюжет лише розкручувався, набираючи обертів. Про те, щоб усе це полишити на стрімкому старті, не могло бути й мови: текст її не відпускав. Ніла поїхала писати заяву на звільнення.

П’ятирічна робота на посаді провідного консультанта солідної туристичної фірми з гарними умовами, пристойним заробітком, реальною можливістю кар’єрного зростання та чудовим колективом не могла не викликати жалю й добре відчутної шпильки сумніву в правильності рішення. Проте Ніла проковтнула ностальгічну грудку, що підкочувалась до горла, й рішуче ввійшла в кабінет директора із заявою.

Щирі вмовляння Миколи Степановича запалу не послабили і вже півгодини по тому, з поспіхом зібраними у пакет манатками, йшла містом у якомусь дивному стані розгубленості. Запал і впевненість швидко й несподівано розвіялись, змінившись паскудним настроєм і апатією.

Січнева мжичка, прибиваючи клапті почорнілого снігу, лиш посилила відчуття пригнічення. Каблук, утрапивши у сховану калюжею ямку, різко підвернувся. Відтак, дивом утримавшись на ногах, щоправда, виконавши дивакуваті рухи тілом, впустила пакет з речами, що миттю розсипались по брудному асфальту. Сторопіло поглянула на Славка, котрий із зануреної в калюжу світлини мило всміхався їй. Чудово! Невже зміни в житті неодмінно мають супроводжуватись такими деталями?

* * *

З коридору долинули ледь чутні кроки, порушивши нічну тишу: хтось неквапом підкрадався до дверей її спальні. Ось уже чути, як рука непроханого візитера обережно торкнулася дверної ручки… Уривки чиїхось розмов, з-поміж яких вирізняється голос матері, спинили його.

Як ці люди опинились у її квартирі посеред ночі? Коли прийшла мама і як вона ввійшла?.. Враз голоси змінились тишею, відтак візитер продовжив свій шлях: за мить двері прочинилися, розрізавши тишу тягучим скрипом завісів.

Хтось поволі наближався до її ліжка. Кров захолонула в жилах від страху, але… чому вона не може поворухнутися, бодай розплющити очі, щоб побачити, хто тут? Це ж так просто! Чому лежить, як колода?!!

Здається, це жінка… Так, точно жінка: чути шурхіт її сукні, поділ якої волочиться по долівці…

Жінка вже поряд неї. Ще мить, і Ніла відчує схилене над собою лице. Нараз важка, потужна енергетика обдає Нілу, і тіло тремтить від жаху.

Вона хоче її вбити. Ця жінка хоче її вбити! Треба щосили закричати, і тоді хтось — може, ті люди, що були тепер у квартирі, чи мама — прийде сюди та порятує її.

Однак несамовите бажання закричати вихлюпується фонтаном вереску лише в запаленому мозку. Ціною надлюдських зусиль Нілі вдається ледь-ледь розтулити повіки. Лиш тоді крізь їхню розмиту шпарину стає помітний жіночий силует нічної візитерки, що чомусь відсахується від неї на мить; довге витке волосся, безкровне воскове обличчя, простягнені, немов пластмасові, руки.

Над силуетом, на стелі, гойдаються довгі тіні дерев — ще не ранок, але вже не ніч. Силует знову схиляється над нажаханою Нілою, обдаючи колючим холодом…

Усе. Тепер їй точно кінець. Повітря не стає — здається, крижані пальці смертельним кільцем стискаються на Нілиній шиї, а на груди тисне важка енергетика, наскрізь проникаючи в неї і водночас висмоктуючи єство. І невідомо, що першим її вб'є — відсутність кисню чи цей химерний вампіризм…

…Це почалося наприкінці березня. Щодня перед світанням вона приходила до Ніли з одним бажанням: спершу налякати до смерті, висмоктати всю енергію, а затим убити. Проте щоразу якимсь дивом Нілі вдавалося прокинутись. Виснажена дощенту і змерзла, сповзала з ліжка і йшла в гарячий душ.

Чому? Чому це сталося з нею? Це мало статися лиш… лиш із Ліною! До чого тут Ніла?!

Щораз ставила собі ці питання, проте відповіді відскакували гарячими краплями у зливний отвір ванної, так і не потрапивши до свідомості.

Випивала міцну каву, сідала за комп’ютер. Відкривала текстовий файл і читала те, написане нею від початку листопада, переконуючись: це — воно. Те, що відбувається зараз із нею самою. Написане втілювалось у реальність…

ЯК таке можливо?! Може, надто близько все сприйняла до серця, пережила на собі через Ліну, тому це стається нині, якимось незбагненним чином перейшовши на неї?

Однак припинити писати не могла. Не могла й не мала такого наміру. Цей текст засмоктав її надто глибоко, мов трясовина. Сюжет вів її сам. І був зовсім не таким, яким начебто планувала на початку. Клавіші букв натискалися мимоволі — речення немов уже були сформовані десь у підсвідомості. Ніла відчувала, що була інструментом, у чиїх руках — лише клавіатура. Інструментом, аби передати те, що зрештою мало стати романом. Не романом про кохання — моторошним містичним трилером.

Ніла почала пригадувати, як, власне, виникла ідея написати роман. Було далеко за північ. Лежала в ліжку, намагаючись здолати чергове безсоння. Раптом у мозку спливла чітка картинка: молода жінка сидить у плетеному кріслі на терасі свого будиночка й от-от піде дощ. Жінка причетна до страшної таємниці. І таємниця вже нависає у повітрі загрозливо, мов та дощова хмара, що наближається. Так. Зараз буде дощ… Зараз точно буде дощ…

Немов у підтвердження всіх тих несподіваних думок, що впали на її напівсонну голову, почула лункий гуркіт грому. Як? Гроза наприкінці листопада? Не може бути!

Миттю зіскочила з ліжка, підбігла до вікна і вражено глянула у чорну небесну глибінь, яку й справді оперезала вертикальна блискавка, вмить розколовши небо навпіл. Що ж це… Знову потужний гуркіт грому важко рознісся безмовним нічним містом, і за якийсь час блискавка — ще яскравіша, ніж попередня, — осяяла все довкола.

Із тим спалахом блискавки щось мовби спалахнуло в Нілиному мозку. Увімкнула комп’ютер, натягла навушники, відкрила новий текстовий файл. Коли пальці мимоволі побігли по клавіатурі, збагнула: завтра на роботу не вийде. У неї є важливіша справа, яку неодмінно має реалізувати. Реалізувати негайно!

Хтозна-скільки часу друкувала, та коли повіки почали важчати, зберегла файл і вимкнула комп’ютер. Відтак розчинила вікно. У небі красувалась повня. Осіння колюча прохолода обвіяла лице, та їй було байдуже: прохолода нині надто потрібна, щоб остудити гарячу голову.

Як же тоді подивувалась, побачивши сухий асфальт і чисте, рясно всипане зорями небо! Чи була взагалі та гроза із блискавкою? Не могло ж їй примаритись…

І досі того не знає. Десь у глибині душі побоювалась, що нічні жахіття є лише початком, першим етапом життєвих випробувань. Але проганяла ті думки, бо знала, що страхом може лиш притягнути їх у своє життя, адже страх — то є потужна сила, здатна перевернути маленький затишний світ догори дриґом в одну мить.

Отож що вона має на сьогоднішній день? Найголовніше «надбання» — зруйновані стосунки зі Славком. Так! Одного квітневого суботнього вечора Славко делікатно повідомив, що зустрів іншу дівчину, котра готова гаряче віддавати йому всю себе, на відміну від схолоднілої та збайдужілої Ніли. Ймовірно, гормональний сплеск, що збивав із ніг шаленою хвилею некерованої пристрасті мало не кожного нормального чоловіка з настанням весни, зачепив своїми бризками й бідолашного Славка, котрий геть змарнів, бідняка, без жіночої уваги та ласки.

Ще в неї є відсутність заробітку. Заощаджень, що дбайливо накопичувала і тепер успішно витрачала на сплату комунальних послуг і харчі, вистачить принаймні ще на кілька місяців, за умови жорсткої економії. Що потім? Потім, певно, доведеться шукати роботу чи хоча б тимчасовий заробіток…

Звісно ж усе вищеперераховане має звучати радше не «що вона має на сьогоднішній день», а «що вона втратила на сьогоднішній день». Однак ключове слово «втратила» їй категорично не подобалось. Та в будь-якому контексті ці два пункти мало її обходили. Реально бентежило те, що отримала натомість.

А отримала страшні напівреальні сновидіння, котрі спершу описала в романі та які згодом приятель Марини означив, як «сонний параліч».[2]

Дожилася! Паралічу їй лиш не вистачало!

Подруга заспокоювала, мовляв, не все так страшно, як виглядає. Хоча такий стан є феноменальним, він зовсім не загрожує життю. До того ж це трапляється далеко не з кожним. Це — рідкість! І якщо воно тобі дано — то для чогось таки потрібно. Мабуть, ти якась особлива, Нілочко!

«Яка, до біса, особлива? Теж мені, феномен!» — скептично пирхнула тоді Ніла. Втім, заґуґливши в Інтернеті «сонний параліч», була вражена. Виявляється, все дуже непросто, адже фактично це — межа між двома світами. Межа така вузька, така крихка, і вона, Ніла, здатна в неї потрапляти! Хіба ж не дивовижно? Однак те, що під час перебування на цій межі може зустрічатися хтось іще, ніяк не тлумачилося. Мовляв, усе, що ввижається і чується під час цього стану, — дійсно марення.

Але… Ніла відчувала, що до неї навідується душа. Душа якоїсь жінки, котрій доконче щось потрібно від Ніли. І якщо спершу була переконана, що та хоче її вбити, то тепер, розібравшись з цим поняттям і збагнувши, що ніякої шкоди під час цього стану не може бути заподіяно, почала мислити в іншому напрямку.

У тому, що це почалося через роман, не мала сумнівів. Власне, ось іще одне надбання — недописаний роман, котрий щодалі заводив у якісь непролазні хащі жаху. Сюжет розгортався все стрімкіше, напруга наростала, кульмінація ось-ось вибухне фінальним трагічним акордом. Відтак буде поставлено крапку.

З одного боку, навіть тішилась — подумати лишень, у неї буде її перший роман! Вона дописує книжку! Стільки ентузіазму, стільки відданості й абсолютної віддачі, з якою писала її, не зазнавала ні в роботі, яку любила і якій віддавала всю себе, ні в любові до Славка.

Що ж до іншого боку… А що чекає на неї, коли зрештою поставить ту фінальну трагічну крапку? Чи зможе спокійно жити далі? Чи не поставить тим фінальну трагічну крапку власному життю? Цього не відала, однак те непокоїло щораз більше.

Не раз піймала себе на думці, що їй хочеться взяти й одним махом делейтнути[3] цей клятий файл, щоби був їй спокій. Але щось утримувало її. Щось, що сильніше від неї. Мусить його дописати, чого би їй те не вартувало…

Розділ II

Старець у чорному зношеному пальті сидів поблизу тролейбусної зупинки на складених шматках картону й вистукував по днищу старого відра якісь ритмічні мотиви, в такт киваючи головою. Пасма посивілого волосся спадали до плечей; зовсім біла, до грудей, борода мала розкішний вигляд. Сидів там щовечора. Біля його ніг лежав майже порожній потертий капелюх — зрідка хтось звертав на нього увагу чи підходив, аби кинути милостиню.

Ніла теж не завжди підходила, хоча хотіла майже щоразу. Стояла на зупинці й стежила за ним. Лице старого видавалося просвітленим — мовби знав щось таке, чого не знають усі ці люди, що безперестанку поспішно снували повз нього у якихось важливих для них справах. У постаті його було щось віддалено інтелігентне. А ще — тонкий, майже невловимий натяк на причетність до чогось позаземного.

Коли Ніла наближалась до нього та клала в капелюх п’ять гривень, він миттєво виринав зі свого світу й пильно дивився на неї.

— Як тебе звуть? — одного разу спитав, щоправда, так, начеб уже знав відповідь.

— Ніла… — розгублено відповіла й поспішно відійшла до зупинки.

— Я молитимусь за тебе, Ніло! — стиха кинув їй навздогін.

Щоразу спинялась, поволі розверталась і знов дивилась на нього — вже зануреного у власний світ дивних ритмів, що відбивав пальцями по днищу старого відра.

— Химерний суб’єкт… — якось почула поряд із собою.

Високий чоловік у темно-синьому плащі теж дивився на старого. Не була впевнена, що репліка призначалась саме їй, тож хутко відвела погляд від чоловіка.

— Ви так не вважаєте? — знов озвався він.

Вітер розвівав полами його плаща, поширюючи приємно-терпкуватий запах одеколону. Ніла відчула потужну енергетичну ауру довкола цього чоловіка. Когось він нагадує їй, але кого?

— Радше всі довкола нього химерні. А він — справжній.

Чоловік здивовано глипнув на Нілу.

— Чому ви так думаєте?

— А чому ви вважаєте, що химерний він? Бо відрізняється від натовпу?

— Не можу сказати, що погоджуюся з вами, але мені подобається ваш запал. Ви у всьому так відстоюєте свою думку?

— Лише якщо впевнена в її правильності. Хоча останнім часом я вже ні в чому не впевнена…

Вони сиділи в кав’ярні за рогом і якоїсь миті Ніла відчула: це невипадковий чоловік у її житті, він відіграє в ньому якусь важливу роль. Бо ж з’явився навіщось на життєвому шляху. І з’явився дуже вчасно, в момент наближення до найвищої кризової точки — крайньої межі, за якою мало бути одне з двох: повернення до звичного життя або ж остаточна втрата розуму. Звісно, ні про яке повернення не йшлося, бо те божевілля, що відбувалось тепер у її житті, вже нікуди не подіти, тому найімовірнішим був саме другий варіант.

Стрепенулась. А раптом… раптом він — той покидьок, якого описала в романі? Адже якщо всі попередні описані нею події починають повторюватися в реальності, то, за логікою речей, він мав тепер випірнути зі сторінок у її життя!

О… воліла, щоби радше став тією опорою, якої так бракує нині, сильним плечем, на яке можна обіпертися, зрештою тим, хто витягне з цього божевілля! Його очі ніжно голубили її лице. Та ні. Він славний. Він — герой іншого її роману. Однак лише час підтвердить чи заперечить будь-які припущення…

— З тобою щось трапилось, я це відчуваю. Що, скажи?

Ну ось. Він уже її відчуває, а вони знайомі лише якихось хвилин п’ятнадцять. Але й вона відчуває його, тож…

— Твої відчуття тебе не підводять. Трапилось.

У думках виразними слайдами прошмигнули події кількох останніх місяців. Божевільна ідея, що впала на її голову посеред листопадової ночі, перевернула догори дриґом звичний життєвий плин. Власне, якась вища сила керує нею нині, виписуючи її долю її ж руками, з незначними відмінностями, і ніяк зарадити цьому не можна…

— Ну ж бо, розкажи.

— Те, що сталося зі мною, двома словами не розповіси. Та й розповідь не для слабкодухих. Ти впевнений, що хочеш це почути, що це потрібно тобі?

— Я — чоловік, а не гімназистка. Звісно, впевнений! — рукою покликав офіціанта. — Два подвійних еспресо і двісті грамів коньяку, будь ласка.

— Гаразд, слухай. Я пишу роман. Деякі події, котрі описую в ньому, починають відбуватися зі мною. Це нежіночий роман про кохання…

* * *

Коли ввійшла на кухню зварити кави, там уже пахло кавою. На плиті стояла турка з паруючим крізь густу пінку напоєм, що ледь не виливався на поверхню.

«Я зварила тобі каву», — жінка, що стояла спиною до неї, не озираючись, дивилась у вікно. Довге розкішне волосся, що сягало колін, закривало її вузькі плечі.

Ніла похапцем випила каву, чомусь не відчувши смаку.

«Мусиш приготувати бельдеме[4] чоловікові. Допоможу тобі», — жінка розвернулась і пильно подивилась на Нілу. На її безпристрасному посірілому обличчі були відсутні будь-які емоції.

Жінка відійшла од вікна й лиш тоді Ніла помітила поряд з нею крихітного хлопчика, що тримався за поділ її довгої темно-синьої сукні. Його тільце було пухкеньким і ніжно-рожевим; дивно, як він стояв на ногах — мав від сили місяців вісім. Жінка підхопила малюка і всадовила його в казан, що стояв на плиті.

«Продовжуй тепер сама», — простягнула Нілі дерев’яного ополоника.

Ніла помішувала і дивилась на безтурботне личко хлопчика. Він усміхнувся їй беззубою усмішкою й схопив рукою ополоник.

«Чоловіка треба чимось годувати, чи як ти собі думала? Він голодний! Він дуже, дуже голодний!» — знов озвалась жінка, таким же безпристрасним поглядом дивлячись на Нілу, відтак схилила голову — під ногами лежали купки попелу; ступала на них, і її безкровне лице ще більше сіріло. З кожним порухом ніг попіл з долівки зникав, натомість проявляючись сірими плямами на її обличчі й руках.

Жінка підняла голову. Її лице вмить скам’яніло й почало розсипатися, поволі перетворюючись на суцільну сіру пляму. Вона доторкнулась до нього руками — ще більше пороху посипалось додолу; замість обличчя утворився темно-сірий отвір, обрамлений розкішним волоссям.

Ніла глипнула на свої руки — вони теж невблаганно розкришувалися сірим попелом, що сипався додолу крізь тонкі кістляві пальці. Доторкнулась лиця — з нього вмить посипався попіл, який, здавалося, був уже всюди: на одязі, стінах, стелі, кипів у казані. Скрізь стало, мов у пекельному тумані, і тільки довге волосся їх обидвох, що сягало колін, не торкнулася ця сіра напасть — лишалось чистим і лискучим.

«Тікай! щезни! щезни!..» — чийсь хрипкий, надламаний голос пролунав понад усім цим запорошеним пеклом…

* * *

— Принаймні це щось нове. Це не сонний параліч, а звичайне сновидіння. Точніше, сновидіння незвичайне, я би сказав, химерне. Слухай, а тут є простір для роздумів! — зауважив Денис.

Його оголене тіло було ледь прикрите простирадлом. Він сьорбнув із чашки й глянув на Нілу.

— Думаєш, це була вона, жінка з мого паралічу?

— Я би не відкидав цієї версії… А тобі не здається, що це могла бути ти, сонечко? Пам’ятаєш, твоє волосся уві сні було таким самим, як у тієї жінки.

Ніла замислено набурмосилась.

— Але… якщо то була я… то чого мені від мене потрібно? Якась маячня виходить!

— Маячня, але раціональне зерно у ній є. Волосся — це аргумент! Та й попіл з тебе теж сипався, як і з тієї жінки. Щось поміж вами є спільне, це факт!

— Уявляєш, уві сні мені чомусь не видавався дивним малюк у киплячому казані. Та й йому було нівроку, навіть усміхався. Чого лише не наверзеться у снах… Але я впевнена: ця жінка хоче мені щось сказати. Як, як мені її почути?

— Слухай, сонечко, а може, це якась твоя прародичка?!

— Прародичка? Гм. Це слушна думка. Все може бути. Треба подумати про це… Ми пов’язані з цією жінкою, це однозначно, але як?

— Так! Уяви собі: страшна таємниця твоїх предків скоро розкриється у твоїх снах! — прийнявши спокусливу позу напівлежачого Аполлона, пафосно виголосив Денис і багатозначно зіщулив очі.

Ніла задумливо підійшла до вікна й розтулила гардини. Сонце золотавим маревом ковзнуло по оголених вигинах її тіла.

— Ти така чарівна у вранішніх променях, схожа на богиню. Ходи до мене!

— Що це?!! — озирнувшись, скрикнула.

На тумбочці, поряд з годинником, велично красувалася статуетка…

Підскочила й обережно доторкнулась холодної гладенької поверхні, на якій вигравав сонячний відблиск, ніби пересвідчуючись, що вона там дійсно є.

— Ти це бачиш?!! Це ж та сама богиня жіночої пристрасті, про яку я писала!!! Це точно вона!

Денис встав, відкинувши простирадло, і зацікавлено глянув на статуетку. Затим перевів не менш зацікавлений погляд на оголене Нілине тіло.

— Дуже красива штукенція! Тепер навіть не знаю, чия фігура викликає в мене більше захоплення — твоя чи її, — посміхнувся і провів рукою по Нілиній спині. — Жартую. Звісно, твоя мені більше до вподоби.

— Боже. Це ж ти… Це ти її сюди приніс!!!

Ціла приголомшено дивилась на Дениса. Посмішка на його обличчі змінилася здивуванням.

— Що ти маєш на увазі?

— Яка ж я дурна! Як я могла повірити тобі?!

Накинула на себе халат і вибігла на кухню.

— Що це ти таке кажеш, Ніло! — Денис рушив за нею. — Хіба вона не стояла там вчора вечором, коли ми прийшли?

— Все, все повторюється! І параліч, і статуетка, і покидьок з книги! Це ж ти! Як я могла довіритись тобі?!! — Ніла, здавалось, не чула зараз Дениса, розхристано металась кухнею. — Як я могла подумати, що в житті бувають якісь винятки?!!

— Досить мене звинувачувати, давай розберемося в ситуації! Ти кажеш…

— Що, що тобі від мене потрібно?! Я нічого не маю, я бідна! Ніякого спадку чи його перспективи й близько не намічається! З мене нічого взяти! Що тобі потрібно? Погратися?!!

— Та що ти таке верзеш? У тебе істерика, чи що?! — скрикнув Денис.

— Недовго ж ти протримався! Міг хоча би кілька днів поводити мене за носа! Це ж треба, після першої ж ночі! А нам так добре було!

— Ти помиляєшся, Ніло! Заспокойся, прошу тебе!

— Забирайся геть! І забирай свою довбану штукенцію!!!

— Ти робиш велику помилку зараз. Я не той, за кого ти мене сприймаєш, заспокойся!

— Все, з мене досить! — Ніла побігла назад до кімнати. Схопила статуетку і кинула її об стіну. — Забирайся!

Статуетка дзвінко брязнула й покотилась долівкою; шматок штукатурки відпав від стіни й беззвучно розкришився порохом.

Денис увійшов до кімнати з чашкою.

— Вибач, я змушений це зробити. Вибач.

Набрав у рот води і пирснув Нілі в обличчя. Та на мить завмерла й ошелешено витріщила очі.

— Ти що?!!

— Вибач, сонечко. Я мусив спинити твою істерику. Бо послухати тебе і піти я би міг, якби ти була мені байдужою. А тепер послухай: я справді хочу допомогти тобі, бо ти мені дорога. І я справді не причетний до появи цієї «довбаної штукенції»! Ну як, по-твоєму, я її сюди приніс? Ми прийшли разом, ти ж бачила, я був із порожніми руками!

— Так… Ти правду кажеш. Вибач мені цю істерику. Взагалі, я не схильна до неї, але… все це божевілля так нагло впало на мою голову… Я зірвалась. Ти розумієш?

— Розумію. Тому я й тут. Разом ми виплутаємося з цього, — обійняв її за плечі й посміхнувся. — Схоже, ти втрапила під якийсь дощ.

* * *

На підвіконні копошились голуб з голубкою. Іноді до них підлітав третій, але голуб нашорошував пір’я і швиденько проганяв непроханого гостя. Лишались удвох, бігали одне за одним, воркотіли, цілувались дзьобиками. З’явились у той день, коли Ніла познайомилася з Денисом. Вранці він пішов на роботу після першої проведеної разом ночі, а за трохи прилетіли вони. Це було якось… мовби знаково.

Ніла сиділа за комп’ютером, час від часу ковзаючи поглядом по статуетці, яку поставила біля монітора. У навушниках тихо лунала музика.

Зненацька заплющила очі й заклякла. В мозку промайнуло видиво…

… Жінка в довгій темно-синій сукні тримає на руках рум’янолицього малюка, котрий схопився пухкенькими ручками за її довге волосся. Вона дивиться у вікно. Поряд, на столику, стоїть статуетка богині жіночої пристрасті. До кімнати заходить чоловік, його обличчя перекошене від люті. Він щось гнівно кричить до жінки, вихоплює малюка, кидає його. Хлопчик перекочується по долівці, починає плакати. Жінка галасує, кидається на чоловіка й гамселить його долонями по грудях. Він хапає її за волосся і волочить до дверей. Вона пручається. Він розмашисто б’є її по обличчю. Жінка втирає тремтячою долонею кров, що потекла з обох ніздрів, і криво вишкірюється до нього. Чоловік знову щось кричить, підбігає до малюка, хапає його за ручку і волочить до дверей. Жінка квапливо роззирається довкола, помічає статуетку, хапає її та підбігає до чоловіка. Зупиняється, і вже за мить рука зі статуеткою важко опускається на його потилицю. Чоловік застигає, поволі відпускає малюка. Розвертається і приголомшено дивиться на жінку. Ще удар, цього разу у скроню. Ще. Чоловік мішком падає на долівку. Все обривається…

…Ніла розплющила очі, зняла навушники, в яких уже нічого не чула, й хапнула ротом повітря.

Що це було тепер?!! Що за видіння? Хто ця жінка? Це ж вона розсипалась попелом уві сні! Вона приходить до неї в сонному паралічі! І тепер вона — у якомусь химерному видінні! Хто вона і що хоче їй розповісти?!!

Може, Денис має слушність? Може, це її прародичка, котра хоче повідати якусь страшну таємницю, яку забрала з собою на той світ? Їй важко і вона конче потребує Нілиної допомоги…

Розпачливо глипнула на статуетку. Невже це — знаряддя вбивства? Обережно взяла до рук, придивилась. Невже нею вбили людину? Теоретично це реально — вона важка, й діставши нею по голові, можна померти. Але, заради Бога, звідки взялась у неї в квартирі?! Хто міг її підкинути?

На думку спадав лише… Денис. Хоч і прийшов він з порожніми руками, та запросто міг її принести, поки вона спала. І ніякої містики тут немає. Усе просто: вона йому довірилась, а чоловікові стало цікаво, що ж буде із сердешною дівчиною, якщо до абстрактного додати трохи реального. Наївна дурепа!

Треба писати. Треба писати далі, може, в тексті з’являться якісь підказки. Перечитала кілька останніх сторінок, і пальці мимоволі побігли по клавіатурі.

Розділ III

Ще з дитинства Денис Паньків вирізнявся з кола своїх однолітків надмірною допитливістю. І настільки його цікавило «хто, що, де, коли тощо», що й стезю в житті обрав відповідну — пішов працювати барменом ще зі студентських років. Бармени, як і священики, знають надто багато. І тоді як духівникам люди добровільно-свідомо «здають» свої грішні таємниці, бармени є мимовільними, вимушеними слухачами людських секретів, які частенько обговорюються в таких-от закладах за філіжанкою кави чи чаркою градусних напоїв. Зрештою, до професійних якостей барменів належить уміння проникати у внутрішній світ людей, вислухати, поспівчувати, створити настрій — хто, як не Денис, був утіленням усіх цих рис?

Час від часу змінював місця роботи, іноді в силу обставин, іноді із власного бажання — від нудьги та водночас прагнення якось розвиватися у цьому напрямку. Після закінчення універу твердо вирішив не сходити з обраного шляху, бо за кілька років оволодів усіма тонкощами цього фаху й став професійним барменом. Його почали запрошувати на роботу до престижних закладів-барів Рівного.

З часом роботу свою не розлюбив, проте цікавість до чужих секретів і балачок утратив. Може, тому, що насправді не було в балачках провінційних завсідників нічого цікавого, та й секрети у нього з’явилися власні — що йому до чужих? Однак життєвий парадокс (куди ж без нього?) відіграв свою невідворотну роль: коли до чогось нарешті втрачається інтерес — трапляється щось, що негайно цей інтерес відновлює. Отож…

Якось дощового вечора, вже перед самим закриттям, до бару забрів чоловік. Щось було в ньому таке, що привертало увагу, — чи то важкий погляд водянистих очей, чи то химерна прострація, в якій перебував. Повільною ходою, не роззираючись, чоловік перетнув залу, сів біля шинквасу й замовив подвійну порцію коньяку, навіть не вшанувавши поглядом Дениса. Той швидко обслужив дивного клієнта, поставивши перед ним його замовлення.

— Бажаєте чогось із холодних закусок? Канапки, лимон? А може, кави?

Чоловік ніяк не зреагував на пропозицію Дениса, мовби й не чув. Швидким рухом спорожнив келих; жоден мускул на його обличчі не здригнувся.

— Повторіть, — коротко кинув, не підводячи голови.

Другий келих спорожнив у такий же спосіб — швидко й без зайвих рухів. Так, ніби це була вода, а не пекучий напій, який слід пити маленькими ковточками під якусь закуску чи принаймні з кавою. Звісно, Денис надивився на різні способи й обсяги споживання алкогольних напоїв, і його важко було чимось здивувати, однак прострація вечірнього відвідувача немов полонила.

— Усе гаразд? — обережно поцікавився. — 3 вами щось трапилось?

Чоловік витягнув з кишені джинсів гаманець, поклав перед Денисом двохсотгривневу купюру й одразу рушив до дверей такою самою важкою ходою.

— Ваша решта, шановний! Ви забагато лишили!

Однак чоловік мовчки щезнув за дверима. Йому було так само байдуже до всього.

Денис розгублено відрахував решту й поклав собі в кишеню. Якщо людина так смітить грішми, отже, вони їй не надто потрібні.

…Олександр сів за кермо, зачинив дверцята і якийсь час непорушно дивився на краплі дощу, що струмочками стікали по лобовому склу. Насправді ж не бачив ні дощу, ні струмочків і взагалі нічого довкіл: то був механічний погляд, спрямований кудись углиб свого єства. Ці дні його взагалі ніщо не зачіпало, не хвилювало, навіть алкоголь не діяв — таке враження, наче води напився.

Відтоді, як повернувся з чергового відрядження, спокою не давали думки про того мертвого чоловіка. Олександр пам’ятає його очі, коли брав у нього товар — ту химерну, а на позір звичайну річ… Його очі були скляними, сповненими відчаю і якоїсь тягучої безнадії, мовби чоловік знав, що не житиме.

Мабуть, справді знав. Бо тепер і Олександрові у грудях болісно стискалося в недоброму передчутті. Спершу думав, минеться, проте коли біль став пронизливим і нестерпним, збагнув: щось має статись. Щось недобре.

Мимоволі згадав якийсь фільм, назви вже не пам’ятає, в якому героєві хтось навіював думки, керував ним і вказував, що той має робити. І робив те дуже вправно і професійно, поза його волею, бажанням і взагалі розумінням. Олександр почувався якось надто схоже. Здавалось, у його мізках хтось покопирсався. І це, щонайменше, дивно, бо він геть не належав до типу людей, які піддаються бодай найменшому впливу. Був сильною особистістю, завжди знав, чого хоче, і впевнено досягав наміченої мети; ніколи не спадало на думку, що щось чи, що дивніше, хтось може стати йому на заваді. Та й досі ніхто того не хотів, бо мати справу з Олександром Бондарчуком було завжди приємно — розумний, підприємливий, ввічливий, з жінками — шляхетний, та ще й із почуттям гумору, що дуже важливо у спілкуванні. Міг переконати будь-кого в чому завгодно, але переконував лише в тому, в чому був справді упевнений сам. Бондарчук мав дві рідкісні риси — чесність і порядність. А це не абищо.

Мабуть, тому й перейнявся тим чоловіком. Здавалося б: ну хто він йому такий? Випадковий тимчасовий суб’єкт, котрий поповнив ряди численних непостійних клієнтів. Ну, помер чоловік, з ким не буває? Щодня, щохвилини і щосекунди хтось помирає. Це — невідворотність, неминучість — ба навіть норма! — життєвого плину, як би жахливо те не виглядало, коли хоч на мить про те замислитись. Однак почуття провини тиснуло на його сумління. Може, якби він не відмахнувся від нього тоді, дозволив розповісти те, що той так чомусь хотів, це би його порятувало і чоловік лишився живим? Може, Олександрові вдалось би переконати його в тому, що ніщо не здатне впливати на волю людини, що все в її руках насправді, що… Але який сенс перераховувати всі ці докази й аргументи?! Чоловіка вже нема. Олександр картав себе, наче справді мав провину.

А ще ця жінка. Ця химерна жінка, котра являється йому щоночі в сновидіннях… Їй потрібно від нього дещо. Дещо, що не вимірюється грішми. Ну що ці гроші? Нікчемні брудні папірці! Життя не купиш і не продаси, воно не залежить від кількості чи взагалі відсутності тих папірців. Звідкись знав, що тепер вона хоче забрати і його життя.

Думки про безглузду смерть чоловіка переплелися з думками про химерну жінку, і суміш ця тепер послабила його впевненість у непохитності людської волі.

Волю людини можна похитнути. Він помилявся, вважаючи інакше.

Олександр Бондарчук поклав руки на кермо і щосили натиснув на педаль газу. Він мусить їхати. Мусить. Але не додому. Додому ще не час…

Розділ IV

Ідея піти в антикварну крамницю виникла спонтанно, Ніла ще подивувалась, чому ж раніше це не спало їй на думку. Крамниця знаходилась майже у центрі міста, по Соборній,[5] поблизу Театральної площі. Описуючи в романі свою крамничку, вона думала саме про цю, хоч насправді ніколи до неї не заходила.[6]

Масивні ковані двері важко скрипнули завісами, явивши ще одні — звичайні броньовані. Це ж треба — точно так їх уявляла, описуючи в романі…

Увійшла всередину й захоплено роззирнулась. Масивні дерев’яні полиці вміщували на собі безліч різних цікавинок, що акуратними рядочками, старанно викладеними руками господаря, розташувались одна поряд з одною. Чого тут лишень не було: вироби з кришталю, срібла, порцеляни, посуд, старовинні годинники, якісь старезні інструменти; в кутку стояв патефон. Стіни, обклеєні темно-червоними шпалерами, завішені картинами, старовинними іконами, гобеленами.

Так! Саме так уявляла собі цю крамницю. Погляд її блукав поміж усім цим розмаїттям, доки не зупинився на статуетках, що теж стояли якось мовби осторонь.

— Вас цікавлять статуетки? — почула біля себе приємний баритон. Поряд, наче випірнувши з повітря, постав високий худорлявий чоловік у білій сорочці, чорній жилетці й штанах, задоволено стежачи за її захопленим поглядом. — Вас цікавить якийсь конкретний експонат чи…

— Мене цікавить богиня жіночої пристрасті. — Чомусь перебила і враз зауважила бейджик, що кріпився на його сорочці. Напис приголомшив: «ЛЕОНІД».

ЯК можна вигадати персонажа, дати йому ім’я, написати про нього, а потім побачити це творіння на власні очі?!! ЯК таке можливо?!!

— Богиня жіночої пристрасті Геката[7] зараз наявна лише в каталозі, — тим часом повідав Леонід. — Ходімо, я її покажу. Впевнений, вона припаде вам до вподоби! Ми можемо замовити її і…

— Перепрошую? — знову перебила.

— ???

— Ви сказали — Геката?

— Так! Її називають Гекатою, цю… богиню жіночої пристрасті, — в його інтонації на мить прослизнула ледь відчутна непевність.

— Геката, кажете… Дуже цікаво… — замислено ковзала по крамничці вже неуважним поглядом.

Леонід тим часом провів її до громіздкого дивана, що стояв біля входу, розгорнув каталог і швидко відшукав потрібну сторінку.

— Ось, полюбуйтеся, яка ж вона красуня! — захоплено промовив, з гордістю демонструючи світлину з оголеною вродливицею, що сиділа верхи на начебто левові, щоправда, у звіра були курячі кігті замість лап і розкішні крила за спиною. — І, я вам скажу, це дуже вдалий вибір саме для жінок: власниця такої статуетки матиме несамовитий успіх у чоловіків. Богиня наділятиме її такою внутрішньою і зовні непомітною пристрастю, що чоловіки вервечкою ходитимуть за нею!

— Дякую, але мене цікавить зовсім інша богиня пристрасті. Вона не нова. Дуже старовинна. І, я впевнена, що недавно вона була у вас в наявності.

Антиквар здивовано глипнув на Нілу. Їй навіть здалося, його обличчя нервово пересмикнулось від того, що він тепер від неї почув.

— Старовинної богині жіночої пристрасті у мене ніколи й не було, — Леонід відклав каталог на столик і пильно подивився на Нілу. — Знаєте, якщо бути відвертим, то я сумніваюсь, що така — у чистому вигляді — взагалі існує в історії грецької міфології чи будь-якій іншій, але менше з тим. Це лише моя особиста думка. Може, вона й існує, звичайно, я не докопувався, тому не беруся щось стверджувати чи заперечувати з цього приводу. — Він зробив паузу, ймовірно, щось обдумуючи, затим неохоче додав: — Втім, ви праві: на днях у мене придбали старовинну статуетку давньогрецької богині Гекати.[8] Однак повірте мені, ця Геката геть не причетна до сувенірної продукції, яка представлена ось у цьому каталозі. Це зовсім інша богиня…

— То, виходить, є дві Гекати? — здивовано перепитала Ніла.

— Так отож! Виходить, є дві, — зітхнув той. — Чесно кажучи, знову ж таки, зауважте: це на мою особисту думку, сучасники перекрутили значення цієї богині, злегка пофантазувавши, тому так вийшло.

— А як виглядала та старовинна Геката, яку ви продали, можете мені описати?

— Вона теж дуже красива, але її краса, я би сказав… трохи неприродна, знаєте, холодна… У неї довге волосся, обрамлене вінком із шипами, дещо схожим на терновий; сукня до самих п’ят, а в руці — пойнятий вогнем смолоскип, — розповідав так, наче бачив тепер перед собою. — Мене дуже вразив її погляд: проймаючий, якийсь аж надто пильний, наче вона дивиться просто в душу й ось-ось оживе…

Антиквар, ніби отямившись, глипнув на Нілу, яка уважно його слухала.

— Розумієте, взагалі, це була дуже виняткова статуетка. Річ у тім, що богиня Геката насправді виглядає дещо по-іншому, принаймні існує кілька її зображень і відтворень, але саме ця не підпадала під жодне з них. Очевидно, її виготовили на чиєсь замовлення в єдиному екземплярі. Це ексклюзивна і доволі цінна річ.

— То, може, це не Геката?

— Пані, ви зараз піддаєте сумнівам кваліфікацію наших поважних експертів. Звісно ж, Геката! Тим паче, на споді був викарбуваний її знак.[9]

— А як вона до вас потрапила?

— Знаєте, старовина стікається в ці стіни, в яких ви тепер перебуваєте, з усіх куточків світу! — гордовито підвів підборіддя Леонід. — Гекату приніс мені перекупник, мій добрий приятель.

— Тобто, невідомо, хто був її власником?

— На жаль, ні…

— А де її могли виготовити, ваші поважні експерти не визначили?

— Достовірно невідомо, але точно в Європі. Можливо, навіть у Греції, але це вже, знову ж таки, мої особисті припущення.

— Пане Леоніде, — глянула на бейджик, від чого нею знову пересмикнуло, — ви можете дати мені телефон перекупника? Про всяк випадок. Розумієте, мене дуже цікавить історія цієї Гекати.

— Шановна, це вже конфіденційна інформація, — розвів руками антиквар. — Цього я вам не можу сказати, вибачайте…

— Що ж, дуже шкода. Хоча, ви мені й так добряче допомогли, дякую вам за інформацію! На все добре!

Ніла швидко попрямувала до дверей.

— Може, все-таки замовите собі Гекату із каталогу? — без надії, для годиться, кинув їй услід Леонід.

— Ні, дякую. Мене цікавить саме та. Та й, власне, вона в мене вже є…

— Як це… як це: «є»? — пробурмотів спантеличений Леонід, дивлячись на вже зачинені двері. Хотів було піти слідом за дівчиною, але заклякнув. Якась потужна сила зупинила його…

* * *

Усі попередні Нілині уявлення про статуетку полетіли шкереберть. Геката… богиня жіночої пристрасті. Аякже! Антиквар таки мав рацію. Такої просто не існує. Вражено перечитувала інформацію про давньогрецьку богиню Гекату в інтернеті, з острахом поглядаючи на статуетку, що стояла біля неї на столику.

Богиня Місяця… володарка пітьми, нічних примар… Оце так відкриття!

Ще одним відкриттям став зовнішній вигляд цієї міфічної богині — три владні жінки зі стуленими спинами, смолоскипами в руках і зміями у волоссі. Її ж Геката була одна. Хто її виготовив, на чиє замовлення?

— Звідки ж ти взялась, Гекато?.. — задумливо мовила, вдивляючись у її холодне, а водночас мовби живе обличчя.

Нараз перед очима спливла та фатальна листопадова ніч, коли зоряне небо із повнею розколола блискавка. Коли почала писати цей роман. Шалена думка пронизала мозок: невже за всім стоїть Геката?! Невже це вона приходить до неї у сонному паралічі? Невже вона являється їй у видіннях? Але ні. Це було б занадто складно, та й нереально — чи не забагато уваги простій смертній від володарки іншого світу, нехай і міфічного? Тут щось інше… Усе має бути значно простіше. Недарма кажуть, що всі відповіді зазвичай лежать на поверхні. Але ж де знайти ці, начебто прості, відповіді?

Зітхнула. Так. Лишилося дописати близько десятка сторінок, і рукопис буде завершено. Може, відповіді спливуть там, у останніх абзацах?..

Ні!!! Вона не може її вбити!!! Якщо вб’є її — собі ж смертний вирок підпише. А так хочеться жити! Це ж так добре — жити… Боже…

Ніла підхопилася зі стільця. Повітря. Їй потрібне повітря! Розчахнула вікно й вдихнула на повні груди, відтак придивилась до густої пітьми, яка щільно огорнула місто. Поміж липами сновигали, попискуючи, кажани; в чорному небі красувалась яскрава повня, що притягувала до себе погляд, заворожувала…

... «ти мусиш її вбити»…

Рвучко озирнулась. Кімната була порожньою. Погляд знов притягнувся до повні.

Зараз буде гроза…

Маячня. Яка ще гроза!

Враз нічне небо пронизала вертикальна блискавка, розколовши його навпіл…

... «ти мусиш її вбити! ти мусиш її вбити!»…

Потужний гуркіт грому рознісся безмовним нічним містом і за мить блискавка — ще яскравіша і разючіша, ніж попередня, — осяяла все навкруги.

Ніла ошелешено дивилась у небо. Так. Вона мусить її вбити, іншого виходу немає… Зачинила вікно й приречено підійшла до комп’ютера.

Убити Ніла не встигла. На заваді став скрегіт гальм, що розітнув і без того сполохану нічну тишу вулиці; брязкіт залізяччя і гуркіт грому поєднались у безумному двоголоссі.

Відчинила вікно й обімліла. Та що ж це коїться?!! У товстий стовбур липи, що росла на узбіччі, була втиснута автівка. Її зіжмаканий капот нагадував розтягнені міхи баяна, з котрих димілось від непомірної гри.

Усе точнісінько, як у написаному нею…

Мовби в тумані, викликала швидку, мало не сповзала сходами униз, пленталась до узбіччя, ледве переставляючи ватяні від переляку ноги…

Уже наступного дня, після безсонної ночі, що провела в лікарні, Ніла знову йшла провідати чоловіка з переламаними ногами й розбитою головою. Міркувала над тим, як досі не втратила розум. Скільки ще може навалюватись на неї цих шалених подій, цих божевільних оказій? Звідки все це, навіщо?!

А може, насправді вона вже божевільна і місце її у психушці? ЯК вона знатиме, що з нею щось не так? ДЕ межа між нормальністю і божевіллям? ХТО може це знати достеменно і сказати напевне? Скільки знавіснілих довкола вважають себе цілком адекватними… скільки нормальних запроторено в божевільні… Все те дуже і дуже непросто насправді.

Дивилась на два зелені ліхтарики вологих очей, які блищали крізь отвори в бинтах, що тісно обмотували бідолашну голову, і в грудях похолонуло: яке ж крихке людське життя… Фатум нависає над нами щохвилини, щомиті і все, що має бути, — неодмінно буде, того не оминути…

Стиснула прохолодну руку чоловіка і всередині здригнулась. Вона його не лишить. Не лишить.

* * *

Вона приходила знову й знову — вродлива жінка з довгим волоссям у темно-синій сукні. Приходила під час сонного паралічу, у денних мимовільних видіннях, коротких, як спалах думки, і водночас досить тривалих, щоб у подробицях побачити приголомшливі сцени життя. Життя цієї жінки. Кожне наступне видіння особливо не відрізнялось від попереднього. За винятком останнього марення, точніше, сонного паралічу…

Усе почалось, як зазвичай: тихі кроки коридором, скрип іржавих дверних завісів, шурхіт сукні, поділ якої волочеться по долівці; колючий холод, важка енергетика схиленого над Нілою тіла. Як раптом… раптом нерухома Ніла дивом розплющила очі й побачила перед собою вродливе обличчя молодої жінки з очима кольору какао.

Жінка на мить відсахнулась, тріпнувши довгим волоссям, що закривало її вузькі плечі, відтак пильно подивилась у вічі. Погляд, здавалось, сягнув Нілиної свідомості, бо коли в думках пролунало несміливе: «що… що тобі потрібно від мене?..», нараз надійшла чітка відповідь:

«ти. мені потрібна ти»

«як?., для чого?..»

«щоб повідати про моє життя»

«навіщо?..»

«ти мусиш те знати»

«але… чому я?..»

«ти маєш дар бачити те, чого не можуть бачити інші»

«як… як це має відбутися?..»

«побачиш, це станеться зовсім скоро»

«це має якийсь стосунок до моєї книги?..»

«тш-ш… усьому свій час…»

Нілина рука мимоволі здригнулась, висмикнувши тіло з нерухомого стану. Видиво різко обірвалось. А разом з тим і діалог.

А скільки ще було питань!..

Частина 2

Сибір, 1930 рік

…Вона поволі брела залізничними коліями, під ногами порипував сніг, тіло заклякнуло від холоду. По обидва боки височіли товсті стовбури сосон.

То був древній ліс, якому багато століть; колись сосни росли й там, де тепер були колії, але їх зрізали. Та вона про те не знала. Просто йшла, час від часу перечіплюючись за випнуті з пеньків гостряки; падала, до крові роздряпуючи долоні, вставала і продовжувала свій шлях. Вже не пам’ятала, куди і навіщо: просто знала, що йти вперед належало. І йшла.

Казна-скільки часу минуло відтоді, як їхала у товарняку цією ж колією, через такий самий сосновий ліс. Теж зимою. Трималася за вкрите кригою поруччя, що було поміж вагонами, і дрижала від жаху, бо один неправильний порух — і враз опиниться під колесами, які перемелють тіло на фарш. Мороз наскрізь пронизував усе єство, рук майже не відчувала під крижаним залізяччям, вітер навідліг бив у лице.

Не пам’ятає, куди їхала, — чи, може, її кудись везли, хтозна! — і чи доїхала. Та тепер ішла цим же шляхом. Куди він веде? Кудись, де зупиняється час, де вічний холод і вічна порожнеча…

Здається, йшла цілу вічність. І кінця тому шляху не було. Згодом сосновий ліс був позаду; попереду — суцільна біла неозорість і незмінна холоднеча.

Сил уже немає йти. Все. Досить! Вона не йтиме більше. Сяде ось тут… ні, приляже. Спочине хоч трохи, а тоді продовжить іти. Може…

… Її розбудило якесь шарудіння. Було нарешті тепло, однак перемерзле тіло нило від болю. Розплющила очі й перше, що побачила, — язики полум’я в центрі юрти, які облизували почорнілий казан. Стара жінка сиділа перед вогнищем і помішувала ополоником у казані. Ще одна, молодша, — на килимку попід стіною, розливала у піали чай.

Скинула з себе важке хутро, котрим була вкрита, і роззирнулась довкола. В юрті було затишно, пахло м’ясом, молоком і невичиненими шкурками. Відчувала, що вдома.

Невже повернулась? Невже справді вдома?..

Молодиця підійшла до неї і приязно протягнула піалу. Із вдячністю схилила голову, обхопила руками гарячу посудину і заходилася сьорбати. Чай був міцним і смачним, обпік нутрощі й лиш тепер відчула, як зголодніла; здавалось, шлунок зараз розірветься від різкого пекучого болю.

До юрти ввійшло троє чоловіків — старий і два молодих. Шанобливо кивнувши головами, всілись довкола килимка, що був розстелений коло вогнища. Один з юнаків обдивився її несмілим поглядом і задумливо похилив голову. Чимось вирізнявся з-поміж інших. Здавалось, очі його всміхались, хоч обличчя мав надміру серйозне, не за роками доросле, мовби життєва мудрість відпечатала на ньому свій невблаганний відбиток.

Потім їй розкажуть, що Айдар — так звали юнака — був старшим сином старого господаря Данабека і старшим братом Нуртасові. І справді відрізнявся від свого брата й батька; ще й бунтарем був, хоча й добрим. А останнім часом ходив замислений, відсторонений, сам не свій. Ніхто не знав, що з ним таке. Ніяк не хотів ділитися — надто вже був замкненим.

Тим часом стара жінка зачерпнула ополоником страву з казана і, подмухавши, скуштувала. Відтак подала знак молодиці: час починати трапезу. Та розклала страву в посудини, порозносила чоловікам; затим принесла і їй.

Нарешті вона втамує цей пекучий біль голоду…

…Вона відчула чиюсь присутність поряд із собою й сполохано здригнулася.

— Хто… хто це?.. — ледь видихнула.

— Тш-ш… Не бійся, я не зроблю тобі нічого поганого, — почула Айдаровий шепіт; його тепле дихання приємно війнуло по щоці.

— Що тобі потрібно?

— Батько розповів мені, як знайшов тебе у снігах, випадково. Тебе вже могло не бути… — він із жалем зітхнув.

— Так, могло не бути, це правда…

— Тебе теж сюди заслали? Звідки ти?

— Угу, теж заслали, але я загубилась. Я з Полянки.[10]

— Не чув…

— Не дивно. Це маленьке село…

— А я зі Степногорська.[11] Ми вже майже рік тут…

— Чому не спиш?

— Думаю про те, як звідси вибратись.

— Тобто?

— Втекти!

— Як — втекти? — все ще до кінця не розуміла.

— Просто — щезнути, забратися звідсіля далеко-далеко, в інші, кращі світи…

Здивовано подивилась у темінь, туди, де мало би бути Айдарове обличчя, однак нічого не побачила. Зола від вечірнього вогнища ще тліла, проте в юрті було зовсім темно. Невже таке можливо? Невже можна просто взяти і втекти світ за очі?.. Ці кілька днів, що провела в сім’ї старого Данабека, який і витягнув її з того світу, поволі пригадувала, як потрапила сюди. Пригадувала, як їхню сім’ю і ще кілька сімей виселили з їхніх домівок, з рідного села, повантажили в товарняк і повезли сюди, до Сибіру…[12] Все нібито добровільно, проте вибору вони не мали. Дорогою загубилась… Не пам’ятає, як опинилась сама посеред соснового, заваленого снігом лісу — мабуть, випала з вагона, дивом лишившись живою. Була ніч. Орієнтувалась по залізничних коліях: якщо товарняк їхав ними, отже, вона рухається в правильному напрямку. Принаймні кудись та й вийде…

— Чому ти мені про це кажеш? Не боїшся, що розповім твоєму батькові?

— Я тобі довіряю, ти подобаєшся мені… Хочу, щоб пішла зі мною.

Спробувала вималювати в уяві красиві картини ймовірного майбутнього там, у далеких, кращих світах. Напевно, це було б гарно, але…

— Але як туди добратися, в ті світи?..

— Це нелегко, але можливо. — Твердо мовив Айдар. — То ти підеш? Підеш зі мною?

— Так. Піду.

Відчула на своїй руці тепло його долоні, щось кольнуло у грудях із тим доторком.

— Не боїшся? Буде важко…

— Ні. Труднощів я не боюсь.

— Добре. Добре, що ти є…

Тепло його долоні пройняло її до самого серця…

…Кілька днів по тому, міцно тримаючись за руки, вони йшли вкритою снігом колією. Айдар сказав, що коли їхатиме товарняк, вони спробують у нього заскочити. Його хоробре обличчя випромінювало таку впевненість, що в неї не було й крихти сумнівів, що щось може не вдатись. Довіряла йому цілковито. Звичайно ж, усе їм вдасться!

Йти було важко. Проте спільний порив так поєднав і зріднив їх, що сили брались казна-звідки. Вірили, що зовсім скоро виберуться з цієї зимової нескінченності. Що ще зовсім трішки потрібно потерпіти, і все буде добре.

А нескінченність вражала безкрайністю, неосяжністю і лютим холодом… Іноді її огортав німий розпач. Але поряд був Айдар. Це гріло зсередини.

Якось їм трапилась закинута хижка. Хуртовина була особливо лютою, тож вирішили зупинитись. Наносили хмизу, розпалили багаття, з талого снігу зварили чаю, розстелили хутро. Він розплітав її довге витке волосся, перебирав його руками.

— Хочу дивитися на наш новий світ крізь твоє волосся…

— А ми дійдемо до нього, нашого нового світу? Іноді це видається мені неможливим…

— Звісно ж, дійдемо! Вір мені!

Сумніви вмить відступили, віра знову закріпилась у серці. Нараз дещо згадала. Витягла зі свого клунка старанно складену темно-синю атласну сукню.

— Мені її подарувала мати перед тим, як ми лишили наш дім. Це непроста сукня… Здається, вона завжди була в нашій сім’ї, її одягала ще моя прабабця. Тепер належить мені. Бачиш — складок сім, це щасливе число нашої родини…

Легенько провела пальцями по вишитих золотою гладдю візерунках химерних птахів, поміж яких, на грудях, вилискував кружечок місяця.

— Її належить одягати лише в особливих випадках. При тому відбувається ціле священнодійство, сакральний обряд… Духи наших предків об’єднують свої сили і допомагають теперішній власниці, котра одягнула сукню, здійснити магічну мандрівку у Світ Її Мрій. Це допомагає їхньому втіленню і неодмінно дарує щастя…

— Одягни її, будь ласка…

— Так. Я відчуваю, що для мене це саме той, особливий випадок…

Сукня ідеально лягла по фігурі, так, мовби зшита спеціально для неї. Заплющила очі, розвела руки й мимоволі захиталась у легкому танці. Розплетене волосся прикривало її вузькі плечі і майже сягало колін.

Айдар захоплено дивився, як гармонійно погойдується її тіло, обтягнене гладеньким атласом, що золотом вилискував від сяйва багаття. Йому здалось, чи птахи на сукні теж поволі заворушили крильми?

Вона рухалася все активніше, вистукуючи ногами химерні ритми. З її горла вирвався здавлений хрип, що злився з ритмом; губи витягнулись і замугикали якусь дивну мелодію. Вона закружляла ще швидше, будучи повністю під владою магічно-сакрального обряду, про котрий щойно говорила.

Айдар відчув запаморочення. Останнє, що встиг помітити перед тим, як утратив свідомість, — це спалах місяця на сукні та птахів, що затріпотіли крильми, злітаючи…

…Опритомнів на її теплих грудях; вогнище ледве жевріло. На вулиці було тихо — хуртовина, що лютим вовком завивала ще якусь неповну годину тому, вщухла. На долівці відсвічувався квадрат місячного світла, що втрапляло в хижку з крихітного віконця.

Лежала, втішливо розкинувши руки й дивилась у стелю; на вустах блукала легка усмішка. Сукня лежала поряд.

— Привіт…

— Привіт…

Відчули обоє: щось змінилось. Вони змінились. Наче всередині їхніх душ розлилась щемлива тепла річка, котра ніколи не витече звідти, бо на споді б’є джерело…

За кілька днів вони — вже інші — продовжили свій шлях засніженою нескінченністю. Йти було значно легше. А невдовзі за спиною почулось гуркотіння поїзда. Рухався повільно, тому без особливих труднощів заскочили в один із вагонів.

— Звідси один шлях — до столиці.[13] За тиждень, якщо все буде добре, доберемося. А там — далі, до Європи! — із запалом говорив Айдар.

Ще поки не вирішили, в яку країну вирушать. Однак юнацька наївність дозволила припустити, що після магічної подорожі у Світ Мрій під час сакрального обряду в закинутій хижці жодних перепон на їхньому шляху не буде. Двері у світ розчинені! Лишилося в них увійти.

Проте не минуло й двох діб, як відчули сильний поштовх; поїзд різко зупинився. Виявилось, що далі колії обвалились у прірву, а це означало зупинку поїзда на невідь-скільки часу. Могло минути кілька тижнів, перш ніж у цю глушину хтось дістанеться будувати нові колії. І знову попереду на них чекала суцільна нескінченна неозорість…

…Саме підходили до невеличкого поселення, коли їй стало зле. Айдар обійняв її за плечі, й вони поволі дійшли до першої ж хатини, що трапилась на їхньому шляху. Господарі прийняли їх, запевнивши, що можуть лишитись у них, скільки буде потрібно.

Хіба ж знали тоді, що лишаться там надовго?.. За кілька днів вона виявила, що вагітна. Спершу не знала, як і реагувати на цю новину. З одного боку, відчувши, що частинка Айдара є в її тілі, — пройняло теплом. А з іншого… як тепер бути з їхньою мрією про новий світ? Як вони продовжать свій шлях?

Айдар же був на сьомому небі від щастя — він стане батьком!!! Не міг стримати радощів, бігав по хаті, як навіжений, хапав її на руки, кружляв, обіймав, обціловував їй живіт, руки, лице.

— Ми лишимось тут, у цих добрих людей — сам Бог їх послав нам! А коли народиться дитинка, вирушимо в дорогу. Ти тільки не хвилюйся, рідна…

І вона заспокоїлась. Бо все, що би не казав Айдар, було для неї незаперечною істиною.

Айдар із Федором працювали на лісоповалі. Вона допомагала по господарству Ксенії. Дітей ті не мали, тому дуже зраділи, що в їхній хаті буде щось, пов’язане з дитиною, хоч і не їхньою. Своїх мати не могли — від ускладнень після невдалого аборту в юності Ксенія втратила можливість народжувати. Федір змирився, бо теж був винен у тому, що сталось.

Дев’ять місяців по тому народився хлопчик. Народився легко. Поки прибігла повитуха, вже було видно голівку. Вона чекала Айдара, щоб розділити з ним шалену радість. Їхню спільну радість. Однак сина свого він так і не побачив…

Того дня Айдар із Федором були в лісі з ночівлею: мусіли в термін закінчити ділянку, а добиратись туди надто довго. Не хотіли витрачати часу. Повернувся наступного вечора лише Федір. Похиливши голову, нишком повідомив, що Айдара привалило стовбуром.

— Де? Де він?!! Де мій Айдар?!! — волала. — Ви помиляєтесь! Він живий!!! Він там, в лісі! Він заблукав! Допоможіть йому прийти до мене!!! Допоможіть!!!

Ксенія забрала малюка і хутко вийшла в іншу кімнату — вона так верещала, що малюк теж почав репетувати.

— Он помєр, ясна тебе? Нє арі, нє паможеш уже! — Федір сплюнув і теж вийшов з кімнати.

Вона билась в істериці, аж доки не повернулась Ксенія і не заспокоїла її:

— Нада жить для рєбьонка, мілая. Нада. Сматрі, какой он у тєбя — вєсь в атца!

Ті слова привели до тями. Втерла сльози, глянула на сина і побачила Айдарові очі. Так. Частинка Айдара в неї є. Це все, що від нього лишилось. Кров Айдара і її кров поєднались у цьому крихітному згорточку. І заради нього вона повинна жити далі. Мусить.

— Айдарчику… мій рідний Айдарчику… — прошепотіла, бережно пригортаючи немовля до грудей.

Айдара-батька поховали на місцевому кладовищі, де могил було більше від хутірських хат. Щодня загортала сина в хутро і йшла на могилу чоловіка. Просиджувала там годинами, балакала з ним, плакала, сміялась, знову ридала і не тямила, ЯК має звідси йти й покинути його… тут… у цій вогкій холодній землі… самого…

…Вона стояла біля вікна, коли до кімнати увійшов Федір. Був страшенно роздратований: Ксенія заховала горілку, а сама кудись пішла, чорти б її взяли! Отаке свиняче неподобство!

— Адні свіньї кругом! — кричав. — А ти што?! Што стаіш здєсь, как статуя?! Чєво ти ваабщє здєсь? Убіралась би атселя к чєртям сабачьім! Єш мой хлєб. Ти єво… што?.. Зарабативаєш?! Савсєм умом тронулась, ілі што?

Так. Їй треба забиратися звідси. Чітко це відчула тепер. Хоча Ксенія і запевняла, що вона їй як сестра, а Федір лютиться, лише коли не може знайти горілку, а так він непоганий чоловік, добрий і насправді не проти, щоб вона лишилась у їхній сім’ї хоч назавжди. Після таких «випадів» наступного дня завжди вибачався за свої слова: «єта всьо водка, акаянная, дєлаєт із мєня такова падлу, прасті, слиш»…

Усе це так, але… тепер вона справді втямила, що їй час забиратися звідсіля.

У сінях почулось якесь брязкотіння.

— Ну, прішла наканєц! Щас разбєрьомся… — Федір вийшов з кімнати, а вона заходилася пакувати свої манатки. Відтак узяла на руки Айдара, який прокинувся, і виглянула у вікно. Стало трохи сумно полишати цей дім. Не знала, чи буде у неї власний… Не тямила, куди їй іти насправді… Розуміла одне: йти вона мусить…

Двері з шумом розчахнулись, до кімнати влетів розлючений Федір; його очі були налиті кров’ю. Вочевидь, Ксенія ще не повернулась, він був близький до божевілля.

— Щас уб’ю, сука, єслі не даш мне хоть п’ятдесят грамм!!! Ґдє спрятала, ґаварі?!!

Сполохано озирнулась. Боже. Він здатний на все зараз… Та вона справді не знала, де Ксенія ховала горілку. Завжди намагалась бути осторонь їхніх «сімейних справ». Притиснула до себе сина.

Звірячий погляд Федора переметнувся на малюка.

— Уб’ю тваєво дітьониша! Бистра ґаварі, слишиш?

Підбіг до неї, вихопив Айдара і відкинув його вбік. Хлопчик зайшовся криком, покотившись по долівці.

— Ти що коїш?!! Припини!!! Я не знаю, де бісова горілка!!! — щосили гамселила його по грудях і обличчю.

— Я же сказал тебе, сука, дай мне водку, слиш! Уб’ю тєбя і тваєво сопляка!!! Паказивай, гдє ана! Паказивай!!!

Федір схопив її за волосся і поволік до дверей. Вона закричала, намагаючись пручатися.

— Ти што арьош, дура?! Пакажеш мнє, гдє водка, поняла? Заткнісь! — Федір розвернувся і розмашисто вдарив її по обличчю.

— Яка ж ти погань… — просичала, втираючи тремтячою долонею кров, що заюшила з обох ніздрів.

Айдар галасував, безпорадно повзаючи по долівці.

— Да што ж он арьот, чьорт би єво пабрал!!!

Федір підбіг до малюка, схопив його за ручку і поволік до дверей.

Вона квапливо роззирнулась. Помітивши на столику статуетку, схопила її і блискавично підскочила до Федора.

— Відпусти, наволоч, мого сина!!! — рука зі статуеткою важко опустилась на потилицю чоловіка.

Федір мимоволі відпустив хлопчика і приголомшено озирнувся.

— Ти… ти ш-то дє-ла-єш… — уривчасто пробелькотів.

Знетямлена, вже не чула його. Наступний удар припав у скроню. Ще удар. Іще. Федір важко рухнув на підлогу.

Айдаровий крик прорвався крізь глуху тишу, в яку була занурена ще мить тому. Статуетка випала з руки і, дзвінко брязнувши, покотилась долівкою.

Поволі приходила до тями. Схопила сина, притиснула до грудей, тоді глипнула на тіло, що лежало в калюжі крові. Боже. Що це… що це таке трапилось тепер?!! Це що… кров?!. Це — Федір? Чому він тут лежить? Він… мертвий?.. Це… вона зробила?..

Приголомшено дивилась на це криваве видовисько і не вірила власним очам. Айдар усе ще кричав, схлипуючи і захлинаючись повітрям.

— Тш-ш… синку, тш-ш… заспокойся, рідний…

Це направду якийсь несамовитий бéзум… Боже. Що робити? Що їй робити тепер?!!

Підвелась із притиснутим до грудей сином й очманіло дивилась поперед себе. Її руки й вбрання були забризкані кров’ю, на одежині Айдара теж виднілися криваві плями.

Що… що робити?!! Напружено міркувала, все ще перелякано роззираючись довкола.

Здається, має два виходи: лишитись або втекти. Якщо лишиться — може втрапити у велику халепу, бо за вбивство людини її засудять на смерть. Якщо ж утече — знайдуть і… теж засудять на смерть…

Який вибір зробити? Лишиться — засудять відразу. Втече — матиме трохи часу, тож… Змила з рук кров, схопила статуетку, клунок зі своїми манатками, Айдара і хутко вийшла з хати.

За мить повернулась. Вийняла з плити охоплене вогнем поліно і кинула його на килимок. Якусь хвилину стояла й знетямлено дивилась на вогонь, що стрімко розповзався; на тіло Федора, що лежало посеред кімнати.

І пішла…

…Березнева холоднеча виявилась мало не раєм у порівнянні з лютими грудневими хуртовинами, які колись долали вони з Айдарчиковим батьком. Її коханим чоловіком. Проте малюкові пояснити те було неможливо. Сердешний потребував тепла, їжі, зрештою якоїсь забавки! Й аж ніяк не цієї раптової подорожі.

Йшла, а перед очима палав вогонь. Від дерев’яної хатини, певно, зостався лише попіл… і від Федора теж… лише прах… Бідна Ксенія. Що буде з нею? Що буде з ними, з її Айдаром? Вона не мала вибору… Але ж ні, вибір у неї був. Вибір є завжди…

Позаду лишився тиждень шляху й кілька невеличких поселень. Коли трапилось наступне, вирішила попроситися в якусь хату, якщо пощастить.

І їм таки пощастило: двері хатини на околиці відчинила жінка літнього віку й дуже зраділа нежданим гостям. Самотність, мовляв, то страшна річ. Вимушена самотність — ще страшніша. Коли живеш багато років сама, не знаючи, що з твоїм єдиним сином, де він і чи живий узагалі, це нестерпно.

Молилась, щоби зупинка в цієї безталанної жінки на ім’я Зінаїда не закінчилась, як попередня. Мала переконливе відчуття, що над нею нависнув злий фатум…

Щоночі прокидалась, обливаючись холодним потом від моторошних видінь. То Ксенія реготала посеред охопленої вогнем кімнати, простягаючи до неї свої неприродно-довжелезні тонкі руки. То Федір розсипався попелом, примарою нависаючи над обвугленими руїнами згорілої хатини. І лиш коханий Айдар, якого воліла бачити у снах, чомусь не навідувався.

Невже обряд із сукнею не допоміг, а навпаки, погіршив її життя? Але ж цього не може бути! Сукня точно має приносити щастя, бо духи предків хочуть лише добра своїм нащадкам. У чому ж річ?

Може, вона не знає всієї правди чи чогось не второпала і все насправді не так? А може… Її погляд мимоволі ковзнув по статуетці, що стояла на столику.

Невже вся справа в ній, у цій химерній речі? Звідкіля вона взагалі у неї? Важко пригадати, але, здається, пам’ятає її ще з дитинства.

Замислено взяла до рук…

Частина 3

Розділ I

Рівне, наші дні

Сутінки м’яко огортали місто. Ніла поволі простувала вулицею, відчуваючи, що… все. От і все. Фінал історії. Завершення роману. Кінець її життю…

Не відчувала гострої потреби насолодитися сповна останніми митями життя, як нібито мала б — колись читала про те у книжках. Хотілося лише сховатися кудись у тихий і глухий закуток, щоб її не знайшли ні вві сні, ні наяву. Однак це було нереально…

Лишилось довести до пуття всі особисті справи, надіслати у видавництво рукопис, розпрощатися з Маринкою й Денисом. А ще Сашком, якого, між іншим, днями мають виписувати з лікарні — хоч би встигнути до нього забігти… Батькам і бабусі нічого не казатиме — навіщо? Аби зчинити паніку? Їй по саме горло вистачає власної, внутрішньої паніки, з якою безперестанку бореться от уже дев’ять місяців.

Дев’ять місяців працювала над романом, мовби виношувала дитя… А «народивши», себто завершивши, — лишила свій фантастичний світ і опинилася в реальності, котра аж ніяк не тішила своєю правдивою жорстокістю… Гаряча самовіддача обернулась байдужістю. Долало непереборне відчуття, що хтось добряче її використав, мов якийсь інструмент, і полишив. І начебто результату досягнуто, але й купа побічних ефектів присутня. Головним з яких, як виявилось, була смерть…

Пригадувала події з життя тієї жінки, виразними картинками спалахували вони в її мозку. Доля добряче нею пожбурила… Шкода, невідомо, як по тому склалось її життя, що було з її сином Айдаром. Видиво обірвалось, коли справа дійшла до статуетки. Отже, вона належала цій жінці.

Однак що їй з того? Що їй з того тепер?

Ніла майже прокинулась. Себто, прокинулась свідомість. Тіло ще спало. Зараз. Зараз прийде вона. Тепер її час. За мить у коридорі почулись обережні кроки. Ніла, як завше, не могла впоратись із почуттям страху, хоч знала, що боятися нічого; кров мимоволі захолонула в жилах, крижаний холод страху міцно оповив нерухоме тіло.

Скрип дверних завісів, шурхіт сукні — вона вже у кімнаті. Якби ж вдалось розплющити очі, щоб знову її побачити. Все ж хотілося б подивитись їй у вічі після всього, що дізналась про неї… Ніла напружилась, проте лише вузька щілина у повіках дозволила помітити тонкий жіночий силует, оповитий, мов маревом, довгим волоссям.

Вона вже майже поряд…

«я все бачила…»

«знаю, це ж я тобі все показала»

«але навіщо? і до чого тут я?..»

«то ти не зрозуміла… мій Айдарчик, мій синочок… це ж твій дідусь…»

«мій… мій хто?..»

«твій дідусь»

«але… але в мене не було дідуся Айдара!»

«дивна ти людино, йому дали інше ім’я! цим же внесли дисгармонію в його життя…»

Горло зчавив болючий клубок. Думки хаотично зароїлись у мозку, а часу було обмаль — будь-якої миті тіло може пробудитись і все обірветься…

«виходить, у мені є казахська кров?..»

«ти не знала…»

«не знала… дідусь цього не розповідав, звідки ж мала дізнатись?..»

«шлях між Казахстаном та Україною протоптувало вже не одне покоління наших предків…»

«чому… чому після обряду із сукнею все пішло не так?..»

«ти так вважаєш? я теж так думала якийсь час. насправді все було чудово після того обряду, ми дуже зблизилися з моїм Айдаром… доторкнулись до справжнього, вічного… а те, що рано відійшли в інший світ, — хіба так суттєво? на землі всі ми лише тимчасові візитери… душі ж — вічні… ми й досі разом, майже… майже разом, це головне, ось так… знайди мою сукню, вона в твоєї бабусі, по матері, візьми собі»

«так, обов’язково знайду, якщо… якщо встигну…»

«передаси її потім своїй доньці»

«я… я маю померти, не буде ніякої доньки…»

«так, звісно, маєш, але ще не час. твоя душа поки не сповна розкрилась під час цього візиту на землю, ти не можеш померти зараз»

«але ж…»

«ти думала, що помреш через свій роман? твоя уява надто розігралась, на тебе ще багато чого чекає попереду. але поспіши, бо якщо послабиш снагу, то справді багато чого не встигнеш»

«то я… то я житиму?!»

«так, звісно! поспіши!»

«але ж… написане мною повторюється в реальності!»

«просто будь уважною до людей, які довкола тебе, не втрачай пильності, зверни увагу на цифру сім — щасливе число, пам’ятаєш? це наше число, родинне, ти ще маєш написати багато… ні. досить вже. я й так чимало тобі розповіла, ми не маємо права говорити про майбутнє — лише про минуле…»

«а статуетка?! я зрозуміла: це через неї коїться щось химерне! звідки вона в мене?!»

«мені час іти»

Ніла напружилась і нарешті розтулила повіки.

«ти дуже гарна…»

Сумні очі кольору какао наповнилися слізьми.

«прощавай!»

«ти вже не приходитимеш?..»

«приходитиму. але не так часто — тепер ти знаєш те, що я хотіла тобі повідати, довго ж я не могла пробитися до тебе, ти не підпускала мене, але мені це таки вдалось — нам вдалось, бо якби не ти, сама би я не змогла цього досягнути»

«чому ти плачеш?»

«прощавай!»

«прощавай… дякую тобі…»

Вона відхилилась від Ніли й почала поволі віддалятися. Нілина рука мимоволі здригнулась і вона остаточно прокинулась. По щоках текли гарячі сльози. Сльози полегшення і прозріння.

Хіба ж могла припустити, що все обернеться саме так? Хіба ж могла? Що жінка, котра вселяла в неї тваринний жах, виявиться її прабабусею, яка хоче їй лише добра… Увесь цей час вона жила в страху, замість того, щоби відчути те, що та прагнула їй сказати.

Якби ж було знати…

Звісно, питань і незрозумілостей лишилось чимало, вона явно недоговорює, і недоговорює щось дуже важливе, мовби боїться…

Та головне — життя триває!!! А ще в неї є купа планів, які вона негайно, просто зараз почне втілювати!

* * *

Лікарняну палату заливали сонячні промені. Олександр Бондарчук нетерпляче чекав на лікаря, після обходу поспішить додому. Звісно, «поспішить» — це так, образно кажучи, бо принаймні місяців зо три, доки не знімуть гіпс, він шкутильгатиме на цих чудових милицях. Але насправді це такий дріб’язок — його ж могло й не бути тепер, дивом лишився живим…

Думки займала дівчина, котра викликала швидку тієї фатальної ночі. З тих нічних подій нічого не пам’ятає, лише як їхав, потужний удар і… суцільна темрява, в яку провалився і довго-довго летів, аж доки не побачив світло, а в ньому — обличчя медсестри.

Коли отямився, медсестра заговорила з ним, мовляв, дівчина твоя гарненька. Яка ще дівчина? Ніякої дівчини в нього немає, подумки здивувався, проте відповісти не міг. Вона ж продовжувала свою розповідь: «Приїхала тоді з тобою на швидкій, так хвилювалася за тебе, всю ніч поряд просиділа. Точно любить тебе, чоловіче, бережи її, бо таких мало».

Не міг сперечатися. А потім вона й справді прийшла. Дивакувата трохи, але… якби була звичайною, то хіба би прийшла до нього? Ну хто він їй такий? Випадковий незнайомець, автівка якого в’їхала у дерево під її вікном! Хіба вона зобов’язана йому чимось, чи, може, винна в тому, що те кляте дерево росте саме під її вікном? А прийшла чомусь.

Приходила кілька разів. Сідала поруч, стискала його руку своїми теплими долонями і дивилась так сумовито-сумовито, мовби він справді їй близький. Не перекинулись жодним словом, бо тоді ще не міг говорити, а вона мовчала. Але так затишно було, так добре, коли сиділа поруч!

Кілька днів дівчина не з’являлась. Мабуть, уже й не прийде. А шкода…

Ніла прошмигнула до палати і першої ж миті розгублено спинилась, але, побачивши його зелені очі, всміхнулась: це точно ВІН. Вона ж бо бачила його голову лише в бинтах, тому як виглядає, уявлення не мала. А нічого такий — не вродливець, але гарненький. Ці його очі…

— Привіт! Ось ти який, Сашко…

— Привіт! Трохи ще пожмаканий, зате нарешті можу говорити, — всміхнувся. — А тебе як звати, моя нічна рятівнице?

— Ніла.

— Дуже приємно, Ніло. Думав, уже не побачу тебе… Мене мають виписати зараз.

— Я рада, що встигла. Рада бачити тебе без цих жахливих бинтів і чути твій голос.

— Чому ти приходила до мене?

Замислилась. А й справді: чому вона зараз тут? Він же зовсім чужий їй, вона не знає його ні на крихту, може, він бандит, за яким полювала міліція, а він утікав і врізався машиною в дерево? Чи злодій, що пограбував банк, і тепер його переведуть із палати в тюремну камеру. А може… Ні. Ніякий він не грабіжник і не бандит. Якесь шосте чуття підказувало — ні, наполягало! — що мусить бути тут, поруч із ним. І дати якесь раціональне пояснення цьому, на жаль, не може. Тому просто смикнула плечем і відвела розгублений погляд у вікно.

— По тебе… по тебе хтось має прийти?

— Ні. Не має.

— Ага… добре… Не в сенсі…

— Я розумію, — всміхнувся.

Тихий голос дівчини якось заспокійливо діяв на нього.

— Тієї ночі…

— Я не хочу про це зараз, Ніло, вибач.

— Так, розумію. Вибач ти.

— Я все тобі розповім. Обов’язково розповім, але не зараз. Пізніше. Якщо ти, звісно, ще захочеш мене бачити пізніше.

Усміхнулась і схилила голову. А відповісти не встигла, бо двері розчинились і до палати, війнувши полами білосніжного халата, ввійшов лікар.

— Що ж, юначе, можете вирушати додому, — ретельно оглянувши Сашка, резюмував. — Раз на тиждень навідуйтесь до мене на огляд, і за три місяці, якщо все буде добре, знімемо гіпс. Пильнуйте його, панночко, він ще доволі слабкий.

З лікарні вийшли разом: він — на милицях, вона — поволі йшла поруч.

* * *

Відповідь з видавництва надійшла швидко. Ніла не сподівалась на таку оперативність. «Ваш твір, пані Ніло, вартий уваги. Ми готові укласти з вами угоду на взаємовигідних умовах. Якщо ви згодні — за чотири місяці „Фатум“ буде на полицях книгарень…».

Так-так, а як же! Фатальні речі користуються попитом нині… Смерть актуальна. Життя у програші. Отакий парадокс.

У її житті парадоксів теж вистачало — вони просто-таки суцільні. Ще якихось кілька тижнів тому, лежачи в гарячих Денисових обіймах, не уявляла без нього життя. Його потужна енергетика, в яку з головою поринала, наче в круговерть, уже не діяла. Чому — не розуміла. Думала, це кохання з першого погляду. А тепер… тепер лише знала, що мусить йому щось сказати, якось пояснити, чому не можуть бути разом. Може, сказати правду? Що її долають думки про Сашка, якого майже не знає, але відчуває, що він — її людина, її чоловік. Хоч не тямить, звідки ці переконливі відчуття, вони зовсім не розмовляють про кохання чи близькість поміж ними, досі навіть натяку на те не було. На цьому короткому проміжку життя раціональність, яка й так не дуже була їй притаманна, взагалі безслідно щезла… Однак відчувала, що всі ті розмови про близькість поміж ними й теплі, ніжні почуття таки велись. Але велись… мовчки, самими лиш очима, котрі можуть повідати більше, ніж слова. Набагато більше… У них взагалі можна прочитати все. Бо в очах — Душа! А те, про що волає душа, не приховаєш навіть за мовчанням…

— Знаєш, як відцвітає квітка кактуса ехінопсиса? Спочатку в’яне маточка з тичинками й одразу зникає запах. Зовні це поки непомітно і квітка виглядає ніби так само гарно, але насправді процес помирання вже розпочався… Затим в’януть пелюстки. І все відбувається дуже швидко, бо цвіте ехінопсис усього добу. Зрештою за дві години зів’ялий згорточок жалюгідно звисає з кактуса. Видовище дуже страхітливе і пронизливо-сумне насправді. Так фантастично квітнути й так швидко померти…

Розповідав усілякі абстрактні історії і жодного разу — про себе.

Не розпитувала. Просто слухала і намагалась вловити те, що ховав між рядків.

— Скажи, ти тоді так і не відповіла… чому приходила до мене? — спитав, пильно глянувши у вічі. — Ти ж мене зовсім не знаєш…

Його голос ледь помітно здригнувся, але відчула це.

— Я не знаю. Справді, не знаю.

— Ти дивна.

— Так, а ось це мені добре відомо: суцільні протиріччя й парадокси.

— Я теж чудернацький. Розповім — не повіриш.

— Справді? Цікаво…

— Так, щось у цьому є… Підійди до мене ближче. Якби міг ліпше ходити, повір, сам би підійшов, — усміхнувся. — А так це виглядатиме кумедно: він героїчно шкутильгає на милицях, щоб поцілувати її!

— Ти хочеш мене поцілувати?

— Ти здивована?

Підійшла до нього, доторкнулась долонями неголеного щетинистого обличчя. Відчула його тепле дихання і заплющила очі. Щось кольнуло всередині, розливши щемливе тепло і дивний спокій, яких не знала дотепер.

— Ні. Не здивована, — прошепотіла.

* * *

Ніла поверталась додому іншою. Щось змінилось. Вони змінились. Відчули поміж собою таку близькість… немов усередині їхніх душ розлилась тепла річка, а на споді забило джерело… мовби доторкнулись до чогось справжнього, потаємного і вічного… разом…

Раптом пам’ять розітнули химерні ритми, що відстукувала ногами під час магічно-сакрального обряду прабабуся. Ті ритми нараз перетнули ще одні — які відбивав по днищу відра старець, що завше сидів поблизу зупинки. Ритми були однакові!!! Невже поміж цим є якийсь зв’язок?!!

Він складав шматки картону в сумку, коли підходила до зупинки. Відчувши її за спиною, озирнувся і пильно на неї подивився.

— Я знав, що ти прийдеш до мене, Ніло, — озвався стиха. — Я чекав тебе.

— Ви… ви знали?.. Як?..

— Просто знав. Ходімо.

Взяв сумку, підійняв із землі капелюха з кількома гривнями й пішов уздовж вулиці. Ніла поспішила за ним. Невдовзі звернули у невеличкий провулок і зупинились коло розлогої липи.

— У тебе вселялась душа твоєї померлої прародички. Ти пережила деякі моменти її життя, ті, які вона хотіла показати тобі. Це називають «мандрами душі».

— Звідки ви все це знаєте?..

Ніла вражено дивилась на старого, котрий порпався у своїй сумці; вийняв шматки картону, постелив їх попід товстим стовбуром і сів.

— Це так само, як знати, що настала осінь, що сонце вже сховалось за обрій і скоро буде ніч. Знаю, та й по всьому.

— Ви що, провидець?

— Хтозна! Мабуть.

— Я хотіла спитати вас…

— Так-так, мої ритми. Ти чула їх уві сні.

— Ви теж десь їх чули?

— Так, теж чув. У своїй голові. І просто їх відтворював.

— Якщо ви провидець, то скажіть… деякі події, які я описала у своєму романі, повторюються в реальності. Це випадковий збіг чи існує якась закономірність?

— Ти дуже допитлива, Ніло. Це добре, що ти у всьому намагаєшся шукати сенс. Більшість живе, навіть не намагаючись його шукати, навіть про такі речі не замислюючись. Ті, хто шукають, — рідко віднаходять. Бо це дуже складно і важко. Дехто усвідомлює істину лише перед смертю… Всього сказати я тобі не можу. Розумієш… справа в тому, що вигаданий тобою сюжет ти приправляла деякими правдивими моментами: то додавала героям справжніх почуттів, які пережила сама, то прищеплювала їм певні риси характеру знайомих тобі людей; описувала якісь реальні події, місця… Творіння книги — це справжня магія, і коли реальність переплітається з фантазією, це може трансформуватись у небезпечну суміш. Розумієш?

— Так, розумію. Отже, все-таки це не збіги… Але чому тоді…

— Твоя прародичка хотіла заспокоїти тебе. Не думаю, що вона мала слушність, бо краще бути насторожі, аніж утихомиритись і послабити пильність.

— Боже. Виходить, це не кінець… То я помру?

— Ніло… про це може знати лише Господь. Але над тобою нависла небезпека, це я знаю напевне. Я це бачу… Ти мусиш бути дуже обережною і уважною.

— Статуетка, про яку я писала… Вона належала моїй прабабусі і тепер у мене. Як у мене опинилась?!

— Це вона принесла тобі її, руками Дениса. Але не звинувачуй його, бо він про те й сам не відає.

— Чому ж не сказала мені про це?..

— Бо гралась у вельми небезпечні ігри перед смертю… Це й звело її на той світ. Розповісти тобі про це вона просто не змогла. Зрештою подумала, що якщо чогось не знаєш, це забезпечить тобі захист. Однак будучи необізнаними, ми ще більше незахищені. На жаль, їй належало тебе застерегти.

— Це пов’язано зі статуеткою?

— Так.

— Геката? Богиня Місяця, чаклунства, чого там іще… пітьми і нічних примар?..

Старець кивнув.

— Не грайся з цим, дитино. Це справді вкрай небезпечно. Твоя прародичка навіяла тобі ці думки, книгу ти написала завдяки їй. До того ж спрацювала генетична пам’ять — у написаному є частка правди з життя твоїх предків. Поки що ти не перетнула небезпечну межу, за котрою вороття назад уже не буде. Вона ж перетнула свого часу, через те її душа досі не може віднайти спокою. Сердешна думала, що, розповівши тобі хоч дещо, віднайде спокій і те якось допоможе їй… Проте, не усвідомлюючи, порушила і твою рівновагу тепер.

— Боже…

— Тепер ти знаєш багато, Ніло, надто багато. Але намагайся про це не думати. Просто живи, і головне — пильнуй себе.

— Намагатись не думати?! А як же пошуки сенсу? Хіба сенс є не у всьому? Навіщо ж вона принесла мені цю статуетку?..

— Іноді сенс шукати небезпечно… Більшість дій ми вчиняємо позасвідомо, не надто замислюючись над тим, правильно те чи ні. От і вона — принесла, та й по всьому. Може, й сама не до кінця те втямила, бо ця річ справді може бути вкрай небезпечною, хоча й належала твоїй родині багато поколінь… Моя тобі порада: почни писати нову книгу, це може спрацювати тобі на користь і відвернути злий фатум, що нависнув над тобою тепер.

Якийсь час просто мовчки стояла і дивилась на його руки. Надто багато інформації, надто все непросто. Почуте ще якось мало влягтися у свідомості, розкластись на полички…

— Як вас звати?

— Михайло.

— Михайле, як мені віддячити вам? Давайте я пригощу вас вечерею! Тут поблизу є не дуже людна їдальня.

— Ніло, не переймайся мною. Я даю собі раду. Куди мені в їдальню, людей відлякувати?

— Ну що ви… Та завдяки вам…

— Ніло, не почувайся винною переді мною. Спокійно йди додому, чи куди ти там збиралась… І не забувай: пильнуй себе!

* * *

Вирішила зайти до Дениса на роботу, можливо, це скоротить час з’ясовувань. Як краще пояснити йому причину розірвання стосунків? Якщо посилатися на сюжетну лінію, яка нібито повторюється в реальності, то вони мають розійтись у різні боки через те, що він покидьок. Але ця лінія суто сюжетна, вони вже з’ясували це. Банальне «вибач, я зустріла іншого» теж не годиться, хоч фактично це так і є. Що ж йому сказати?

Почуття провини стискало груди: все ж трапився він їй у скрутний період і добряче підтримав. Що тепер?.. Відмовитися від Сашка вона не може. Якщо вибирати між пристрастю і теплом, вона однозначно вибере тепло. Денис аж іскриться відвертою пристрастю і жагою тілесних насолод. Від Сашка натомість віддає спокоєм і теплом, хоча й відчувається внутрішня пристрасть, яку він не демонструє, тамує в собі. Лише очі його про все розповідають, дуже красномовно…

Нічого розважливого так і не надумавши, вирішила покластися на волю випадку. Що має бути — те буде, доречні слова мусять знайтися у ході розмови.

Схоже, Денис був готовий до такого розвитку їхніх стосунків, бо не надто здивувався її обережним спробам підвести розмову до цієї делікатної теми.

— Я ж не дурний, Ніло. Я все зрозумів, — він старанно протирав склянки для коктейлю і поглядав на неї з-під лоба.

— І давно ти зрозумів?

— Від самого початку, ще коли сталась та аварія під твоїм вікном. Ти відразу змінилася, хоча й намагалась вдавати, нібито все так само. Але я ж тебе відчуваю, сонечко. Я все відчуваю, тому… справді чекав, що одного дня ти мені про це скажеш.

— Ображаєшся на мене?

Денис відставив протерту склянку і стиснув у руці серветку.

— Ти ж не думаєш, що я танцюватиму від радощів? Але світ не перевернувся. Хоча нам збіса добре було разом. Шкода, що все закінчилось. Такі закони життя. Все рано чи пізно закінчується. Все! Ти мала рацію: винятків не буває. Як би прекрасно не було в нас із тобою, але… нічого не вдієш, сонечко.

— Принаймні я рада, що ти все розумієш.

Денис узяв чергову склянку і заходився її протирати.

— Коли зустрічаються фатальна жінка і фатальний чоловік… Зрештою чого ще було чекати від такої пари… Спалахнули в прекрасному пориві та й швидко перегоріли… — резюмував.

Ніла схилила голову. В пам’яті зринали миті, коли вони були разом. Це було… як цвітіння ехінопсиса — до запаморочення красиво й надто коротко. Але по-іншому вона не могла. Мусила зробити вибір…

* * *

Денис Паньків із посмішкою дивився на двері, що зачинились за Нілою. Яка ж ти дурна, дівчино! Яка ж дурна! Тобі цікаво жити в ілюзіях, у вигаданих світах і тому подібній маячні. Знаєш, спершу навіть цікаво було спостерігати за розвитком того безглуздя, в яке ти сама себе свідомо занурила. Але, чорт, усьому мають бути якісь межі!

Як добре, що ти першою заговорила про розрив, бо довго я би цього не стерпів. Постійні балачки про безглузді сни, про цей триклятий роман, якісь дурнуваті перипетії, а я ж просто хотів з тобою гарно проводити час!

Шкода, що така юна дівчина, з таким прекрасним тілом і симпатичним личком має в голові такі химерні заморочки. Замість того, щоб радіти життю, насолоджуватися, ти висмоктуєш із пальця якісь проблеми, невпинно вигадуєш божевілля і живеш тим усім. Не дивно, що той хлопчина, як же його… — Славік, здається? — тебе кинув. Хто ж таке може витримувати?!! Хіба такий самий ненормальний, як ти!

Думаєш, отой нещасний, до якого ти побігла тепер, довго з тобою панькатиметься? Та він утече від тебе через тиждень, аби лиш ноги його несли, бо, я так зрозумів, він не дуже ходячий… Ти завантажиш його своєю істеричною маячнею по саме горло, і терпець його увірветься, як уривався мій.

Гадаю, іспит на ідеального чоловіка я склав. І склав, слід зауважити, з відзнакою, адже ти нічого не запідозрила, ні на мить не засумнівалась у моїй порядності та чесності. І то є добре. По-перше, потішилось моє чоловіче самолюбство. Та й тобі, що там казати, теж ліпше. Ти ж так любиш ілюзії… Жити без них не можеш! Тож живи собі в них далі, на здоров’я! Тому й не сказав тобі усього цього! Щоби зберегти їх. Себто, для твого ж блага.

Бачиш, я — нормальний, чемний чоловік, а не гімназистка, яка провалює іспити!

Розділ II

Задум нового роману спав на думку після болісної розмови з Денисом. Вона напише про Кохання. Чому ні? Кохання не може бути банальним. Це вічна тема, яку митці оспівують століттями. Тим паче, відчула справжнє натхнення — світле і радісне. Мабуть, нові почуття, що нестримною хвилею розхлюпували в душі приємне щемливе тепло, так подіяли.

Досить одержимості, містики! Жодного натяку на злий фатум! Воліла чогось піднесеного, втішливого і лагідного, як… почуття до Сашка. Тепер сама керуватиме сюжетом, героями. Якщо це можливо, звісно, бо попередніми керувати не могла: вони жили своїм життям на написаних нею сторінках. Принаймні коли жили…

Ще одне. Відтепер — жодних обмежень у спілкуванні. Однак нині потреби й бажання відмежовуватись від усього світу, як минулого разу, не було. Хотіла рівноваги. Отож запаслася кавою, шоколадом, увімкнула музику, без якої не сідала за текст раніше, і…

…І речення плавно й упевнено полилися. Перед очима бовваніло Сашкове лице; фізично відчувала поряд його ніжний образ, відверту ласкавість і тамовану пристрасть. Від того всередині приємно тремтіло. Щемливі почуття, що вихлюпувалися через край з її душі, було вельми легко та просто втілювати у текст. В уяві яскраво і виразно малювалися ймовірні картинки розвитку їхніх стосунків; що було поміж ними й те, що могло би бути; згадувала, що говорив і те, про що промовляли його очі… Знову невблаганно витворювалась химерна суміш реальності й вигадки. Проте відчувала: написане точно буде світлим і чистим, справжнім. Бо що є більш природним, аніж щирі почуття? Те, що на споді душі, — оте невпинне джерело, — натхненно й піднесено перетікало у текст. Слова гармонійно поєднувались у романтичні звороти, трансформуючись у щось, що, ймовірно, стане романом. Однак цього разу — таки про Кохання…

— Знаєш, у моєму першому романі один з героїв гине. Його авто мчить нічною вулицею і врізається в стару липу під вікном героїні. Дізнавшись страшну таємницю, він хоче повідомити їй про це, застерегти і… не встигає… Описуючи його, я уявляла тебе. Не розумію, як таке можливо… Зрештою багато чого з описаного потім відбувалось у реальності. Дякувати Богу, ти живий… Коли бігла до тебе тієї ночі… думала, швидка вже не знадобиться…

Сашко пригорнув до себе Нілу й поцілував у скроню.

— Хочу прочитати твій роман. А що було з героїнею?

— Злий фатум переслідує всіх героїв. Я нічого не могла з цим вдіяти… На початку все видавалось інтригою і таємницею, та зрештою перетворилось на суцільне некероване божевілля. Героїня теж помирає, дізнавшись нарешті ту страшну таємницю, і… таємниця забирає її з собою. На той світ. Бо пов’язана з потойбічним.

— Так… злий фатум…

— Я була така захоплена тим романом, якби ти знав! Тепер думаю: як могла його написати? Таке враження, що писала не я… То була якась фатальна одержимість, не інакше. Мовби щось у мене вселилось. Скажи, тієї ночі… куди ти так поспішав? Що взагалі з тобою трапилося?

Те, що повідав Сашко, шокувало. Виявляється, він — перекупник. Той самий перекупник старовинних речей, що здає їх в антикварну крамничку Леоніда Прокопенка. Останнє, що придбав, — родинна статуетка, яку за безцінь продавав якийсь чоловік на блошиному ринку в Криму. Чоловік сказав, що статуетка має дивну історію з купою химерних деталей. Спочатку Сашко відмахнувся від цих балачок — навіщо йому мотлох у голові, якщо вистачає мотлоху у валізі? А коли, за день до від’їзду додому, подзвонив чоловікові, щоб усе-таки розпитати деталі, з’ясувалося, що чолов’яга помер — втрапив під колеса автобуса. Слухавку взяла його дружина, спочатку не хотіла нічого казати, а потім чомусь зненацька погодилася зустрітися. Зустрівшись, розповіла, що чоловік, мовляв, не випадково втрапив під ті колеса, все — через кляту статуетку. Їм віддала її якась дивакувата стара, просто на вулиці. Таке враження, що дуже хотіла позбутися її — тицьнула й пішла геть, як утікала. Відтоді з ними стали відбуватись моторошні речі. Вони почали чути чиїсь кроки у квартирі посеред ночі, голоси. Долало переконливе відчуття, що над ними нависло щось недобре. Злий фатум. Тому вирішили, що треба її позбутись. От, позбулись… Мабуть, належало раніше те зробити…

— Коли повернувся додому, вночі мені примарилась жінка. Вона нічого не говорила, але я відчув такий страх, якого ніколи в житті не зазнавав. Взагалі-то, я не з лякливих, ти не думай, але ця жінка… не можу того пояснити… вона ніби гіпнотизувала мене… Таке враження, наче вперто хотіла від мене щось. А я ніяк не міг второпати, що саме. Так тривало кілька ночей. Потім я відніс ту статуетку в антикварну крамницю, сподівався, все скінчиться, але тієї ночі вона знову мені наснилась. Приходила до мене щоночі, більше двох тижнів. Я думав, що збожеволію! Це якась маячня, але в мене було відчуття, що вона хоче мене вбити. А якось уночі не витримав, сів за кермо і поїхав бозна-куди, ніби хтось мною керував. Я справді не знав, куди і навіщо їду, просто тиснув на газ і… раптом відчув удар, тоді — суцільна темрява. А отямився вже в лікарні… Ніло, що з тобою? Все гаразд?

— Це ніколи не закінчиться… Ніколи…

— Ти про що?

— Ця статуетка в мене.

— Як — у тебе?! Звідки ти знаєш, що це та сама річ?

— Знаю. Повір мені, знаю. Це наша родинна статуетка, що належала моїй прабабусі, яка й приходила до тебе уві сні. Але чому хотіла тебе вбити, не розумію! Вона ж добра насправді! Чому вбила того чоловіка? Що ж це за злий фатум такий? Статуетка є ключовою в моєму романі, всі нещастя трапляються через неї. Що ж мені з нею робити тепер?!

— Гм… Можливо, нещастя вона приносила іншим, стороннім людям? Може, позбувалася тих, хто був їй непотрібний, аби таким чином потрапити до рук власника? Може, тобі не заподіє нічого поганого? Це ж родинна річ! Якщо належить твоїй родині, хіба не має тебе захищати?

— От цього я не знаю… І знову заплутуюсь… Михайло! Чому ж я не спитала в Михайла, що мені з нею робити?!! Треба його знайти і спитати, поки не пізно…

— Хто такий Михайло?

— Провидець. Він мені усе розповів про це, пояснив, а головного я чомусь не спитала! Я повинна негайно йти до нього!

— Ніло…

— Я мушу з цим розібратися, вибач, Сашо…

* * *

Михайла ніде не було. Його не було біля зупинки, де завше сидів, у провулочку коло розлогої липи теж. Не з’являвся і наступного дня.

Ніла ходила вулицями, намагаючись відшукати його в юрбі, проте марно. Де ж він? Що з ним? Хоч би був живим! Бо вервечка смертей, здається, вже давно вийшла за межі сюжету…

У дворі на неї чекав Денис.

Невже він вважає, що час щось змінив? Що розірвані стосунки, незважаючи на обставини, можна знову зв’язати? Так, минув тиждень після болісної розмови у барі, емоції трохи вляглися, але невже він думає, що вони можуть бути разом?

Однак підійшовши ближче, наштовхнулась на безпристрасне обличчя, яке зовсім не свідчило про бажання повернути стосунки.

— Нам треба поговорити, — сухо кинув.

— Про що?

— Не знаю, що це, в біса, означає, але той старий, котрого ти вважала єдино справжнім, а всіх довкола химерними, просив тобі дещо передати. Ви що, знайомі з ним? І звідки він знає мене?

— Він знає все... Так, ми знайомі. Але вже кілька днів я не можу його знайти. Коли ти його бачив?

— Власне, кілька днів тому. Вибач, мені було не до того ці дні, та й узагалі, я подумав, що він божевільний, чи щось наплутав. Але потім зважив, що та маячня, яка відбувалася з тобою, якраз варта цього послання.

— То що ж він просив мені передати?

— «Скажи Нілі, нехай знайде сукню. Знайде і одягне. Далі вона все збагне». Отак сказав.

— Сукня! Я ж зовсім забула про сукню!..

— Що він мав на увазі? Яку сукню? Бо більше він мені жодного слова не сказав, ніби я не стояв коло нього і не питав, — уваги на мене не звертав. А буквально через хвилину його вже там не було. Як крізь землю провалився! Казав же я: химерний суб’єкт.

— Це Михайло. Він провидець. І дуже хороша людина. Що з ним тепер…

— То що там із сукнею? Ти досі не розібралася з цією маячнею, сонечко?

Ніколи не любила цього формально-порожнього звертання «сонечко», проте в його вустах воно завжди звучало тепло. Завжди, за винятком останнього. Від цього «сонечка» повіяло колючим холодом. Ніла дивилась у його очі, наповнені байдужістю, і раптом збагнула: інтересу до неї, який він так жваво проявляв, коли зустрічались, насправді не мав. Чи то не помічала цього, засліплена пристрастю? Чи ж вдало виконував роль чуйного друга і неперевершеного чоловіка, хтозна. Але… міг же подзвонити, нащо було приходити? Хотів побачити? Навіщо? Знову парадокс?..

— Денисе, ти… впевнений, що тобі цікаве моє життя? Скажи мені правду.

— Правда… А що таке «правда»? Хто це може знати достеменно? — кутики його очей, здавалось, пересмикнулись від ледь уловимої іронії.

Невже не помічала цієї іронії раніше? Чи, може, їй це видається тепер? Звісно, продемонструвати свою майстерність у промовлянні просторових словосполучень, які вправно відводять далеко вбік тему розмови і не стосуються суті, він завжди був мастак. Але невже у світлі останніх подій її життя це доречно? Невже в нього є потреба у таких вивертах? Навіщо? Нехай би й далі вважала, що ці стосунки були, мов цвітіння ехінопсиса — до запаморочення красивими й надто короткими. Невже обов’язково псувати це жорстокими реаліями?..

Окрім важливої інформації, ця зустріч принесла розчарування. Усе ж не варто зустрічатись, розірвавши стосунки, принаймні не так швидко, щоб іншими, тверезими очима не дивитись на колишнього об’єкта обожнення. Щоб мати змогу не руйнувати вщент той образ, який вималювався на початку стосунків і вознісся на п’єдестал, щоби там йому всіляко поклонятися і потім зафіксувати в пам’яті якщо не бездоганним, то принаймні непоганим. Чи, може, не варто жити такими ефемерними ілюзіями?

Навіщо ті óбрази, п’єдестали, сліпі обожнення? Це ж не життя — омана! Але… мабуть, усе-таки можна собі це дозволити хоч зрідка — ілюзії так прикрашають життя… Невже не має права на шматочок казки?..

— Так, ти правий, Денисе. Правди не відає ніхто. — Намагалася зберігати самовладання: навіщо йому знати, що вона теж знає, що насправді все було не так від самого початку? Нехай краще думає, що вона дурна. — Бувай.

— Не запросиш на каву, сонечко?

— На жаль, ні. Маю нагальні справи — ти повідомив мені справді важливі речі. Дякую, що не проігнорував їх. Щасти!

Денис стенув плечима — ні, то й ні — і подався.

* * *

Ніла забронювала квиток до Одеси й почала складати валізу. В душі раділа, що трапилась термінова нагода відвідати бабусю, якої не бачила… більше дев’яти місяців! Подумати лишень, як випала з життя через цей роман! Дідуся, якого, як виявилось, від народження звали Айдаром, уже немає кілька років. Для всіх він був Андрієм. Якби ж раніше знала історію, повідану прабабусею, то розпитала б у нього деталі їхньої подорожі в Україну і подробиці його життя — того, іншого, про яке ніхто не знав, — а так… А так лише мусить знайти сукню і якось пояснити бабусі, звідки їй про неї відомо і навіщо вона конче потрібна їй.

Набирала воду у ванну, а думками впевнено заволодів Сашко; теплий погляд його зелених очей грів душу, мовби був тут, поряд із нею… Зараз трішки розслабиться у ванній і зателефонує йому. Треба повідомити, що кілька днів її не буде в місті. Він чекатиме на неї, точно це знає…

Вода швидко наповнювала ванну. Ніла закрутила кран, проте вода лилася і далі. Що це з ним таке?! Крутила, торсала, проте всі зусилля були марними. Вода тим часом виливалась на долівку й швидко розтікалася холодним кахлем. Двері виявились замкненими… з тієї сторони. Ніла шарпала ними щосили, але й тут її спіткала невдача.

Та раптом стало байдуже. Опустила руки і заклякло дивилась, як вода оповиває ноги, поволі підіймаючись усе вище й вище. Ставало тепло і… любо. Так, саме любо. Заплющила очі й лягла на водяну поверхню; та ніжно заколисувала тіло, мовби в колисанці. Так само почувалася в утробі матері — тепло і любо. І точно знала, що в надійному місці, де її не торкнеться ніщо лихе і небезпечне.

Розплющила очі — вода вже була скрізь, як в акваріумі, вщент заповнивши кімнатку, до самої стелі. Ніла лежала десь посередині водяного простору. Як дихає досі?

Раптом хтось увійшов крізь двері, не відчиняючи їх. Вона — хто ж іще? Її тонкий силует плавно рухався кімнатою, волосся розкішними каскадами звивалось у воді.

«що ти коїш?!.» — схилилась над Нілою.

«ти давно не приходила до мене…»

«небезпечно так гратися!»

«хто, як не ти, знається на небезпечних іграх…»

«наслухалась старого пустомелю? даремно!»

«невже?»

«саме так. нічого путнього він тобі не сказав, усе — суцільна маячня!»

«мені так не видалось»

«кажу ж тобі, маячня все!»

«то що було далі з тобою? чому ти не показала мені?»

«тобі цього не треба»

«чому ж?»

«нічого цікавого!»

«чому ти розпоряджаєшся, що мені цікаво, а що ні? чому саме той проміжок часу ти мені показала?»

«він був переломним у моєму житті, і найщасливішим, хоч водночас тяжким… я просто хотіла показати тобі, як може любов дарувати снагу і силу жити, незважаючи на обставини, все інше не має значення в порівнянні з тим, невже ти не збагнула?»

«навіщо ти вбиваєш людей? це через кляту статуетку?»

«дай мені руку!»

«навіщо?»

Раптом повітря не стало. Лиш тепер Ніла відчула, що вода не заколисує лагідно, а підступно проникає у все єство, забираючи життя. То вона… помре? Помре, як Ліна, заснувши у ванній?!! Але ж Ліну накачали пігулками! А вона? О, так… У неї ж сонний параліч, так невчасно! І поворухнутись не може, як би не силкувалась, авжеж… Що ж їй тепер… Боже… Боже!!!

«дай руку, хутчіш!» — вона схопила Нілу за зап’ясток і щосили шарпнула.

Повітря!!! Цей її вдих нагадував рик звіра, котрого нарешті випустили на свободу. Ніла кашляла, випльовуючи воду, й жадібно хапала ротом повітря. Спираючись тремтячими руками об слизькі стінки ванної, ошаліло роззиралася довкола. Вода текла з крана й поволі виливалась на долівку.

Як так сталося, що вона заснула у ванній?! Вона не могла заснути, не могла! Ніколи з нею не було цього. Ніколи…

«Усе рано чи пізно трапляється з нами вперше», — згадала Денисові слова. У цьому таки мав слушну думку!

Отямившись, закрутила кран і витягла пробку. Вода круговертю стікала в каналізаційні нетрі, поволі забираючи з собою шок від того, що трапилося.

Ніколи більше не прийматиме ванну сама. Ніколи! Лише душ, як було дотепер. Чого це раптом здумалось приймати ванну? Однак усе логічно: вона ж мала померти…

Михайло мав рацію, застерігаючи. Вона втратила пильність. Дякувати Богу, порятувала прабабуся: напевно, знала, що це трапиться, і була готовою до цього…

Частина 4

Розділ I

Одеса, наші дні

Одеса зустріла Нілу проливним дощем. Вийшла з потяга під суцільну водяну стіну й ледь втрапила до вокзалу. Стала біля дверей і крізь скло дивилась на перон, що потопав у зливі.

Добре повертатись у місця, де тебе давно не було, — тоді ностальгія огортає незримою вуаллю і ти заново переживаєш хвилюючі миттєвості минулого… Онде в тому місці вони з бабусею зустрілися минулого приїзду сюди. Вона ще їй розповідала про Славка. «Яке ладне ім’я — Славко! Славний, напевно, хлопець», — усміхнулась тоді бабуся.

Скільки разів поспішала цим пероном… Десь чула, що головні моменти життя часто пов’язані з вокзалом. Щось є у цих словах. Нерідко вокзал є точкою перетину важливих подій. Зустрічаємося на вокзалах з близькими й рідними людьми у передчутті щасливих хвилин; прощаємося, сподіваючись на наступні зустрічі, однак рідко замислюємося над тим, що кожна зустріч може виявитись останньою…

Дощ іще накрапав. Ніла розгорнула парасольку й рушила в місто. Насправді любила дощ. Як і Ліна. Його хлюпотіння заспокоювало. Головне — не вслухатися в нього надто довго, бо ці думки, які навіює його монотонність, ця дощова мантра… Словом, ліпше без цього. Бо не надто радісно стає…

Хвилювалась за Сашка. Чи не робить помилки, зустрічаючись з ним? А раптом вона є втіленням злого фатуму, котрий спіткає всіх, хто до неї причетний?.. Однак згадала, що вони були пов’язані поміж собою ще до того, як зустрілись, тому шляху назад уже немає…

Вирішила спершу піти до моря — обожнювала його. Море захоплювало її, вражало, надихало. Могла годинами блукати пляжем, дивитись, як підкочуються до берега хвилі, лагідно оповиваючи ноги. І слухати. Слухати море, відчувати його потужну силу. Й більше нічого не потрібно в такі миті.

Тепер слухала море надто уважно, мовби хотіла почути щось особливе. Важливе. Бо була іншою. Здавалось, за цих дев’ять місяців пережила більше, ніж за принаймні половину свого свідомого існування. Кілька разів за цей, порівняно короткий, час переосмислювала своє життя, до того ж доволі кардинально. Навіть кілька разів… помирала… зі своїми героями і зрештою сама…

Десь читала, що, перебуваючи за крок від смерті, починаєш чітко бачити і усвідомлювати геть усе, що життя пролітає перед очима за одну мить.

Усе, що усвідомлювала в миті, коли смерть дихала їй у спину, — як відчайдушно хоче жити. І німий шок від безвиході. Коли залежиш не від себе самої, а від обставин — таке все ж трапляється, попри запевнення розумників про незначущу роль обставин, і трапляється в найнесподіваніші моменти, коли зовсім не готовий до цього! — це нестерпно…

Хвилі поволі підкочувались до берега і розповзались шумовинням, лишаючи по собі ледь помітний слід. Дощ давно скінчився, теплі промені вересневого сонця приємно пестили лице. Йшла, занурюючись босими стопами в мокрий пісок. Морська неозорість вабила погляд.

Їй часто снилось море. Але у снах воно було інакшим — нестримні хвилі неодмінно здіймались високо-високо, до самого піднебесся. Вона ж линула понад ними, мовби птаха, розкинувши руки-крила й дивлячись поперед себе кудись удалечінь. І ніколи не лякали ці велетенські хвилі, що завжди майже сягали її невагомого тіла, хоч як би високо не злітала. Точно знала, що не втоне: завше була на їх гребені, переповнена відчуттям легкості й екстазу; морський бриз щораз обвівав лице солоною прохолодою.

Такі сновидіння надихали, додавали снаги. Після них була впевнена, що удача забезпечена — її неодмінно підхопить гребінь життєвого виру. Однак таких сновидінь уже давно не мала…

* * *

Бабусин дім стояв неподалік узбережжя. Невеличкий, з маленькою затишною терасою, поручні якої щільно обплели в’юнкі кущі троянд. Йшла асфальтовою доріжкою і всміхалась: ось він — прототип будиночка Ліни. Вона точно його відтворила. Однак лише на початку уявляла бабусин, затим написане відокремилось від оригіналу й переродилось у власне цілісне житло, що спершу було для героїні прихистком, а зрештою — останнім причалом на шляху до небуття…

Теплі обійми, сльози радості, усмішки, незмінний одеський «Наполеон», чай з м’ятою, несуттєві балачки… Ніла з головою занурилась у бабусині клопоти, в її життя; здавалось, ніби приїхала в один із чергових безтурботних вихідних, мовби й не було тих дев’яти химерних місяців…

Підвечір знову занегодилось. Зненацька зірвався вітер, швидко принісши важкі чорні хмарі, що загрозливо нависли над хатиною.

Ніла дрімала на терасі. Дрімала без сновидінь — надто втомилась у дорозі, та й прогулянка узбережжям зморила. Бабуся вийшла з хатини й легенько торкнулась її плеча.

— Нілочко, ходи до хати. Дивись, що тут коїться! Починається буря.

Ніла здригнулась і, позіхнувши, спросоння глянула на бабусю.

— Добре. Але ще трішки тут побуду.

— Не затримуйся. Скоро будемо вечеряти, — всміхнулася старенька.

— Так-так, зараз я прийду, бабусь, не хвилюйся, — провела поглядом стареньку й поволі підвелася з крісла.

До тераси долинало моторошне гуркотіння моря. Уявляла, як підкочуються до берега велетенські неспокійні хвилі й умить, одна за одною, розбиваються об пісок. Не хотіла би наяву опинитися на цих гребенях. Ліпше у снах…

Зараз буде гроза. Тривожно глянула в небо й тієї ж миті дощ залопотів по бляшаному даху. Мимоволі пригадався початок роману. Її «Фатуму». Саме так він починався… Чи дивуватися цим безкінечним повторам сюжету в реальності? Певно, не варто. Може, тепер усе й закінчиться? Тут, де все почалось у сюжеті, зрештою дійде фіналу в житті? Все ж іде по колу, повертаючись, тож така ймовірність дійсно є…

Гуркіт грому вистрелив у повітрі й блискавка розпанахала вже зовсім чорне небо. Як усе це швидко, зненацька почалось! Підхопила з крісла плед і хутко вскочила у дім.

Бабуся поралась коло плити. Саме наклала страву в тарілки, як світло, блимнувши, згасло; темінь щільно огорнула кухню. Ніла зойкнула від несподіванки і вхопилась руками за спинку стільця, біля якого стояла; намагалась розгледіти хоч щось у темряві.

— Ото вже халепа, так халепа! — скрушно буркнула бабуся. — Добре, що в мене є свічка, Нілочко, не бійся.

Напомацки покопирсалася в тумбочці й чиркнула сірником; криві тіні сполохано загойдались на стінах. Бабуся зі свічкою підійшла до столу. Її тінь видовжилась і теж химерно затанцювала на кухонних дверцях.

— Сідай, внучко. Сідай. — Бабуся поставила свічку в центрі стола й сіла.

Ніла відпустила спинку стільця й поволі вмостилась за стіл.

За вікном знов гримнуло, відтак спалахнула блискавка, на мить заливши кухню сіро-синім посвітом.

— Що ж, так навіть цікавіше. Завжди любила розмовляти у темряві, — видихнула, щоправда, боязко, Ніла. — Скажи, ти щось знаєш про дитинство дідуся?

Питання було несподіваним. Бабуся здивовано глипнула з-під окулярів на Нілу; у м’якому сяйві свічки її обличчя виглядало моложавим, зморшки були менш помітні.

— Знаю небагато. Він не любив говорити про дитинство — воно було в нього зовсім недитячим… — бабуся відклала ложку, яку ще не встигла занурити у страву, й задумливо відвела погляд у темний закуток. — Знаю, що народився він у Сибіру. Батько його загинув у той час, коли він народжувався; мати теж невдовзі померла, зовсім молодою. Його лишила в себе одна добра жінка й через деякий час приїхала з ним до України. Вона мала свого, вже дорослого, сина, котрий і викликав її сюди, під Одесу. А кілька місяців по тому настав голод… — бабуся тяжко зітхнула і скрушно захитала головою.

Це єдине, сповнене невимовного жахіття слово, об яке спіткнулась у розмові бабуся, раптом викликало в Ніли бурю емоцій, не меншу за ту, що вирувала за вікном. Заплющила очі й обхопила руками голову, яка чомусь зробилась нестерпно важкою: у ній-бо зринали жахливі картинки з безкінечними вервечками виснажених і замордованих голодом; їхні змарнілі лиця, обтягнені шкірою ребра, тонкі, мов соломини, руки й ноги; роздуті животи… Гуркіт грому тим часом раз у раз стрясав повітря, вітер бив гіллям дерев об шибки, а дощ не переставав стугоніти по даху й підвіконні. Знов глянула на бабусю.

— Він жодного разу — жодного! — не хотів поділитися тим, — зітхнула після незначної паузи старенька. — Хоча, звісно, міг і не пам’ятати тих подій — мав же тоді всього два рочки. Але хтозна… Коли намагалася з ним про це поговорити — дуже дратувався. Знаєш… коли тримаєш у собі якусь страшну таємницю, вона так щільно замкнена на сім замків, що коли хтось починає шкрябатись у двері, стає дуже боляче. Хочеться не чіпати тих замків. Не знаю, що краще: відімкнути їх і вичистити геть усе з пам’яті, щоб стало легше, чи не торкатися, аби не боліло. Твій дідусь завжди обирав друге… — знов зітхнула. — Словом, коли ми одружилися, ще була живою його мачуха, Зінаїда. Якось я розпитувала в неї про ті роки. Вона теж не дуже говіркою була, коли мова заходила за ті часи, але обмовилася, що то була страхітлива пора; як їм вдалося вижити — лише Бог відає. Вони пухнули від голоду. Всі довкола пухнули від голоду. Сусіди… з’їдали своїх дітей… З’їдали, щоб вижити, бо котів і собак уже було не віднайти… Наче осатанілі, вишукували щось, що можна покласти до рота… Зінаїда ховала маленького Андрійчика, щоб його в неї не відібрали на харч… Звичайно, жертвою канібалізму міг стати хто завгодно, але в першу чергу — той, хто слабший…

Дуже виразно уявлялось Нілі все те, про що розповідала бабуся. Відчувши запаморочення, жадібно хапнула ротом повітря. Відтак затулила тремтячими руками лице й схлипнула.

Перед очима промайнув той сон із хлопчиком у казані. Господи… це точно був Айдар! Мабуть, його хотіли зварити! Зварити, щоб з’їсти!!! Напевно, рідна матір його й порятувала, явившись із того світу… Вона ж і не захотіла їй, Нілі, цього розповісти, щоб… Щоби що? Не травмувати її? Чи себе? Чи що хотіла сказати цим недомовленим, зачаєним? Воно ж було, і нікуди від того не подітися!

— Думаєш, він міг знати про те, що був у подвійній небезпеці, страждаючи від голоду і переховуючись, щоб не стати жертвою канібалізму?.. — видихнула Ніла, зиркнувши крізь схрещені пальці на бабусю.

— Думаю, Нілочко, він знав. Знав, тому й не хотів про це говорити… Дитячі травми накладають відбиток на все наше життя. Хоч іноді час здатний ховати в нашій пам’яті неприємні події, про які нам ненависно згадувати, затрамбовувати їх глибоко всередину; людина начебто забуває про те. Але… проблема в тому, що насправді воно нікуди не дівається звідти, лишається назавжди; відбиток накладено на нас, на все наше життя… І небажання про те говорити ніяк не полегшує нам існування. «Скелети у шафі» чомусь заведено ховати за щільно зачиненими дверима, вважаючи, що таким чином уберігаємось від чогось страшного і невиправного, вдаючи, ніби того взагалі не існує. Хоч насправді робимо лише гірше собі і своїм рідним. Я вважаю, їх краще позбуватися. Твій дідусь вважав інакше…

Ніла зітхнула. Ось і дисгармонія, що була внесена в долю Айдара, коли його перейменували на Андрія й привезли до України… Сердешний пережив страшні часи, страшні травми, що закарбувались навік у його душі… Якби його батьки не пішли з життя так рано, звісно, все склалось би інакше. Можливо, і її, Ніли, не існувало б тепер, або існувала, але в іншій подобі, десь в іншому місці. Але… це фатум. Мало бути саме так. Ми нікуди не втечемо від себе і своєї долі — тієї, яка прописана нам Небесами…

— А як померла його рідна мати, тобі відомо?

— На жаль, ні. Знаю лише, що сталося це в Сибіру, коли йому було півтора рочку. До речі, він тоді мав інше ім’я, вже не пам’ятаю, яке саме, але якесь подібне до «Андрія». Мачуха назвала його Андрієм і дала йому своє прізвище, щоб не привертати зайвої уваги до нього. Записала, як свого сина. А перед смертю зізналася в усьому. Новина його приголомшила, бо не підозрював, що не рідний їй…

Ніла вражено дивилась на бабусю.

— Чому ти ніколи не розповідала мені про це, бабусю?!

— Не знаю. Ти ніколи не питала… Рідко хто цікавиться подробицями життя своїх рідних, кожен живе власним…

— Так… Як шкода! Як шкода, що я нічого не знала і не питала раніше!

— Тепер питаєш і знаєш…

— Пізно. Пізно питаю, пізно дізнаюсь, дідуся вже немає…

— Краще пізно, ніж ніколи, Нілочко.

— Твоя сім’я теж страждала від голоду?

— Голодомор, внучко, був майже по всій Україні, а на заході, звідки родом я і мої батьки, голоду не було, слава Богу…

— Господи, але чому ж Зінаїда не поїхала звідти? Чому залишалась там і страждала, не розумію?!

— Виїжджати забороняли, а тих, хто ризикував, — затримували і вбивали… Рідний син Зінаїди намагався вирватися зі смертельного кільця, щоб якось допомогти матері, але його піймали і вбили…

— Жах… Просто в голові не вкладається, що таке могло бути в реальному житті! Здається, це якесь страшне фантастичне оповідання…

Обидві замовкли і лиш тоді вслухались: буря за вікном вщухла.

Якийсь час сиділи мовчки, дивлячись поперед себе на язичок свічки. Вечеряти вже ніхто з них не хотів. Після розповідей про голод і канібалізм шматок до горла не ліз. Бабуся склала харчі в холодильник, Ніла тим часом прибрала зі столу посуд.

— Бабусю… я знаю, що має бути сукня… Родинна, яка має передаватися з покоління у покоління…

— Так, є. Зінаїда перед смертю і про це сказала. Мовляв, рідна матір Андрія благала берегти її, наче відчувала, що має померти. Сукня в моїй скрині, завтра я тобі її дістану.

— Якщо її потрібно було передавати жінкам роду, чому ж вона не в мами?

— Нілочко, а звідки ти знаєш про це? — здивовано глянула на неї бабуся.

— Знаю, — усміхнулась. — Мені наснилось. То чому вона в тебе?

— Твоя мама, вона… — бабуся спохмурніла, добираючи слова. — Вона сказала, що їй це не потрібно. Ти ж знаєш її скептичне ставлення до такого роду речей і розмов. Коли я обмовилась перед її весіллям про сукню, вона просто відмахнулась від цього. Тоді я зрозуміла: треба чекати внучку… Я знала, що коли прийде мій час, віддам її тобі. Але це сталось тепер. То й добре. Вважатиму, що свій обов’язок виконала.

— Бабусю, і ще одне. Ледь не забула. Можливо, ти щось чула про статуетку Гекати, яка теж належала нашій родині?

— Ні, про це не чула нічого.

— Шкода. Дуже шкода…

Розділ II

Прокинулась посеред ночі. Прокинулась від тиші. Це дивно, адже тиша беззвучна — вона не може розбудити. Однак Ніла сіла в ліжку й дослухалась, мовби мала розчути щось украй важливе. Не почувши нічого, встала з ліжка і розчинила вікно. Легкий прохолодний вітерець ледь торкнувся обличчя; здалеку долинав тривожний шум моря.

Їй треба до моря… Так, їй неодмінно треба до моря!

Нечутно прокравшись коридором, вийшла з дому й рушила доріжкою до хвіртки. Відчула, як осіння прохолода ночі огортає тіло і босі ноги, але вертатися вже не хотілось, тож просто пришвидшила ходу й невдовзі шум моря чувся вже зовсім виразно. Темінь анітрохи не страхала — щось ніби вело її туди, де мала бути тепер.

Коли під стопами відчула пісок, морський бриз війнув свіжістю, а хвилі, що ритмічно розбивались об берег, почулися зовсім поруч, зупинилась. Відтак роззирнулась довкола, бо очі вже звикли до темряви і в ній були помітні темні обриси прибережних неосвітлених будівель, дерев, що хисткими пазурами гілля дерлись у різні боки. Море видавалось зовсім чорним, лиш понад самим узбережжям хвилі шумували свинцевою піною. Поволі підійшовши до них, відчула, як вода приємно огорнула ноги.

Стояла, охоплена якимсь непояснимим збудженням; незрима тепер і водночас так явно присутня морська неосяжність вражала, захоплювала: всім своїм єством відчувала всю цю велич і могутність. Сповнило відчуття цілковитого екстазу — дещо знайомого зі снів, однак реального і сильнішого у стократ. Енергія моря давала їй силу, і вона черпала її, наповнюючись по самі вінця. Здавалось, ось-ось здійметься на крилах і піднесеться понад цією неосяжністю, що для цього їй не вистачає всього лиш крихітного зусилля, всього лиш мізерного поруху, поштовху, що вона зараз же злетить, неодмінно злетить і зіллється з нею! Раптом хмари поквапливо розступились, відкривши темно-сапфірове небо, всипане мерехтливими зорями; місячне срібло розсипалось на морській поверхні. Безмежжя досягло апогею…

Пробула біля моря аж до світання. Коли зійшло сонце, поволі побрела узбережжям і звернула у сквер, що вів до бабусиної вулиці. Те, що пережила вночі, — не забуде. І хоча розуміла: те, що ми любимо, здатне надихати, окриляти, але це… це було щось інше, щось, за межами розуміння. Такої внутрішньої наповненості, яка досі не полишала, дотепер не пізнавала, але точно знала: якась непояснима сила скерувала нею. Вона мусила бути там цієї ночі…

Тихенько прокравшись у дім, дослухалась: бабуся поралась на кухні і її відсутності, мабуть, не помітила. Тож нишком прошмигнула у кімнату, залізла в постіль і зробила вигляд, що спить, однак за мить і справді випала з реальності.

Майже одразу в коридорі почулись швидкі кроки, дверна ручка сіпнулась; умить відчула, як холодок страху поповз шкірою. Проте двері не відчинились — вона, очевидно, знову пройшла крізь них; кроки квапливо наближались до ліжка. Недобре передчуття охопило її… «це ти?..»

У відповідь — холодна мовчанка, проте відчувала: хтось є поряд неї. Це що, не вона? Тоді хто ж?!! «хто… хто тут?..»

Намагалась розплющити очі, проте не вдавалось навіть на дещицю розтулити повіки; поворухнутися, звісно, теж було неможливо. Тепер, коли невідомість була такою явною, а холод тиші все загрозливішим і моторошнішим, знову відчула таку знайому їй безпорадність, безвихідь, а ще — небезпеку. Вона не може керувати собою, нічого не може вдіяти, нічогісінько!!! Колючий мороз жаху невблаганно розповзався усім тілом.

Раптом у коридорі почувся стишений, мовби пригальмований бабусин голос.

«бабусю, зайди до мене! зайди!»

Звісно, старенька не почує її підсвідомого оклику… Все марно…

Тим часом бабусин голос втонув у чиїхось розмитих, невиразних, таких самих пригальмованих голосах. Аж тоді збагнула, що всі голоси зовсім не є реальними, і бабусин теж. Все це — омана! Омана через цей її клятий «феноменальний стан»…

Раптом голоси чулися вже у кімнаті, поряд неї, однак розібрати бодай щось було неможливо — сплутані поміж собою звуки вже перейшли на шепіт. Від шепоту, оповитого якоюсь дивною ефемерною поволокою, кров холонула в жилах, а голова, здавалось, зараз розколеться навпіл, бо не може витримувати цього жахіття.

Що ж це коїться? Чому все не так, як раніше? Це щось інше… Хто тут?!!

«хто тут?!! хто тут?!!» — знову подумки заволала, намагаючись почути бодай щось. Однак відповіді так і не дочекалась. Натомість двері в кімнату обережно прочинились.

— Нілочко, ти ще спиш?

Здригнулась і розплющила очі.

— Ти спи-спи. Я сходжу на Привоз,[14] — бабуся всміхнулась і вийшла з кімнати.

Розкинувши руки, очманіло дивилась у стелю. А що би було, якби бабуся не розбудила? Відчувала, що впритул наблизилась до небезпечної, фатальної межі, за котрою…

Скрип дверних завісів вивів із роздумів; відчула, як спиною знову поповз холодок тваринного страху. Отже, це триває, її тіло знову спить…

Обережні кроки наближались до ліжка — цього разу це точно вона. Завше-бо рухалась неспішно, обережно, мовби намацуючи ногами долівку чи ж линучи понад нею. Та й характерний шурхіт сукні, що волочеться по підлозі… Хоч повік Ніла розтулити не змогла, але добре відчула її.

«ти в небезпеці»

«я вже зрозуміла…»

«я не можу це контролювати, протистояти цьому. це сильніше від мене, від усіх моїх зусиль…»

«що ж мені робити?..»

«спробуй одягнути сукню, обряд із духами предків може тобі допомогти»

«так, я спробую, що для цього потрібно?»

«бажано одягнути її, будучи наодинці, щоб ніхто не завадив, хоча, можна з близькою тобі людиною, якій цілковито довіряєш, коли одягнеш сукню — все піде мимоволі, побачиш»

«добре, я зрозуміла, хто до мене приходив?»

«тобі краще не знати цього…»

«чому?! вічні таємниці! вічні недомовки! я про все маю довідуватись сама! лише час втрачаю, розкопуючи самотужки… чому ти нічого не скажеш мені про кляту статуетку? що з нею таке?»

«вона справді клята, а якщо точніше — прóклята…»

«то нащо ж ти мені її принесла?!!»

«бо вона — наша! має бути в нашій родині, ти мусиш зняти з неї прокляття, тоді все закінчиться і вона вже не приноситиме нещастя…»

Ніла напружено міркувала, безліч питань роїлось у голові…

«я не зможу більше приходити до тебе…»

«чому?!»

«бо шлях, яким до тебе ходила, помітили… ним же і скористалися цього разу ті, кому тут бути не слід…»

«що ж тепер…»

Двері знову прочинились, Ніла здригнулась і розплющила очі. Бабуся!!! Та що ж це таке!!!

— Вибач, Нілочко, що знов тебе розбудила. Знаєш, забула тобі сказати…

— Бабусю, що ж ти накоїла! — розпачливо стиснула руками простирадло. — Тепер я її не побачу!!!

— Кого?

— О… — Ніла невтішно дивилась у стелю, обличчям покотилися сльози. — Ми навіть не попрощались… Я не встигла про все розпитати… Боже, що ж тепер буде…

— Про що ти говориш, Нілочко? — розгублено дивилась на неї бабуся. — 3 ким ти не попрощалась?

— Та, ні з ким… пусте… Не зважай…

— Нічого не розумію, Нілочко, ти мене лякаєш! Про що ти говориш?

— Мені треба заснути! Я мушу ще раз заснути, може, вона ще тут!

— Ти мариш, чи що? — бабуся занепокоєно дивилась на неї, стискаючи в руках порожню торбу.

— Я потім усе тобі поясню, гаразд? Мені треба заснути, бабусю, вибач! Не буди мене, будь ласка!

Бабуся ще якийсь час постояла у дверях, намагаючись бодай щось збагнути, затим ображено схилила голову і мовчки вийшла з кімнати.

Ніла напружено дивилась у стелю. Заснути! Їй конче треба заснути! Хоч би вона ще була тут! Хоч би дочекалась її!!!

Однак цього разу випасти з реальності не вдалося — свідомість і тіло були надто бадьорими, наче після потрійної порції міцної кави. Ну, звісно ж, такі речі на замовлення не стаються, як могла припустити, що це можливо?! А якби і вдалося заснути, вона би її тут не чекала…

Попленталась на кухню. Бабусі не було. Приготувала каву, вийшла на терасу і вмостилась у крісло.

Ну, гаразд. Що їй тепер відомо? Статуетка прóклята. Але ким? І як зняти прокляття? Спитати не вдасться, бо вона вже не прийде, а шлях, яким приходила, помітили, тож будь-якої ночі до неї можуть навідатись непрохані гості… Хто вони? Посланці Темряви? Так, явно ж не Світла — чому б тоді вона так цим тривожилась… Отже, вона не в Раю? Мабуть, і не в пеклі — блукає десь на межі між нашим і їхнім світом, у пошуках заспокоєння. А як же її Айдар? Вона казала, вони разом. Точніше, майже разом…

Стільки ще питань, стільки нез’ясованого, незбагненного й невідповідного! Потрібно чимшвидше одягнути сукню, можливо, все з’ясується. До того ж так сказав і Михайло. От тільки як і де краще це зробити?

Хвіртка скрипнула — бабуся повернулася з базару. Ніла підхопилася з крісла й пішла назустріч.

— Бабусю, вибач мені за сьогоднішній ранок, гаразд? Я була не при собі.

Ніла взяла в неї торбу з продуктами.

— Це я помітила, — погодилась бабуся, в голосі відчувалась образа.

— Я мала би сходити на базар замість тебе. Мені соромно…

— А я що, без ніг чи без рук? Та й люблю я ходити на Привоз! Не треба мене позбавляти цього задоволення, його й так небагато в моєму житті лишилось, — всміхнулась нарешті старенька.

— Так, любиш, я це пам’ятаю, — Ніла полегшено всміхнулась у відповідь: лід образи розтопився.

— Нілочко, що з тобою таке, розкажи? Я ж бачу: щось із тобою відбувається. Тільки не кажи мені, що все добре, не обманюй стару стріляну птицю!

Проте Ніла лиш зітхнула. Ну, що вона може розповісти? Про все оте жахіття? Навіщо?

Увійшли в дім. Бабуся почала розбирати торбу; Ніла сіла за стіл і мовчки спостерігала за її вправними, швидкими рухами.

— Мовчиш? — радше констатувала, ніж спитала бабуся.

— Я не знаю, що сказати, справді.

— Ну, як знаєш.

— Покажи мені ту сукню.

— Ага! Ось, значить, у чому справа…

Ніла відвела погляд у вікно.

— Я все тобі розповім, бабусю. Обов’язково. Але трішки пізніше, гаразд? Поки не можу про це розповідати, а обманювати не хочу. Не розпитуй, будь ласка…

— Розпитаєш у тебе, а як же! Та легше, як ото кажуть, «зайця навчити курити», ніж із тебе щось витягнути! «Скелети у шафі» — це ж наше, сімейне! Теж передається у спадок! Чому ж тут дивуватись…

Бабуся скрушно зітхнула і вийшла з кухні. За хвилину повернулась, тримаючи в руках згорток. Серце в Ніли підскочило й схвильовано закалатало у грудях. Сукня… Її сукня…

— Ось, тримай, Нілочко.

Дивилась на згорток, долоні спітніли від хвилювання. Подумати лишень: цій сукні, мабуть, років сто п’ятдесят, як мінімум! А може, й більше! А відтепер належить їй. Обережно розгорнула цупку посірілу — теж давню — тканину, в яку була загорнена…

— О-о… — захоплено видихнула. — Яка ж вона красива!

Сукня була, мовби щойно з ательє: темно-синій атлас м’яко вилискував у сонячному світлі, що розсіювалось кімнатою крізь прозорі гардини. Обережно провела пальцями по вишитих золотою гладдю візерунках птахів, кружечку місяця, відчула прохолоду тонкої гладенької тканини. Лиш затхлий запах, який, здавалось, уже й не відіпрати, підтверджував належність до антикваріату. Чудово пам’ятає цю сукню зі своїх снів і видінь, тепер же любувалась нею в реальності. Цікаво, хто її зшив? Хто першою одягнув? Та головне: як усе відбуватиметься, коли одягне її?

Частина 5

Мандри душі

(позачасове безмежжя)

Коли почали скрадатись сутінки, Ніла взяла згорток із сукнею і вийшла з дому. Після того, як вирішила одягнути її на узбережжі, ця ідея займала всі думки. То буде символічно: вона обожнює море, тож ліпшого місця годі шукати.

На пляжі ще тинялося кілька людей. Однак… це малолюдна місцина, скоро всі звідси підуть і узбережжя буде в її розпорядженні.

Йшла у хвилюючому передчутті, як нараз стало лячно. Що буде, коли одягне сукню? Раптом це небезпечно? А якщо не вийде з трансу і лишиться поза межами свідомості? Та й звідки може знати напевне, що духи предків допоможуть, а не нашкодять? Їй же після ритуалу стало лише гірше… Що ті слова, ніби її життя покращилось? Маячня! Фактично усе пішло не так! Ось це відомо достеменно!

Зупинилась. Напружено вдивлялась у морську далечінь, мовби звідти має надійти заспокоєння чи бодай якась відповідь. Відтак хапнула ротом повітря й зітхнула. Звісно, це банальний переляк. Паніка. Твердо ж вирішила, що має це зробити. І зробить. Жодні паніка і страх на заваді не стануть. Вона мусить пройти шлях, який прописаний їй фатумом, і пройти до кінця! Чого би їй те не вартувало.

Коли зовсім стемніло, узбережжя нарешті обезлюдніло. Роздяглась, склала речі на пісок; опустившись на коліна, бережно розгорнула згорток. Спершу доторкнулась пальцями гладенької прохолодної тканини і якийсь час непорушно всотувала її енергетику, мовби налагоджуючи зв’язок. Відчувши, що час уже настав, поволі підвелась…

Сукня ідеально лягла по фігурі, наче зшита спеціально для неї. Повіки одразу поважчали, тож заплющила очі; слабкість у тілі була добре відчутною, але не настільки, щоб упасти.

Десь здалеку почулися знайомі ритми; мимоволі захиталась їм у такт, розкинувши руки. Ритми чулись усе чіткіше й гучніше, за мить були вже поряд неї.

Нараз відчула сильний поштовх. Здалося, втрапила в якийсь потужний енергетичний вир.

Спробувала розтулити повіки, однак виявилось, що в цьому немає потреби: вона вже почала бачити якимсь внутрішнім зором. І те, що побачила, на мить приголомшило, бо вона й справді була у якомусь вирі, наче всередині повітряно-пилового смерчу, котрий аж іскрився від безлічі крихітних блискавок. У голові паморочилось, через слабкість тіло похитувалось; здавалось, єдине, що утримувало на ногах, — чіткі, гучні ритми. Водночас стало добре й безпечно; не відчувала ні страху, ні паніки, жодної тривоги.

Задерла голову й побачила, що вир має вихід — круглий отвір, крізь який має проникнути, аби дістатись потрібного місця. Мимоволі здійняла руки вгору й тіло стало невагомим, почало підноситися, злітати птахою, а вже за мить виринуло з пилового смерчу.

Довкола — лише сліпуча білість. Ступила на неї й поволі пішла, відчуваючи приємну прохолодну м’якість під босими ногами. Ритми лишались позаду…

Озирнулась. Позаду лишалось і сіре коло — вхід до круговерті, котрою сюди дісталась. Як же не заблукати тут, у цій білій неозорості? Як потім утрапити назад до кола, котре виведе на узбережжя, туди, де починався її шлях? Як… Вона щось іще хотіла подумати, спитати себе, проте внутрішній голос почав губитися у свідомості, заплутуватись у якійсь затуманеній, липкій павутині хаосу слів, аж доки зрештою не змовк.

Якийсь час просто стояла, опустивши плечі. Здавалось, усе стало беззмістовним, порожнім і неважливим. Усе, окрім руху вперед.

І вона пішла. Пішла так, мовби точно знала, куди має йти. Відтак нею почала рухати якась невидима сила. Сила, що владувала, притлумлювала власні волю і бажання, відіймала будь-які спроби опиратися. Тіло ставало все невагомішим; уже не йшла — линула. Як вона…

Раптом удалині помітила три невиразні темні цятки, що з наближенням набирали більш чітких форм. Скоро збагнула, що це двері — троє однакових добротних, щільно зачинених дерев’яних дверей. Дивно, адже тут суцільний білий простір, як посеред нього можуть бути двері, та що за ними?

Достеменно знала, що в них належить увійти, у кожні почергово. Тож, не роздумуючи, відчинила перші й опинилась у просторій порожній світлиці. Тут не було ні вікон, ні ламп, проте звідкілясь променіло світло, мовби та сліпуча білість, з якої ввійшла, втрапляла дивовижним чином і сюди. Стіни з дерев’яних колод, долівка — теж дерев’яна; приємно пахнуло сосною. Стиха лунала мелодія. Красива, милозвучна, немов спонукала до заспокоєння. Тож мимоволі заплющила очі, вільно розкинула руки і плавно захиталась їй у такт.

Десь ізнизу почувся слабкий тріскучий звук. Зупинилась. Придивившись, помітила невеличкий отвір попід стіною. Підійшла до нього й зазирнула. Внизу виявилась ще одна кімната, але, щоб потрапити до неї, належало спуститися вкрай дивними східцями, котрі химерно виснули в повітрі, не торкаючись одне одного.

Тямила, що спуск може бути небезпечним, але водночас знала, що мусить втрапити туди. Раптом поряд з’явився, немовби випірнув із повітря, якийсь хлопчина років семи і легко почав збігати східцями униз. Хто він такий? Звідки взявся тут? Це ж її мандрівка…

Хвилину постоявши у роздумах, усе ж насмілилася спуститись. Обережно ступивши на сходинку, відчула впевненість і легко зійшла вниз, опинившись у точно такій кімнаті, котру щойно лишила — також без вікон і дверей, також дерев’яну і порожню. Однак не зовсім порожню — в центрі кімнати стояв дерев’яний стілець. Мелодії тут не чулось, ця кімната була огорнена якоюсь німою, могильною тишею.

Роззирнулась довкола. Хлопчика не було. Куди подівся? Щойно ж спустився сюди! Химерних східців, котрими обоє зійшли сюди, теж чомусь не стало… Поволі підійшла до стільця й обережно сіла.

«здрастуй, Ніло!» — зненацька розітнув тишу дитячий шепіт.

Від несподіванки здригнулась і сполохано обдивилася кімнату. Тут так само було порожньо, хлопчика не побачила, однак звідкись знала: це його шепіт, «здрастуй!» — відповіла, перевівши подих, «показати тобі те, що ти найбільше хотіла би знати і побачити?»

«звісно!»

«подумай про те, що ти хочеш побачити, але лише з минулого, ми тобі покажемо…»

«хто ви?»

«подумай про те, що ти хочеш побачити…» — терпляче повторив шепіт.

Заплющила очі й зосередилась. Що би хотіла знати?.. Найперше, що спало на думку, — як обірвалось життя прабабусі, Айдарової матері. Що сталося з нею тоді, про що вона не хотіла повідати, чого не показала…

Не встигла про те подумати, як опинилась у тісній напівтемній кімнатці, заставленій різними речами, переважно мотлохом. Повітря тут дещо сперте. Ця оселя була їй знайома — саме тут обірвалось видіння, котре свого часу показувала вона. А ось, власне, і вона. Що це в її руках? Статуетка! Зловісна, прóклята статуетка… Вона уважно роздивляється її. Так… Ніла чудово пам’ятає цей момент — саме на ньому видіння обірвалось тоді…

…Звідкіля вона взагалі у неї, ця статуетка? Важко пригадати, але, здається, пам’ятає її ще з дитинства… На ній помітні сліди засохлої крові. Здригнулась. Із пам’яті зринув той фатальний день… Може, якби ця річ не втрапила їй під руку в той момент, Федір лишився б живий?

Напевно що так. Однак трапилося те, що трапилося. Нічого вже не змінити. Кров, звісно, можна змити зі статуетки, а от із рук… З рук її нічим уже не відмиєш, бо вона в’їлась у шкіру назавше… І не лише у шкіру — в пам’ять найперше. І душу. Лише тепер, коли минуло трохи часу, почала осягати те, що накоїла. Вона вбила людину. Вона — вбивця!!! Заплямована кров’ю…

— Клятий Федір! Через тебе загинув мій чоловік! Через тебе я стала вбивцею! А щоб ти не мав спокою на тому світі! Будь прóклятий ти і той день, коли все це трапилось!!! — розпачливо прокричала, стискаючи статуетку.

Здавалось, в душі щойно зітліла остання крихта спокою, впевнено замінившись розпачем і страхом перед майбутнім. Та найсильнішою була ненависть — затопила все єство, змивши з нього рештки співчуття до цього — направду сердешного і давно мертвого, вбитого нею — чоловіка…

Холодна статуетка раптом обпекла руки. Дивилась на цю ненависну річ, наче загіпнотизована. І чим довше дивилась, тим більше віддалялась від реальності; усе довкола ставало розмитим, невиразним, запорошеним свинцевою туманною поволокою.

Свічка, що стояла на столику попід стіною, спалахнувши, згасла; з вікна вихлюпнулось місячне проміння, заливши кімнату синьо-попелястим пóсвітом.

Від несподіванки впустила з рук статуетку — та покотилась долівкою і вмить почала трансформуватись у щось інше, водночас мовби оживаючи. Нараз кімнату залило сяйво від запалених смолоскипів, а перед нею, зринувши з якогось химерного мороку, постали три високі жінки зі стуленими одна до одної спинами, їхні неприродно-красиві владні обличчя, оповиті тьмяним маревом, дивились у різні боки, в довгому волоссі звивалися тонкі змії; в руках тримали палаючі смолоскипи. Їхні мертві бронзові очі спалахнули живими вогниками.

Вона відчула легке запаморочення, подібне до стану, що оволодів нею під час обряду з сукнею, і притулилась до стіни. Спиною поповз крижаний холод жаху, обличчя й руки спітніли, дихати стало вкрай важко. Кисню тут і справді ставало недостатньо, певно, випалювався вогнем смолоскипів.

«ти мене викликала? чого тобі?» — луною рознісся троїстий голос.

Вона очманіло дивилася крізь жовтогарячу напівтемряву на вогники очей, що спрямували на неї свій величавий позір, і не змогла нічого відповісти, лише шалена думка проскочила у голові: «я… збожеволіла?!!»

«ти не божевільніша за всіх інших земних істот, то чого ти хотіла від мене?»

— Я… я… нічого не хотіла!.. — запинаючись, відповіла. «не грайся зі мною, нікчемна людська істото! ти викликала мене, і клич твій був дуже потужним!»

— Хто… Хто ви? — все ще запиналась.

«ти чудово знаєш, ХТО Я!»

Так, вона знає… З глибин підсвідомості, як зі скрині з забутими, запилюженими речами, раптом зринув спогад з дитинства: притишений голос матері, котра нишком розповідає своєму чоловікові про статуетку богині Гекати. Як могла забути це?

«ти багато чого забуваєш, і не розумієш, що варто лише сконцентрувати увагу, напружити пам’ять, і потрібна інформація спливе з підсвідомості»

Вона все ще не могла прийти до тями. Стояла, ошелешена й напівпритомна, і дивилась, як звиваються змії у волоссі нічної триликої візитерки; вогники очей крижаним холодом пронизували наскрізь. Ноги підкошувались, холодний піт застилав очі.

«в тебе проблеми, допомогти тобі? але ти начебто зовсім не готова до цього, якщо не опануєш себе, буде гірше!»

— Я… я… — запиналась, відчуваючи, що ще трохи, і точно зомліє.

«викликати мене і поводитись ТАК — чи не найбільша помилка!» — злісно прошипіла Геката і наблизилась до неї майже впритул, спопеляючи пекучим поглядом.

Вогонь зі смолоскипа жаром війнув по обличчю і вона, знепритомнівши, повалилась на підлогу…

…Неподалік почулось тихе шарудіння. Вона розплющила очі. Місячні промені злегка освітлювали темну кімнату. Шию звело від довгого лежання на твердій долівці, ліве плече теж боліло, ймовірно, від удару при падінні.

Поволі підвелась і глипнула в куток, де стояло дитяче ліжечко. Крізь напівтемряву розгледіла Айдарчика, котрий сидів у ліжечку і грався зі своїм ведмедиком. Чому ж він не спить, матінко рідна?..

Запаливши свічку, сіла на стілець і підперла долонями підборіддя; у голові все ще паморочилось… Та раптом підскочила, мовби щось пригадавши. Статуетка валялась неподалік дитячого ліжечка. Схопила тремтячими руками й піднесла до свічки. Зітхнула полегшено. Примарилось, чи що… Так, звісно ж, примарилось. Це не могло трапитись насправді. А якби трапилося, вона би збожеволіла. Мабуть, знепритомніла від тих думок і все це божевілля наснилось. Еге ж, саме так і було.

Перевела подих і знов опустилась на стілець. Але чому ж не спить Айдар? Може, його щось розбудило? Чи хтось… А може, все це направду відбувалось тут, у цій кімнаті?!! Рвучко підхопилась, притулила його до грудей: «Синку… синку, Айдарчику мій ріднесенький..» Відтак поклала, вкрила ковдрою й, опустившись на коліна коло ліжечка, погладжувала йому спинку, бурмочучи тихенько якусь співаночку.

Коли Айдарове дихання вирівнялось, підвелась і нишком вийшла з хати. Їй потрібне повітря; тут його таки не вистачає…

Місячне сяйво прозорою синявою заливало подвір’я. Постояла на призьбі, вдихаючи на повні груди свіже повітря й дослухаючись до заспокійливих нічних звуків. Відтак поволі пішла стежкою з двору.

Серпнева ніч вогкою прохолодою огортала тіло і босі ноги. Вона йшла до лісу. Її манило туди, де переплелись розлогим верховіттям сосни, де злились у нескінченну гармонійну пісню сюрчання цикад і цвіркунів, моторошне зіпання сов, а десь здалеку долинало надривне завивання чи то вовка, чи то койота… Місяць час від часу ховався за хмари, які швидко пропливали чорним нічним небом.

Раптом спалахнула блискавка, на мить осяявши все довкола. Вона різко зупинилась від несподіванки, але знов пішла, пришвидшивши ходу. Ліс майже поряд, їй нічого боятись. Там вона буде в безпеці.

Діставшись лісу, легко відшукала свою галявину, котру облюбувала нещодавно й приходила (щоправда, вдень), аби побути тут на самоті. Ноги самі привели її сюди тепер. Дослухалася до звуків цього нічного дикого царства, де життя не зупиняється ні на хвилину. І звуки ці заворожували, полонили, захоплювали. З-за хмар знову визирнув місяць, освітивши галявину блідим промінням; розмірене завивання вовків перейшло у тривожне і надривне скавуління.

Враз у темряві зблиснуло кілька пар червоних вогників, що рухалися, наближаючись. Вона дивилась на ці вогники, і в грудях похолонуло. А чого, власне, чекала, йдучи в ліс уночі?..

Може, це вовки? Але ж ні, їхнє скавуління навпаки віддаляється. Що ж це за вогники? Однак замість того, щоби піти, і далі нерухомо стояла в очікуванні. Страх поволі, але впевнено сковував тіло. Пари вогників тим часом розійшлися по обидва боки й за мить виринули із лісової гущавини.

Це були великі чорні пси. Вони зупинились і, не звертаючи на неї уваги, мовби на когось чекали.

Недобре передчуття стиснуло груди. Що ж вона накоїла? Навіщо прийшла сюди? Так, її тягнуло сюди потужною силою, якій не могла протистояти, але, заради Бога, невже не можна було спробувати?! Невже вона така слабка? Що тепер?..

Ураз із пітьми зринула до болю знайома висока постать, осяяна вогнями смолоскипів.

Вона ж так нерухомо й стояла, ціпеніючи від страху, що міцно огортав крижаним колючим панциром.

«цього разу ти САМА до мене прийшла…»

— Я… просто прийшла… Не розумію, чому… — запинаючись, пробурмотіла у відповідь.

«помиляєшся, ти прийшла до мене! але поводишся дивно: кличеш, ідеш до мене, а затим зупиняєшся, боїшся, то чого тобі?»

— Нічого! Мені нічого від вас не потрібно!

«не хочеш зізнатися, але я і так знаю, ЩО тобі потрібно, ти жадаєш помсти! всім своїм єством жадаєш, і я можу тобі допомогти»

— Ні… Ні!!!

«так!!! ти втратила найдорожче — душевний спокій, але коли винуватець поплатиться, ти його віднайдеш!»

Замислилась. А може, дійсно спробувати? Що вона втратить? Але… ні… Це неможливо…

«вагаєшся? ти мусиш вірити мені, інакше горе тобі, нікчемна людська істото!!!»

Геката розсміялась лунким, розкотистим сміхом, і тієї ж миті небо розколола сліпуча блискавка, тіні псів наблизились до своєї володарки і загрозливо блимнули червоними вогниками скажених очей.

«підеш зі мною!!!» — наказала грізно.

Рушила було йти, але раптом заклякнула. Ні. Вона не може піти. Це божевілля! Божевілля!!! Шалений бéзум!!!

«що? боїшся? не будь жалюгідною! кажу тобі востаннє: або негайно йдеш зі мною, або горе тобі!!!» — Добре… Я піду. Піду!..

«це правильне рішення! тримай!»

Взяла простягнений їй смолоскип, і вже наступної миті галявина спорожніла. Видиво обірвалось…

…«ти побачила, що хотіла?»

«так… а що ж було потім?»

«вона не повернулась. Її тіло знайшли в лісі два місяці по тому…»

«але що з нею трапилось? я мушу знати! хочу побачити!»

«те, що з нею трапилось, не для людських очей… вона побувала в печері Гекати, брала участь у її ритуалах… але… на жаль, не відала, що творить, вона допустила кілька фатальних помилок: викликала Гекату не в той період місячного календаря, будучи не готовою до зустрічі з нею, до того ж маючи на душі лихі думки, ненависть, жагу помсти. Геката випробовувала її, і вона не пройшла цього випробування, все це вкупі й звело її на той світ…»

«але хіба вона викликала її?! не викликала!»

«звісно ж викликала! підсвідомо, та й не забувай про статуетку Гекати, котра є потужним джерелом енергії цієї богині, поводирем, своєрідним містком між вашим, людським світом і потойбічним…»

«то статуетка справді прóклята?»

«вона думала, що прокляла її тієї фатальної ночі, але насправді — ні. проте за кілька століть свого існування статуетка накопичила в собі потужну силу; до того ж ця річ здатна відчувати потоки енергій, тому нею можуть керувати інші сили, добрі чи злі… словом, ті, хто знають про її існування, якийсь час нею керувала твоя прабабуся, нещасна… вона хотіла, щоб ти визволила з пітьми її душу…»

«то вона в пеклі?»

«ні. душа її застрягла в нетрях міжчасся. а цей проміжок між світами у кожного свій…»

«як це — у кожного свій?»

«якщо душа людини світла, якщо вона жила в любові й не втручалась у потойбічне — її міжчасся світле, вона мине його швидко і радісно, якщо ж за життя людина займалась темними ділами, а в серці мала зло — міжчасся її наповнене пітьмою, де скупчуються всі страхи й розпачі, які утримують душу там, не відпускаючи. вона може вічно блукати, шукаючи звідти виходу, шукаючи спокою, і не знаходити… це розплата, бо за все доводиться платити, рано чи пізно…»

«але ж вона приходила до мене!»

«навідуватись на землю душа може, це єдине, що їй дозволено, для неї це шанс усе виправити…»

«як же мені допомогти їй?»

«молись за неї…»

«і все?»

«так, цього цілком досить, якщо вона відчуватиме і прийматиме це, пітьма довкола неї розсіється і вона помітить свій подальший шлях… ти ще хочеш щось побачити, чи цього тобі досить?»

«хочу ще!»

«гаразд, подумай, про що саме ти хочеш дізнатись, але не забувай: ми можемо показати тобі лише минуле…»

Ніла заплющила очі й подумала про дідуся, ще коли він був маленьким хлопчиком Айдаром, котрого бачила у своїх снах і видіннях. Що було з ним, коли став Андрієм і переїхав з мачухою в Україну? Що так гнітило його, про що він, уже дорослим, не хотів ділитися з дружиною?..

…Зінаїда почувалась ущент виснаженою. Ця постійна, безкінечна боротьба за крихти чогось їстівного, яке часто насправді було неїстівним, ослабила її дотла, впевнено вбиваючи рештки людського, що ще жевріли десь глибоко в душі… Щодня вона боролась за життя — своє і маленького прийомного Андрійчика.

Після звістки про те, що рідний син мертвий, всередині стліла остання надія на порятунок. Збагнула: вони приречені. Приречені на смерть. Вони помруть в будь-який день, будь-якої години чи хвилини, сьогодні чи завтра — яке це має значення? Це справа лише часу…

І якби не Андрійчик, уже би давно поклала край цьому бéзуму, цьому нескінченному стражданню, яке неможливо зносити. Вона б не чекала, коли смерть постукає у двері, — сама би пішла їй назустріч, але… не могла. Не могла, бо Андрійчик тулився до неї, довірливо зазираючи у вічі, чекаючи на чергову крихту чого-небудь. Вона не може підманути його очікувань. Мусить терпіти, боротись, виживати — заради нього. Мусить!

Зараз… Зараз вона збере залишки сил і піде в лісок. Там уже має розпускатись липа, може, й уже розпустилась — можна нарвати листочків, і тим часом буде що покласти до рота…

Перед очима вкотре зринули шматки запашного смачного хліба. Два шматки: один їй, а другий — для Андрійчика. Господи… Ні… Тільки не це!.. Геть, геть з очей! Не муч мене, Боже!!! Невже закатувати мене хочеш?!! Це ж нестерпно… Нестерпно бачити це в уяві й не могти доторкнутися, взяти в руки, піднести до рота…

Вона втрачає розум…

Зінаїда підвелася з ліжка, накрила Андрійчика простирадлом і, замкнувши вхідні двері на замок, спокволу попленталася з подвір’я.

Вельми непокоїлася за Андрійчика… Он Мотрин хлопчик десь пропав на днях. Подейкують, ніби це батько його з’їв. Його рідний батько!!!

Боже, за що Ти наслав цю голоднечу на людей? Цей бéзум!!! За що?!! Як же це: батько з’їв сина?! Ну як?!! Живності ніякої немає довкіл… А були ж пси, коти, про птицю вже й мови нема, першою щезла…

Люди втрачають розум, людську подобу… Мруть, наче мухи восени, щогодини, щохвилини, щосекунди!!! Добре, що весна прийшла, ось буде хоч якась рослинка…

…Він лежав попід її парканом і чекав. Довго чекав, але терпляче, бо знав: рано чи пізно вона вийде з хати і десь піде. Знав, що в неї є хлопчинка, такий пухкесенький, хоч і маленький. От буде пожива! Тиждень матиме що їсти.

Ну ось вона шкутильгає нарешті з двору. Дивився на неї, заглядаючи між штахетинами, і на якусь мить із пам’яті зринула картинка з минулого…

Яка ж гарна була ця Зінка! Очі сині, як волошки! Щоки рум’янцем залиті, мовби вишнею намащені, коса товста пшеничного кольору по сідницях гойдалася, а тіло — не налюбуєшся! — кров з молоком! Здавалось, це було в минулому житті…

Так. У минулому. Тепер інше життя. Зараз цю жінку з вицвілими очима, блідою шкірою й припухлим тілом не впізнати. Та і його теж… не впізнати…

Тяжко зітхнув і обтер з лоба піт. Біль накочувався з новою силою. Безперервний, нестерпний біль, що сивим маревом застилає все довкола й відбирає розум…

Якийсь час дивився услід Зінаїді, яка пленталась дорогою, ледве переставляючи ноги, і поволі підвівся, спираючись на паркан. Двері виявились замкненими. Вибити б, але не впорається: сил же немає зовсім… Помітив цеглину, що валялась попід стіною; розбив віконну шибку. Лишилось якось улізти до хати.

Зібравши докупи крихти сил, проліз у вікно й опинився в сінях. Спершу зайшов до кухні, обдивився все довкола, але, звісно ж, нічого їстівного тут не знайшлося. Дитини теж не було чути.

Нишком пройшов у кімнату й розгледівся. На ліжку, вкритий простирадлом, спав хлопчик. Підійшов, схилився над ним й обережно взяв на руки, разом із простирадлом.

Хлопчик прокинувся і подивився на нього великими очиськами.

— Ну, чого дивишся? Не дивись так… — знічено потупив очі.

Відтак притиснув до себе й виліз через розбите вікно.

Пошкутильгав городами. Хоча даремно: боятись же нічого, однаково всі, наче зомбі. Але про всяк випадок краще не привертати зайвої уваги…

У коморі все було готове. Всадовив хлопчика на стілець і почав розпалювати плиту, на якій стояв казан з водою. Вогонь швидко спалахнув, сухі дрова затріщали.

Зачинив дверці плити й озирнувся. Хлопчик сидів спокійно, дивився смиренно й довірливо, мабуть, чекаючи на якийсь харч…

У грудях раптом стиснулось… «Боже, що він коїть? Що коїть?!!» Однак куца думка не встигла долинути до свідомості, захлинулась у замуленій лавині нестерпного болю, потужнішого від будь-яких думок. Свідомість була нездатною осмислювати якісь вчинки, дії, їхню правильність чи хибність; вміщала в собі лише одне-єдине слово: «ЇЖА!» Все.

Тим часом вода в казанку закипіла. Взяв сокиру, що стояла в кутку, й поволі наблизився до хлопчика. Легенька усмішка торкнулась невинного личка, хлопчик схопив топорище сокири, яку стискав чоловік, і приязно глянув на нього широко розплющеними очима, зрештою подавши кволий голос: «ам-ам!»

Чоловік похитнувся. Знов на хвильку з замуленої свідомості продерлось сум’яття, але… лиш на хвильку. Він-бо твердо все вирішив. Тому, відвівши очі від хлопчика, висмикнув топорище з його слабких рученят і замахнувся. Проте сокира вислизнула зі спітнілих, теж слабких рук, і впала долу.

— Чорт! — вилаявся.

Це навіть роздратувало його, разом з тим додавши рішучості. А перед очима вже замайоріла тарілка з м’ясним узваром, лишилося ще зовсім трішки…

Нахилився, щоби підійняти сокиру, та раптом обімлів: боковим зором помітив, як зовсім поряд промайнула якась тінь. Схопивши сокиру, розігнувся і перелякано глипнув у бік хлопчика.

Біля малого стояла висока вродлива жінка в синій сукні до самих п’ят; її довге волосся прикривало вузькі плечі й майже сягало колін. Бліде обличчя вродливиці, оповите якимсь ілюзорним маревом, спотворював гнів.

«Боже, хто це?! Звідки тут узялась?!! Якась… мовби нереальна!..» — лише встигло прошмигнути в думках.

— Покинь сокиру, наволоч!!! — прошипіла.

Однак сокира й сама вислизнула з його тремтячої руки. Заточився і, намацавши руками стіну, втиснувся у неї. Шкірою поповз колючий мороз, страх міцно оповив усе тіло. Не те, щоби злякався жінки, але… було в ній щось таке моторошне, від чого кров холонула в жилах…

— Ти… хто ти така?.. — запинаючись, спитав.

— Візьми дитину і віднеси назад! — наказала сталевим голосом.

— Ч-чому ц-це я маю тебе слухатись? — почав було затинатися, але раптом, набравшись хоробрості, відчеканив: — Іди туди, звідки прийшла! Не заважай мені!

— Візьми дитину і віднеси назад! — незворушно повторила.

Вродливиця наближалась до нього, однак не йшла — линула понад підлогою. Він знову втиснувся у стіну й похолонув від жаху.

— Д-доб-бре… д-доб-бре… я від-несу. Віднесу! — останнє слово видихнув надривно.

А жінка вже була поряд нього — дивилась незмигно своїми шалено-красивими, але осатанілими очима. І від того погляду неначе стеля впала на долівку, а він опинився десь посередині, хробаком поміж ними розплюснувшись.

— Ну ж бо! Чого чекаєш?!! Хутко бери дитину і віднеси туди, де взяв!!! — його морозом обпік її крижаний подих.

Глипнув на хлопчика, що з цікавістю спостерігав за тим, що відбувалося, затим відклеївся від стіни й поволі підійшов до нього. Загорнув у простирадло і взяв на руки.

Зінаїда саме шкандибала дорогою повз його подвір’я, коли вийшов з комори. Озирнувся. Химерна вродливиця все ще стояла там і пильно дивилась на нього. Йому здається, чи вона справді не торкається ногами долівки?..

— Гей, Зінко! — озвався і, накульгуючи, посунув до хвіртки.

Зінаїда озирнулась.

— На ото, візьми… — знічено простягнув їй хлопчика.

Зінаїда очманіло дивилась на нього, мовби не вірила своїм очам.

— Ти що?! Ти що?!! — надривно скрикнула.

— Нічого. Так вийшло. Я не хотів. Вибач… — пробуркотів, ховаючи очі й утупивши погляд у землю.

Вихопила хлопчика і притиснула до грудей.

— Не смій! Не смій, чуєш?! Бо я сама тебе вб’ю! Своїми руками вб’ю! Ти чуєш?!! — заволала.

Чоловік мовчки розвернувся і почвалав назад до комори — там його чекала вона… Уже знав напевне, що має зробити тепер…

Вона стояла в кутку і мовчки дивилась на нього таким самим неймовірно красивим, але осатанілим поглядом.

Піднявши сокиру, підійшов до стільця. Уже не відчував ні страху, ні болю, ні приречення; його охопила якась хвороблива рішучість.

Став на коліна, переклав сокиру із правої руки в ліву, затим праву поклав на стілець.

Глипнув на неї ще раз — вона мовчки схвально кивнула, — замахнувся і з легкістю опустив сокиру на стілець. На свій правий зап’ясток.

Кров умить бризнула й потекла червоною гарячою річкою, заливаючи земляну долівку комори… затоплюючи почуття голоду… вихлюпуючись кудись за межі вмить полюднілої свідомості…

Перед тим, як упасти додолу, мимоволі ковзнув поглядом у куток — вона саме розчинялась у сіро-синьому мареві, аж поки зрештою не щезла…

…Ніла розплющила очі. Оторопіло сиділа, втиснувшись у тверду спинку стільця; тіло тремтіло від жаху. Звісно ж, приблизно уявляла, як Айдара могла порятувати його рідна матір, але щоб аж так усе те відбулось… Господи, який направду безум…

Бідний Айдар! Що ж він пережив… Може, дорослим і не пам’ятав усіх тих жахливих подій, але в підсвідомості вони точно закарбувались… Нещасна Зінаїда!.. Боже, а чоловік?!! Хіба не безталанний? Хіба ж при пам’яті був, коли задумав те страхіття?!! Та й чи задумував — ним же керував тваринний інстинкт… Що ж пережили ті всі люди тоді, в ті страхітливі часи, Боже…

«побачила?» — вивів з тяжких роздумів шепіт, цього разу чоловічий.

«ох і побачила…» — зітхнула у відповідь.

«ти можеш задумати ще щось одне, а можеш рушати до наступних дверей…»

Гарячковито зітхнула й затамувала подих. Чи хоче вона щось іще побачити?..

«часу в тебе не так багато, вирішуй швидше…»

«а що за наступними дверима?»

«на все свій час, Ніло. що за наступними — побачиш сама, я ж відповідаю за перші, а тут — лише минуле, минуле наших предків…»

Уже почала було підводитись зі стільця, як раптом схаменулась.

«так! я хочу! покажіть мені історію статуетки, покажіть, звідкіля вона взялась у нашій родині!»

«гаразд, Ніло. ти повинна знати це. дивись…»

…То була особлива долина. Річка вужем звивалась уздовж зеленого лугу й зникала десь поміж горами, що синіли віддалік; підніжжя вкривав густий сосновий ліс. Незаймана природа вражала своєю красою і застиглою величчю.

То була особлива долина. Бо куди б не відносила їх доля, у яких би краях вони з матір’ю і родиною не кочували, Тана знала: рано чи пізно вони обов’язково повернуться до неї. І поверталися.

Ніколи не питала в матері, чим її так вабить ця долина. Власне, для неї те не мало особливого значення, головне — повернутися, бо й вона любила цю місцину. Щодня блукала зеленим лугом, вдихаючи пахощі стиглих духмяних трав; вузьким берегом річки, плигала по пласкому камінню, що наполовину виступало з крижаної джерельної води; іноді підіймалася схилом найближчої гори, аби звідти помилуватись долиною.

Любила, коли трава — соковита, яскраво-зелена зі смарагдовим відтінком — лоскотала босі ноги; ступала по ній обережно, як по м’якому, ворсистому килиму. Десь отут, зовсім скоро, належить повернути праворуч і трохи пройтись углиб лісу. Там, під самим підніжжям гори, є її секретне місце — невеличка хижа…

Надибала випадково — якось прогулювалась, як завше, біля лісу, аж раптом увагу привернув якийсь дивний журливий стогін. Це мовби птаха була і не птаха; а може, людина? Раптом комусь зле стало у лісі? Тана поволі пішла на той звук, нечутно ступаючи й оминаючи сухі гілляки, щоб не хруснули під ногами й не сполохали того, хто хоче, аби вона за ним ішла…

Йшла, однак звук чомусь не наближався — здавалось, відстань між ними не змінюється. Хтось наче вів її кудись. А невдовзі опинилась на невеличкій галявині, де й усе стихло… Якийсь час розгублено стояла, дослухаючись, в надії почути химерний стогін, однак після того ніколи його вже не чула…

Посеред галявини стояла хижа, зведена з колод. Тана підійшла до неї, роздивляючись і обережно доторкаючись пальцями до стін. Почувалась боязко і незвично, бо такого житла ще не бачила — всі вони мешкали в юртах, а це… щось таке химерне… Що там усередині? Якийсь час вагалась, однак цікавість таки перемогла страх — обережно взялась за дверну ручку, і двері легко відчинились.

Оселя виглядала закинутою. Здавалось, ніхто не жив у ній вже досить давно; добрячий шар пилу припорошив усе довкола. Мабуть, господар мусив поїхати звідси несподівано і не мав часу на пакування речей, тож лишив усе, як було, або ж… або ж помер, хтозна… Цього, мабуть, уже й не дізнається…

Тут пахнуло травами, сухі пучки яких висіли на стінах. Хутряні килимки, на яких вони зазвичай сидять, тут прикрашали стіни. На долівці купою лежало хутро, а поряд вивищувалось кілька дерев’яних скринь. Одна з них, найбільша, виявилась замкненою.

Посеред оселі стояла якась дивна, теж дерев’яна, річ. Тана підійшла до неї й доторкнулась пальцями — чотири вирізані грубі палиці однакового розміру, до яких міцно прикріплений квадратний відшліфований шматок дерева. Що воно таке, Тана ще тоді не знала, але це їй сподобалось. Їй узагалі полюбилось у тій хижі. Вона нікому про неї не казала і вирішила потай приходити сюди щодня.

…Ось і поворот — вузенький і непомітний, обрамлений густим непролазним чагарником. Тана прошмигнула крізь нього й опинилась у просторому лісі. Звично пройшлась поміж товстих соснових стовбурів і скоро вийшла на галявину. Знала, що має зробити тепер. Сьогодні їй наснився дивний сон. Ніби вона заходить у хижу, підходить до тієї дивної чотириногої штуки і сідає на неї. Тієї ж миті хижа порожніє. Щось мало статись, це було відчутно. Тана підвелась і в очікуванні стала посеред цієї порожньої просторої оселі. Раптом долівкою потекла прозора вода, теплими хвильками приємно оповиваючи ноги. Мимоволі опустила руку в кишеню й дістала срібний ключ; водночас перед нею з’явилась велика скриня — та, яку не змогла відчинити. Присіла навпочіпки й інтуїтивно встромила у шпарину ключ. Звідкись знала, як слід це зробити, хоч до цього часу уявлення не мала про подібні речі. Ключ усе ніяк не провертався, однак була наполеглива, тож замок таки вдалося відімкнути; важка покришка зі скрипом відкинулась назад. Тана завмерла: скриню наповнювали аркуші паперу. Брала до рук аркуш за аркушем, проте всі вони були чистими. Поволі кидала ці листки на долівку, хвильки підбирали їх і відносили у розчинені двері. Коли дісталася половини скрині, на листках почали з’являтися якісь письмена, та мова була їй незрозумілою. Тому продовжувала спорожняти скриню, викидаючи папір, аж доки рука не зачепилась за щось холодне. На дні лежала блискуча статуетка вродливої жінки. Нагнулась і взяла її до рук; тієї ж миті оселю осяяло сліпуче світло. Від цього світла й прокинулась…

Тана увійшла до хижі з твердим наміром відшукати ключ і відімкнути скриню. Цей сон точно був віщим… Вона обдивилась кожен закапелок цього дивного помешкання ще першого ж дня, але тепер, знаючи, що має знайти, їй буде трішки легше.

Обнишпоривши кожен закуток, але так нічого й не відшукавши, вже почала втрачати надію. Аж раптом згадала початок сну — вона сиділа на цьому дивному дерев’яному сидінні! Хутко поставила його посеред кімнати так, як це було уві сні, й обережно сіла, обличчям до дверей. Це виявилось досить зручно, хоча й незвично. Все ж таки килимок є килимок, та й до землі ближче…

Аж раптом погляд наштовхнувся на дещо. Це дещо лише на мить зблиснуло над дверима й відразу згаснуло. Тана вражено підхопилася і підійшла до дверей. Дотягнутися не вдалося, тож підсунула дивний засіб для сидіння і, ставши на нього, провела по одвірку пальцями. Там лежав ключ! Щоправда, не срібний, а залізний.

Швидко зіскочивши, підійшла до скрині й устромила ключ у шпарину так, як це було вві сні. Ключ ніяк не провертався, проте була наполегливою, тож замок таки вдалося відімкнути; важка покришка зі скрипом відкинулась назад…

У скрині було повно різних коштовних речей — срібло, кришталь, порцеляна, позолочені вази, вироби з бронзи, золотий годинник; дерев’яна нерівна палиця, схожа на жезл, і невелика дерев’яна шкатулка. Відчинила і її: золоті та срібні монети, прикраси, якими була наповнена, прикривав паперовий сувій, перев’язаний червоною шворкою.

Знову згадавши сон, взяла сувій до рук, розв’язала шворку й обережно розгорнула. Письмена були зрозумілими — вони з матір’ю потроху вчились писемності, мати сказала якось, що цього колись дуже хотів її батько…

Сіла на те дивне сидіння, до якого вже звикла, і почала поволі читати, бережно водячи пальцем по рядочках…

«Тано, дівчинко моя дорога!

Я знав: рано чи пізно ти прийдеш у мій дім і читатимеш мій лист тобі. Якщо ти читаєш ці рядки, отже, ти й справді вже тут… Я стільки хотів би тобі сказати! І, повір, мені дуже шкода, що не міг цього зробити за життя. Клятва, яку присягнув не порушувати, зупиняла мене. Оскільки після смерті клятви вже не мають ваги, тому й пишу цей лист, бо знаю, що скоро настане мій час… На це є й інші причини, але про них — пізніше.

Коли, ще юним, подорожував світом, то й гадки не мав, що доля занесе мене в ці дивні краї… Я лишив рідну домівку, свою країну — невеличку плямку на нашій неосяжній Планеті, назва якої (Україна) нічого тобі не скаже, — не вагаючись, бо в ті часи був ще на самому початку свого шляху самопізнання, саморозвитку, пізнання світу і Всесвіту. Мені було тісно там, де був, я прагнув чогось більшого, тож почав з подорожей. Наш світ прекрасний! Він такий дивовижний, такий різний, його контрасти приголомшують і вражають до глибини душі! Де я тільки не побував, доню моя! А якось, опинившись у Казахстані й зустрівши свою Кохану — твою матір, — збагнув: моя мандрівка дійшла кінця…

Знаю, мати пояснила тобі мою відсутність тим, що я нібито загинув. Певною мірою це так і є, бо якби не одна маленька, але значуща обставина, я міг би бути разом з вами. Родина твоєї матері бачила в мені лише чужинця і пройдисвіта, якому ніколи не довірила б своєї дитини…

Було вкрай важко і боляче, але я мусив відступити, бо протистояти віками усталеним традиціям і звичаям цієї країни не було сенсу. Однак лишити країну, де була моя Кохана, не міг. До того ж мав непереборне відчуття, що мушу бути тут, у цій долині, де ми вперше з нею зустрілися.

Тож лишився, скоряючись своїм відчуттям, і все ж у глибині душі сподіваючись на якесь диво: лише воно могло порятувати нас… Я звів будиночок на тому місці, де ми з Коханою спізнавали багато щасливих хвилин, і оселився в ньому. А невдовзі виявилось, що в лоні Коханої зародилось нове життя. Це була Ти, доню моя…

І знов була боротьба за щастя. Цього разу ми удвох із твоєю матір’ю повстали проти її родини, проте наштовхнулися на незбагненну, неочікувану жорстокість… З мене взяли клятву, що ніколи не зустрічатимусь із твоєю матір’ю та тобою, інакше на тебе накладуть прокляття. Відтак вибору в мене не лишилось: знову змушений був відступити. Цього разу — без вороття… Пізніше збагнув, що так мало бути. Мені судилося прожити в лісі самотнім вовком, лише зрідка й лише здалеку дивлячись на тебе і твою матір — дві дорогі моєму серцю Жінки…

Якби ти знала, як це нестерпно, доню!!! Але, де б ви не кочували, — весь час повертались у нашу долину. І я дуже вдячний за це твоїй матері, бо міг бачити, як із маленької дівчинки ти стаєш вродливою юнкою. Відчував, що ти щаслива дитина. Скільки разів стримував себе, щоб не підійти до тебе, до твоєї матері, й не заговорити! Але не міг — мусив дбати про вашу безпеку…

Тим часом мої пошуки шляху самопізнання тривали. Одного разу зустрів старця-шамана, котрий вразив мене своєю мудрістю. Ми з ним вели багато цікавих, змістовних розмов, і невдовзі він прийняв рішення передати мені свої знання. Так я став шаманом…

Те, що у цій скрині, — належить тепер тобі, доню. За життя я не міг нічого тобі дарувати, тож дозволь зробити це після смерті. Тано, я відчуваю, що ти можеш стати гідною шаманкою. Твоє серце наповнене любов’ю, душа — сильною енергією, а це є головним для того, щоби стати шаманом. Для цього тобі знадобляться жезл, данґира,[15] а ще — сукня, яка стане у нагоді під час сакральних обрядів (її мені передав старець-шаман, у нього не було дочки). Ти маєш відчути в собі ту енергію, яка в тобі є. А ми — ті, що вже відійшли із земного життя, — допомагатимемо тобі під час входження у транс. Я тебе оберігатиму. Сукня, данґира і жезл — у цій скрині.

Коли дочитаєш лист, доню, зроби дарунок духам. Приготуй баурсак[16]і піди до підніжжя гори. Із собою візьми жезл, данґиру і сукню. Там розпали багаття. Одягни сукню і поклади у вогонь баурсак. Затим почни вдаряти жезлом об данґиру, відстукуючи ритми. Ти відчуєш потужні потоки енергій. Не бійся їх. Приймай і люби. Це додасть тобі сили. Ти все збагнеш під час трансу.

Ці знання ти зможеш передати своїй дитині, в якій відчуєш належну енергію. Або ж комусь із найближчої родини, ти сама збагнеш, хто саме це буде.

Тано, зверни увагу на бронзову статуетку, що лежить на дні скрині. Ця річ особлива. Коли був у Греції (це, доню, ще менша плямка на нашій неосяжній Планеті), я зустрів провидця, котрий, лише глянувши на мене, запрагнув зробити мені дарунок. Власноруч він виготовив для мене цю статуетку, заклавши у неї могутню силу їхньої давньогрецької богині Гекати. Він сказав, що ця богиня стане покровителькою моєї дочки, яка народиться 23-го числа, у Її день за місячним календарем. Зрештою все так і сталось, ти народилась у Її день. Доля усе визначила…

Постався до цього серйозно, Таночко, і запам’ятай: ти можеш бути дуже щасливою, правильно користаючись силою цієї богині. Через статуетку ти можеш звертатися до неї за допомогою, але в жодному разі не бери її до рук, маючи на душі недобрі думки чи наміри, бо все обернеться проти тебе.

Бережи її, а потім передаси своїй дочці. Нехай це буде ваша родинна річ, яка переходитиме у спадок нащадкам (лише жіночого роду), і з кожним поколінням накопичуватиме в собі силу й могутність. Головне — не забувати про чистоту думок та намірів, і все буде чудово.

Доню моя, і найголовніше. Пам’ятай, що я люблю тебе. Ти — плід Любові, найцінніший Скарб, дарований Небесами, і я вдячний їм за це непомірно… Я був найщасливішим чоловіком у світі, знаючи, що в мене є така дочка, як ти. Я мав цю Любов у серці за життя, і матиму вічно.

Сподіваюсь, коли-небудь ти пробачиш мені те, що ми не були разом за життя… Однак попереду — Вічність, і зрештою ми зустрінемося з тобою та твоєю матір’ю…

Нехай тобі щастить!

Твій люблячий батько»…

…Нілу переповнювали емоції. Який теплий лист батька, котрий не був поряд зі своєю дочкою, але так сильно її любив!

Ось і перша мандрівка ще не протоптаним шляхом між Україною і Казахстаном, цими далекими поміж собою і такими різними країнами, про що згадувала прабабуся…

Принаймні тепер зрозуміло, звідки в неї, Ніли, здатність відчувати душі померлих і опинятися на межі двох світів, зрештою спроможність входити у транс: спрацьовує генетична пам’ять… Нарешті таємниця статуетки стала їй відомою…

«людина повинна знати минуле своїх предків, особливо таємниці, котрі щезають у небуття разом з душами, що відходять на небеса, нерозкриті таємниці предків породжують дивні пустоти в душах нащадків, можливо, ти чула фразу: „без минулого немає майбутнього“. вона дуже глибока… поміркуй над нею. це допоможе тобі краще зрозуміти себе…»

«я обов’язково поміркую… про все це я думатиму багато, повірте… мабуть, мені час?»

«так, тобі вже час іти далі…»

Ніла підвелася зі стільця і роззирнулась. Дивних східців, якими спустилася сюди, не було.

«як же мені вибратися звідси? як потрапити до наступних дверей?»

«просто уяви себе біля них. сила думки — недооцінена річ у вашому світі…»

І дійсно. Чи не сила думки допомогла їй втрапити сюди?.. Заплющила очі, сконцентрувалась і… опинилась у білій неозорості, навпроти трьох дверей. Підійшла до других і торкнулась дверної ручки.

Без вагань і страху відчинила другі двері, однак… Однак за ними була суцільна чорнота. Рішучість умить відступила, натомість змінившись тривогою й острахом, що впевнено скрадалися в душу… Нерішуче стояла у дверному просвіті, вже ще тримаючись за ручку, й тепер уже сумнівалась. Може, час повертатися? А раптом там на неї чекає небезпека? Либонь, увійти належало лише у перші? Що ж робити? Озирнувшись, намагалась піймати слухом ритми, котрі супроводжували на шляху сюди. Проте було зовсім тихо…

«заходь, не бійся», — десь із глибини пітьми пролунав приємний жіночий голос.

Якусь хвилину ще вагаючись, усе ж обережно ступила у морок. Двері зачинилися. Умить відчула запаморочення; мабуть, від темряви й невідомості втратилось відчуття опори.

«йди. йди вперед», — знов озвався голос.

«де я?»

«ти все збагнеш сама…»

І Ніла пішла у невідомість. Голос, що супроводжував її, був спокійним, викликав довіру й надавав упевненості, що вона все чинить правильно, хоч поки уявлення не має, що на неї чекає. Проте раптом щось сталось, бо чимдалі рухалась уперед, тим дивніше почувалась, мовби занурюючись кудись углиб, туди, куди занурюватись може бути небезпечно. Нараз охопили відчуття — ціле плетиво відчуттів, настільки різних, але тісно пов’язаних між собою, що осягнути їх, чи бодай спробувати збагнути, не могла.

То був хаос. Він наскочив на неї зненацька, тож розгублено спинилась…

«просто дослухайся…»

«дослухатись до чого? цього незбагненного хаосу?!»

«у хаосі присутня гармонія, ти відчуєш її, лише якщо уважно дослухатимешся»

«як можна щось почути в хаосі?! це нереально!»

«усе відносно у всесвіті, все тісно переплетено між собою, усе складно та просто водночас… віднайди рівновагу й відчуєш у хаосі гармонію, бо в кожному хаосі є певний порядок, як і в порядку — хаос…»

Ніла поволі опанувала себе, відтак перед собою помітила стежку, що сірою смужкою проступила крізь темінь; довкола поволі проявлялися смарагдові зарості. Не роздумуючи, рушила вперед.

Це виявився лабіринт, оточений щільною невисокою огорожею з живоплоту, над яким нависала все та ж безкрайня пітьма.

За кілька метрів стежка роздвоїлась, а невдовзі з’явилося ще більше розвилок і ходів. Блукаючи ними, силкувалась не впадати у розпач, хоч була надто близька до нього.

Невідь-скільки часу минуло (відчуття часу тут не було), як у заростях з’явилось вікно. Підійшовши, недовірливо доторкнулася до нього, однак те міцно трималось у живоплоті. Мимоволі розчинила, й тієї ж миті звідти зринуло гілля дерева, на якому висіли великі спілі груші.

«заборонений плід?» — чомусь спало на думку.

Відповіді не було…

Любила груші. Не стримавшись, зірвала одну й надкусила. Солодка! Сік потік по підборіддю, обтерлась долонею і захоплено дивилась на це чудернацьке видовище.

Відволік пташиний спів. Озирнулась. Навпроти з’явилось ще одне, розчинене настіж вікно, з якого линуло сонячне світло. За ним розкинулась зелена нива; в небі кружляли, заливаючись у дивному співі, якісь химерні птахи, вельми схожі на ті, що вишиті на сукні. Відчула, що рука щось стискає. Це букет! Букет польових квітів — ромашки, волошки, маки…

Усе, як вона любить…

Лабіринт щез так само зненацька, як і з’явився, — Ніла вже була там, посеред ниви. Стояла втішена, вдихаючи на повні груди запах ще недостиглого колосся й духмяних квітів; відчуття умиротворення й свободи пронизувало усе єство.

Лиш тільки ступила крок, як опинилась у підземному поселенні, котре зринуло бозна-звідки. Якісь люди в брудному одязі, скорчившись, сиділи попід земляними стінами й перелякано глипали на неї. На мить здалось, що серед облич показалось обличчя бабусі. Але то лиш на мить. Війнуло небезпекою…

Відтак поволі брела безмежною пустелею. Нещадно палило сонце, гарячий пісок обпікав босі ноги. Несамовито хотілося пити, в роті мовби теж хтось посипав піском. Удалині, крізь тремтливе марево, проступило дерево. Там може бути вода!!! Чимдуж поспішила до нього. Однак чим ближче підходила, тим більше засмучувалась, бо це виявилось зовсім не деревом. Але там хтось сидів. Якийсь чоловік… Світла радість наповнила серце: та це ж Михайло!!! Ще трохи, й дійде до нього! Як же добре, що він тут!..

До Михайла дійти не встигнула, бо вже летіла понад морем. Відчуття польоту було дивовижним і вже знайомим; плавно й упевнено розсікаючи повітря руками, мовби крильми, летіла, насолоджуючись морським могуттям. Свіжий, солоний запах бризу приємно обвівав лице. Враз на горизонті блискавично зринула височенна водяна стіна. Цунамі! Величезне цунамі насувалося на неї з шаленою швидкістю! Розуміла, що так високо не злетить: не вистачить ні сил, ні часу. Її змете, поглине, зрештою просто знищить, за якихось кілька секунд!!! У момент цього страшного усвідомлення все раптом зникло.

Стояла посеред порожнього швидкісного шосе, що простягалося тонкою сірою смугою, уздовж якої височіли стомлені осінні дерева; вітер гнав опале пожовкле листя сухим надтріснутим асфальтом.

Позаду, на узбіччі, зринула висока чоловіча постать у плащі, що швидко наближалась. Квапливо подалася дорогою, стривожено озираючись через плече, та раптом спинилась. Денис? І він тут? Трохи заспокоївшись, стала чекати на нього, проте в душу чомусь скрадався неспокій.

Денис швидко її наздогнав. Спинився поряд, вийняв з-під поли плаща статуетку Гекати й кинув на узбіччя. Статуетка, покотившись, зникла в невисокій траві. Денисове обличчя було безпристрасним. Швидким малопомітним рухом дістав з кишені якусь чорну блискучу річ, затим поволі підійняв руку — в ній був затиснений маленький пістолет. Націлив його на Нілу. Неспокій змінився явною загрозою. Сторопіла від жаху. Нараз увагу обох відвернув різкий звук — здалеку почулось гудіння автомобіля, що стрімко наближався.

Ледь устигла відскочити на узбіччя, як повз стрілою шугонуло червоне авто, неспокійною хвилею сколихнувши жовте листя на асфальті. Авто дуже скидалося на Сашкове. Чи в ньому й справді був Сашко? Цього не встигла роздивитись. Розгублено проводжала поглядом автівку, що, віддаляючись, перетворювалась на червону плямку. Денис стояв на іншому боці шосе й теж дивився їй услід. Затим перевів злобливий погляд на Нілу, знов націливши на неї пістолет. Отямившись, кинулась узбіччям. Повітря пронизали, один за одним, кілька різких пострілів…

Нараз усе стихло. Шосе зникло. Ніла сиділа в потязі й дивилась у вікно, за яким мерехтіли звичайні одноманітні пейзажі. Кілька різких рухів, і потяг зупинився. На обрії з’явились ледь помітні обриси Сашкового обличчя. Обриси ставали чіткішими і скоро його лице — миле, таке рідне! — затулило собою все, збільшуючись до неприродних розмірів. Похиливши голову, він печально дивився на Нілу. Розчулено простягнула до нього руки, проте тієї ж миті на видиво почало наповзати сіре марево туману. Клубки імли темніли, і вже скоро обличчя зникло в густій пітьмі, котру зрештою розколола сліпуча блискавка. Десь зовсім поряд почувся брязкіт залізяччя — ймовірно, автівка врізалась у дерево. Його автівка… Ні!!!

Стояла посеред пітьми, вдивляючись і нічого перед собою не бачачи. Нараз пронизав страх, однак розповзтись по тілу не встиг, бо вже опинилась у під’їзді багатоповерхівки, нібито знайомої, а нібито ні. Знов наростала тривога. Відчула, що мусить тікати. Від кого і чому, не розуміла, проте чітко це усвідомлювала, тож поспішила сходами вгору.

Позаду хтось біг, але цей хтось був невидимий: перехилившись через поручні, нікого не побачила… Бігла все вище й вище і невдовзі опинилась на даху. Довкола розкинулось нічне, освітлене ліхтарями й вогнями місто. Від висоти перехопило подих і запаморочилось у голові, однак захоплення від побаченого поволі втамовувало страх.

Зненацька будинок захитався, мовби від землетрусу, поверхи поривчасто вистромлювались і ховались назад, наче шухляди в комод; деякі з них лишались вистромленими, поступово витворюючи чудернацьку конструкцію, що простягалася, химерно зависаючи в повітрі. Нілу знесло на самісінький край безумної споруди. Тямила, що будь-якої миті може впасти додолу й розмаститись по асфальту.

Витримати все це шаленство, ці божевільні «американські гірки» було неможливо. Стиснувши кулаки, заплющила очі й щосили заверещала. Крізь вереск відчула, як у лице вдарив пронизливий вітер, тіло різко піднялось у повітря й уже за мить впало у м’яку траву.

Розплющивши очі, побачила, що знов опинилась у лабіринті, оточеному смарагдовим живоплотом. Якась сила закинула її назад…

«та де ж я?! що то за шалена подорож така?!! що все це означає?!!» — вхопившись руками за траву, розпачливо закричала.

Відповіді не було.

Поволі втихомирюючись, спробувала зосередитися. Отож. Що це може бути? Замислилась. Усі ці зміни подій і настроїв відбувалися досить швидко й ніби повільно водночас, мовби хтось мимоволі перемикав кадри зі слайдами всіх можливих емоцій і відчуттів. Сум-радість-ностальгія-піднесення-умиротворення-небезпека-спокій-страх-недовіра-бéзум... Направду їх було безліч усіляких! Не встигала оговтуватися від зміни цього плетива почуттів, цього хаосу подій. І все начеб знайоме їй, близьке, схоже на… Її власні думки?! Але водночас усе відбувалось мимоволі, вона зовсім не прагнула цього! Що ж це?!!

«ці так звані „подорожі“ відбуваються з тобою щодня, ти просто не звертаєш на них уваги…» — вирішив підказати хтось тим самим приємним жіночим голосом.

«не розумію, та поясніть же мені, що відбувається?! де я?!»

Утративши нитку власних міркувань і чекаючи відповіді, знов загубилась у хаосі. А відповіді знову не було.

Гаразд. Подумає сама…

Швидко крокуючи у напівпітьмі лабіринту, напружено міркувала. Отже, якщо це її думки, в яких присутня реальність і фантазія… те, що трапилося з нею в минулому, і певні позасвідомі припущення того, що могло би чекати на неї в майбутньому, то… невже це… Але ж не може вона потрапити у власну підсвідомість!

«чому ні? хіба це так складно, особливо в цьому проміжку часового простору, у якому перебуваєш тепер?»

«то я потрапила у власну підсвідомість?!!»

«це лише крихітний її інтервал, мізерний проміжок, в якому ти опинилася, дослухавшись до себе, насправді підсвідомість така ж безмежна і неосяжна, як і Всесвіт; у ній так само легко загубитися і надто складно осягнути, це, певним чином, хаос у гармонії і гармонія в хаосі… Її швидкість не може зрівнятися навіть зі швидкістю думки, тому так важко буває почути її — часто вона просто пролітає повз, щоправда, зрідка, всього лиш на якусь майже невловиму частку секунди її ще дрібніші часточки зависають у просторі, тоді й можна за них ухопитися, якщо докласти певних зусиль… та іноді це буває й небезпечним, людина може збожеволіти, коли, вхопившись за такі часточки, занадто уважно вслухається в них, надто довго перебуватиме під їхньою владою, звісно, все це стосується земного часового простору, тут все інакше…»

«хто ви?»

«це ж ти»

«як?., я що, сама із собою розмовляю?!»

«це — голос твоєї інтуїції…»

Ніла дослухалася до голосу, впізнала його, і зрештою відчула гармонію в хаосі, пропустивши обидвох крізь себе й на мить прозрівши, наче з глибокого сну. З кожним кроком уперед мозок очищувався від усіх думок, спогадів, мрій, аж доки не став абсолютно чистим, як неозорість, з якої ввійшла сюди. Мовби пройшовши крізь невидимий фільтр, відчула свободу і дивовижний спокій, надзвичайне, абсолютне замирення, якого ніколи не зазнавала дотепер; ніщо її не бентежило, не торкалося. То був стан, подібний до нірвани, й тривав коротко — всього лиш якусь неповну хвилину. А може, годину? Відчуття часу ж бо тут не було…

Раптом почула ритми. Вони кликали.

Час іти? Невже час іти? А як же треті двері?..

Ніла вже стояла у білій неозорості, поряд із трьома дверима. Ритми чулись усе гучніше.

Що за третіми дверима? Невже не дізнається?..

Ритми ставали все наполегливішими і раптом втямила:

належить повертатись. У треті двері входити не час. Принаймні поки що. За ними може бути те, що бачити і знати не можна, чи не варто саме тепер. Там може бути ВСЕ, що завгодно. Може, там її майбутнє? Чи якась небезпека? Чи бéзум, що заполонить розум через надмір інформації? Там — НЕВІДОМІСТЬ. Однак з’ясовувати поки НЕ ЧАС…

Озирнулась. За спиною темніло коло — вхід до круговерті, з якого линули знайомі ритми. Глянувши ще раз на треті двері й доторкнувшись дверної ручки, з жалем її відпустила…

Частина 6

Розділ I

Рівне — Одеса — Рівне, наші дні

Щоранку Леонід Прокопенко старанно підмітав біля порога своєї антикварної крамнички. Це був обов’язковий ритуал, котрий не виконувався ним хіба за надто кепської погоди, коли з неба лляло як з відра; тоді, скрушно зітхаючи, відкладав його «на потім». Відтак дбайливо обтирав полиці з безліччю предметів старовини, котрі з учорашнього дня ще не встигали припорошитись пилом; з насолодою переставляв їх з місця на місце, викладаючи рівненькими рядочками, мало не дихаючи, немов боячись порушити ту невидиму магічну ауру, котру дуже гостро відчував усіма фібрами своєї душі.

Усі без винятку справи, що стосувались крамнички, Леонід виконував особисто. Крамничка перейшла йому в спадок від батька, котрий отримав її від свого батька. Це був суто сімейний антикварний бізнес Прокопенків уже кілька поколінь поспіль, тому справою честі вважалось виконання всіх обов’язків, починаючи від дрібних побутових і завершуючи фінансовими.

Вважав себе почесним носієм минувшини, своєрідною ланкою між минулим і майбутнім, бо речі, які приносили й купували в їхній крамничці, деколи вражали своїми дивовижними історіями. Дуже любив старовинні речі, для нього вони були чимось загадковим і вельми значущим. Скільки їх перейшло через його руки — вже й не перелічити! Це була справжнісінька круговерть речей у природі.

Леонід цінував своїх клієнтів-постачальників, котрі забезпечували його цінними й рідкісними речами. Вони звозили їх звідусіль, з усіх куточків світу. Певною мірою завдяки цьому репутація крамнички трималась на досить пристойному рівні. Містяни, принаймні ті, які хоч трохи цікавилися старовиною і минувшиною, знали, що саме туди варто зазирнути, аби доторкнутись до вічного й на якийсь час виринути з повсякденного життя.

Мав Леонід і коло постійних клієнтів-колекціонерів, справжніх поціновувачів антикваріату, котрі постійно були на зв’язку й частенько навідувались до крамнички, щоби нагледіти собі щось цікавеньке. Бувало, траплялись невеличкі суперечки між колекціонерами, що вподобали одну й ту саму річ. Однак Леонідові завжди вдавалось догодити кожному і достойно залагодити ситуацію.

У велику товстенну книгу, котра велася ще Леонідовим прадідом, увійшла вся історія крамнички від самого відкриття, а також розповіді про особливо цінні речі, які заслуговували на те, аби інформація про них була зафіксована. Леонід любив гортати сторінки, особливо перші — дещо пожовклі, добряче прим’яті часом. Страшенно пишався тим, що був частиною їхньої родинної справи; що в нинішні шалені часи, коли сімейні цінності поволі втрачають вагу, в нього було щось, що цієї ваги додавало.

Останнім записом у книзі була історія бронзової статуетки давньогрецької міфічної богині Гекати. Ще з першого погляду, коли її приніс Сашко, своїм професійним оком Леонід одразу ж зауважив, що це дуже цінна річ. А згодом те підтвердили й експерти.

Дивним тоді видався Сашко, поспішав дуже, плутався у розмові, потім, мовляв, усе потім. Ну, а, власне, «потім» він кудись щез.

А два тижні по тому Леонід дізнався, що бідняка мало не розпрощався з життям.

Провідавши його в лікарні, Леонід дізнався моторошні факти, пов’язані зі статуеткою. Однак не надто й здивувався, бо до того часу вже проштудіював інтернет і начитався про цю загадкову міфічну богиню.

Історія статуетки однаково була неповною, бо розкопати її походження й відстежити шлях в Україну було досить складно. Все, що наразі вдалося про неї з’ясувати, — лише «мандрівка» Україною, яка займала всього кілька десятиліть: Одеса — Крим — Рівне.

Власне, розкопувати й не було часу, бо вже за тиждень, незважаючи на доволі високу ціну, яку порадили встановити експерти, статуетку придбали.

Леонід пам’ятав того дивного клієнта, котрий був наче напідпитку чи під наркотою, радше навіть друге, бо поводився геть неадекватно. Ввійшов у крамничку, мов у тумані чи якомусь химерному трансі, на Леоніда абсолютно не реагував. Однак водночас вражала рішучість: чолов’яга був точно впевнений, чого хоче! Не розглядаючись, одразу ж підійшов до статуетки, ніби знав, що вона чекає на нього. Швидко розрахувався й почвалав геть.

Час від часу згадував Леонід і ту дівчину, що цікавилася саме цією статуеткою. Спершу подумав, що це звичайна відвідувачка, котра з цікавості забрела до крамнички, — такі часто заходили, аби просто потинятися і згаяти час, щоправда, навіщось удаючи з себе справжніх експертів з антикваріату. Та Леонід зазвичай усіх бачив наскрізь і з першого погляду визначав, чи справді це цінувальник антикваріату, чи ж просто пересічний витріщака.

У цій дівчині він чомусь помилився. Вона була оповита аурою відчуженості від зовнішнього світу, та й з вигляду непримітна, справді пересічна особа, простенько вдягнена, це і збило його з пантелику. Звісно, знав, що зовнішність оманлива, і саме непримітні на вигляд зазвичай є цікавими особистостями. Та на той момент чомусь про те не думав. Уже в розмові вловив у її погляді іскру магнетизму і непояснимої химерності, котра проскочила на мить та сховалась назад, мов у панцир.

Коли ж зрештою сказала, що ця річ уже належить їй, Леонід утратив дар мови. Щоправда, за мить оговтався і кинувся було за нею, але спинився. Точніше, щось його зупинило. Якась незрима потужна сила, що паралізувала рухи й не дозволила піти за нею, аби застерегти.

То був дуже химерний стан, котрий і досі пам’ятає. Знав, що стан цей пов’язаний з тією статуеткою. Бо також знав, що сталося з тими, хто був до неї хоч якось причетний. І якщо у багатьох речах не міг пересвідчитись на власні очі, то скаліченого Сашка він таки бачив.

Леонід непокоївся за життя дівчини. Що з нею тепер? Природно, боявся і за власне життя. Все ж про вплив старовинних речей знав не з чуток, а з особистого досвіду…

Якось, десь то було минулої осені, принесли йому старовинний годинник, якому навіть з вигляду було років не менше ста. Власниця — стара інтелігентна жіночка — запевнила, що годиннику понад сто п’ятдесят років; це родинна річ, котру зараз просто нікому передати, позаяк спадкоємців не лишилося. Мовляв, помру, і годинник пропаде, гріх, щоб така цінна річ щезла в небуття. Тому й принесла, щоб зберегти йому існування.

Експертиза підтвердила, що годиннику, щонайменше, сто сімдесят років. Єдиний недолік — не підлягав ремонту, хоча й причин для несправності не було: механізм був у задовільному стані. Зі слів жіночки, зупинився, коли помер її дідусь. Це трапилось рівно о третій годині ночі.

Усе нібито й нічого особливого, однак було одне «але»: доки годинник перебував у крамничці, щоночі, рівно о третій годині Леонід прокидався і годину не спав. Спершу і не второпав, що це пов’язано з тим старовинним дзиґариком, але однієї ночі чітко збагнув: це через нього.

Зрештою ситуацію можна було би списати на підсвідомість, яку нібито вразив факт смерті колишнього власника, що дивним чином вплинув на годинник. І саме тому щоночі, в один і той же час, саме підсвідомість сигналізувала про те, що їй це небайдуже. Однак Леонід був переконаний, що все це неспроста. Й упевнився у тому, коли один з клієнтів облюбував цю річ. Як і передбачав Леонід, усе минулось, тільки-но годинник покинув стіни крамнички. Тієї ночі він міцно спав…

* * *

Це сталось раптово. Ще вчора все було, як завше, а сьогодні, з самого ранку, це сталось. Денис не розумів, звідкіля це, в біса, взялось, і поки не знав, що з цим, в біса, робити, бодай як реагувати.

З підсвідомості почали продиратись якісь невиразні шматки споминів. Споминів? Це було абсурдно, бо він точно знає, що того з ним не було. То як же це може бути споминами? Він що, не при пам’яті був? Того з ним просто не могло трапитися! Звісно, він може втрачати голову, поринаючи на деякий час у солодкий полон пристрастей, але щоб ось так, на рівному місці… Такого з ним ніколи не було!

Отож «начебто спогади»… Він тримає в руці якийсь невеличкий, але важкуватий, холодний на дотик предмет. Перед ним — лице чоловіка. Лице розмите. Довкола теж усе в тумані чи якомусь химерному мороку.

Він іде темною вулицею, тримаючи під полою плаща цю ж холодну штуку. Витягає її, щоб роздивитися, однак нічого не бачить, бо все розчиняється в пітьмі. Йому холодно і паскудно. До того ж страшенно паморочиться у голові.

Що це таке, чорт забирай?!!

А ще, посеред усіх цих «начебто спогадів», постійно зринає обличчя жінки. Неймовірно вродливої жінки. Врода її така… гріховна… Погляд крижаний, однак від нього кидає в жар. Він не знає її, проте відчуває дивну пристрасть. Дивну, бо це неначе поза його волею, це сильніше за всі інстинкти і бажання. Пристрасть ця обпікає його до очманіння. Коли обличчя її знову зринає, він до нестями хоче лише одного: оволодіти цією жінкою. Негайно.

Ось це йому вже подобалось. Його завжди збуджувало відчуття гріховності, недозволеності і невідомості. Звідкись знав, що володіти цією жінкою не можна. Однак це лише підсилювало бажання. Це єдине, що йому подобалось, бо з цього рейваху «начебто спогадів» це було єдиним НЕ спогадом.

Денис хотів було взяти відгул, щоб якось із цим спробувати розібратися, але потім передумав. Ще дах знесе, до біса. Нехай. Може, минеться. Та мусить минутися!

Старанно працював, намагаючись зосередитися на щоденних звичних речах, справах, обов’язках, однак це мимоволі вривалось у його мозок (чи то пак, виринало з мозку) й «тримало» якийсь час. Затим відпускало. Він дратувався, шаленів, але нічого не міг із цим вдіяти. Під час чергового «нападу» навіть розчавив у руці келих. Ненавмисно. Звідки в ньому взялась така надлюдська сила, аби розчавити міцний келих — не тямив. Коли спинив кровотечу й відчув біль, трохи вспокоївся. Відтак знов зосереджувався на праці і йому ставало легше.

Аж потім, під кінець своєї зміни, згадав про Нілу. Чорт забирай! Та це ж через неї з ним відбувається вся ця фіґня! Почав пригадувати, прокручувати в голові їхні розмови, її безкінечні розповіді про ту кляту чортівню, що відбувалась довкола неї… Так, це вона винна, однозначно! А щоб її!..

Телефон дівчини не відповідав. Ще б пак! Ця особа, як завжди, зі своєю химерною тарабарщиною в голові. Вочевидь, вимкнула телефон, щоб їй не заважали бути «наодинці з собою», себто, тією клятою тарабарщиною, чорт забирай!

Денис поки не знав, що має сказати їй, але знав, що мусить її побачити. Однак дверей йому Ніла не відчинила. Постоявши зо хвилину на сходовому майданчику, пригадав, що вона начебто збиралась кудись їхати. Звісно, ключем, який у нього лишився, користатись не буде — навіщо? Йому ж потрібна Ніла, а не її квартира.

Роздратовано махнувши полою плаща, побіг сходами донизу. Та раптом спинився, обіпершись руками об стіну. В голові знову запаморочилось, повітря загусло, дихати ставало вкрай важко. Знову ці бісові «спогади»! Цього разу в химерному мороку вдалося розгледіти річ, яку тримав у руці. Статуетка. Клята статуетка, яку бачив у Ніли!!! Відтак «напад» уже звично змінився черговою порцією, чи то пак дозою мимовільного, не менш запаморочливого, збудження, спричиненого появою лиця гріховно-вродливої жінки.

Якийсь час постоявши, насилу впорався з обома станами, перевів подих і нервово обтер спітнілого лоба. Щораз стає дедалі важче. З цим треба щось робити, інакше точно «дах знесе»!

Що, що робити? Швидко крокував вулицею й напружено міркував.

Якщо це пов’язано зі статуеткою, то спершу треба піти в антикварну крамницю, котру згадувала Ніла. Треба ж: тоді вона звинувачувала його в тому, що це він її приніс… Невже мала рацію?.. Певна річ, тоді не виявив скептицизму стосовно всієї тієї маячні, якою вона охоче ділилася з ним, всіляко її підтримував. А як інакше? Як можна було не підтримувати таке миле курчатко? Її тіло таке юне, таке покірне. Хай там що, а йому таки збіса добре з нею було!

Якби ж знав, що та маячня може виявитись правдою… Звісно, як варіант можна пошукати ще старого, котрий «єдино справжній». Але в те, що цей схиблений може щось прояснити, насправді не вірив. Однак як запасний варіант розмова з ним зайвою не буде…

Крамниця, на щастя, виявилась відчиненою, хоча табличка з графіком роботи свідчила, що мала би зачинитися ще зо півгодини тому.

— Доброго вечора! — ввічливо зустрів Дениса усміхнений продавець.

— Доброго, — буркнув у відповідь, тим часом неуважно розглядаючись довкола.

— Щось конкретне цікавить шановного пана, чи ж хоче отримати якусь пораду? — приязно поцікавився антиквар.

— Я би… я би просто хотів спитатись про… про дещо… — уривчасто промугикав і запнувся, знову відчувши запаморочення. Те швидко змінилось потужним потоком неконтрольованого збудження: розбурханою хвилею прокотилось усім тілом, зосередилось у паху й відгукнулось хворобливою ерекцією.

— Із задоволенням відповім на ваші питання, якщо тільки буду компетентним у них. Може, для початку, склянку води? — спитав Леонід, зауваживши спітніле чоло відвідувача.

— Так, буду вдячний.

Денис дивився в спину антиквара, що віддалявся у свою службову кімнату, й обтер лоба. Це зводило його з розуму. Якісь шалені «американські гірки»! Їх неможливо, неможливо терпіти!!! Знову нервово пошкріб лоба.

— Ось, прошу.

Крізь туман, чи то пак химерний морок Денис побачив перед собою склянку води, відтак — занепокоєне обличчя антиквара.

— З вами все гаразд? Може, викликати швидку?

— Ні-ні. Не треба швидкої. Зараз усе минеться.

Денис раптом згадав чоловіка — того дивного вечірнього відвідувача бару з важким поглядом водянистих очей, котрий так вразив тоді своєю дивною прострацією. Здається, тепер чудово розуміє його стан… Невже… Невже той чоловік якось причетний до цього божевілля? Щось підказувало, що так…

— То що ви хотіли запитати? — вивів з розбурханих роздумів голос антиквара.

Миттю спорожнив склянку й таки відчув полегшення, однак знав, що триватиме воно чимраз коротше і даватиме чимраз менше порятунку.

— У вас тут продавалась статуетка, старовинна, красивої жінки-богині зі смолоскипом, — сумбурно, проте швидко заговорив.

— Ви, напевне, маєте на увазі статуетку Гекати? — Леонід ще з першого погляду впізнав у цьому дивному чоловікові свого клієнта.

— Я… я не знаю, як вона називається, можливо… можливо, ви краще знаєте… так, мабуть, це вона і є…

— Принаймні це єдина старовинна статуетка красивої жінки зі смолоскипом, котра була у нас в наявності останнім часом.

— Так-так… Скажіть… може, моє питання вам видасться дивним, але… я її у вас придбав?

— Так, ви придбали її в мене, — делікатно відповів антиквар. — А що, ви цього не пам’ятаєте? — співчутливо уточнив.

— Розумієте… — Денис щосили стиснув склянку.

— Давайте-но, я краще це у вас візьму, — м’яко мовив Леонід і витягнув із затисненої Денисової руки склянку.

«Повний абзац! Я ж зовсім не володію собою!!!» — промайнуло в розпаленій голові.

— Якщо вам потрібно, можете зі мною про це поговорити, — запропонував Леонід, умить відзначивши подумки всю банальність і, певною мірою, кумедність цієї, давно заїждженої в анекдотах, фрази. Проте справді хотів допомогти цьому нещасному. Здається, чолов’яга втрапив у халепу.

У погляді Дениса проскочила іскра зверхності, однак відразу ж згасла. Він похилив плечі й важко зітхнув.

— Так-так, давайте поговоримо… Мене цікавить, що це, в біса, за дивна штукенція! Я можу присягнути, що не купував її, а воно таки схоже на те… У мене таке враження… — рвучко озирнувся через плече, чи нікого, бува, немає у нього поза спиною, і довірливо прошепотів: таке враження, що я божеволію…

Йому відразу стало легше! Він мусив довіритися цьому чоловікові, чорт забирай! Мусив!!! А що було робити?! Незнайомцям якось легше відкритись — їм нібито має бути це не надто до серця, та й однаково забудуть потім. По собі те знає. Не ділитися ж цією фіґнею з приятелями, щоби крутили потім пальцем біля скроні за його спиною, злостиво посміхаючись і потираючи від радощів руки… А цей чоловік, видається, причетний до цього божевілля і хоч щось може прояснити.

— Ви не божеволієте, — спасінням прозвучав голос антиквара.

Денис готовий був розцілувати його, не знаючи чого, — він же іще не почув, чому не божевільний, але ці слова були для нього рятувальним кругом; тим, що найбільше волів почути тепер. Натомість лише нервово потер спітнілого лоба.

— Розкажіть мені про цю чортівню все, що знаєте! — вхопився за прилавок, відчувши, як у голові знову закрутилося.

— Давайте ми з вами сядемо і спокійно про все поговоримо, — запропонував Леонід, знову мимоволі згадавши заїжджений анекдот про психологів.

Денис полегшено гепнувся на м’який диван. Леонід, підсунувши стілець, послужливо сів навпроти.

— Ця річ, яку ви купили, статуетка Гекати… тут не все так просто. Точніше, дуже непросто. З нею пов’язано чимало дивних, непояснимих речей, — швидко заговорив Леонід, в душі радіючи, що нарешті зможе розповісти все, що знає, попередивши можливу небезпеку. Денис пильно дивився на співрозмовника, уважно слухаючи й час від часу потираючи спітнілого й червоного від постійного нервового збудження лоба.

Леонід розповів усе, що знав. Показував записи про статуетку в їхній сімейній книзі, зачитував приголомшливі історії попередніх власників, розпалено тряс перед Денисовим лицем роздруківками з інтернету зі статтями про міфічну давньогрецьку богиню Гекату; ввійшовши в якийсь химерний раж, висував припущення, що може трапитися з людьми, причетними хоч якимось боком до цієї зловісної статуетки.

— То що ж мені, в біса, робити?!! — скрикнув Денис, не витримавши шаленої лавини інформації — зовсім не тієї, яку волів тепер довідатися. В усьому сказаному не почув ні крихти заспокоєння, ні крихти надії на те, що можна чимось зарадити чи якось розплутати цей божевільний клубок; він зіскочив з дивана й нервово забігав по крамничці.

— Є один вихід! — по-змовницьки прорік антиквар з виглядом не лише поважного знавця історії давньогрецької міфології, а й фахівця з практичного окультизму.

— Який?!! — спинившись, видихнув розпашілий Денис.

Леонід значуще примружив очі й схилився над Денисовим вухом.

* * *

Ніч примарою наповзала на сонне місто. То мала бути одна з тих вельми темних ночей, коли навіть сяйво ліхтарів розчиняється у непроглядній пітьмі, що мовби саваном безжалісно огортає з усіх боків.

Денис підтюпцем ішов майже порожньою алеєю, засунувши в кишені плаща одубілі від вогкої прохолоди руки, й морщився від дрібної мряки, що нещадно сікла в обличчя. Хотів швидше дістатися додому, напитися якихось рятівних пігулок і залягти в ліжко. Може, зі сном усе минеться. Мусить минутись! Бо іншого виходу зараз не бачить. Те, що запропонував антиквар, настільки божевільне, що навіть думати про це не хочеться. Все мусить минутися мимоволі — так, як і з’явилося.

Знову відчувши запаморочення, заточився, вийнявши з кишень руки. Однак цього разу обіпертись не було об що, тому прихистком став асфальт, який прийняв його в свої мокрі, брудні й тверді обійми. Здерши шкіру на обличчі й руках, якийсь час приходив до тями, водночас з усіх сил притлумлюючи божевільні видіння, що нараз змінювались нападами збудження. Ці неконтрольовані хворобливі ерекції, ствердле начало яких теж із невеликою приємністю впиралось тепер у холодний асфальт, вже неймовірно дратували, проте не міг цього контролювати. Це ж було сильнішим від нього… сильнішим і… Ураз лице гріховно-вродливої жінки наблизилось до нього надто близько і Денис мимоволі відчув себе підлітком, котрий в період гормонального зашкалювання спізнавав нічної осороми. Зате одразу ж настало полегшення, в голові прояснилось. Перевів подих і поволі звівся на ноги.

— Чорт забирай!!! — щосили загорлав, відчуваючи на собі занепокоєно-перелякані погляди поодиноких перехожих, на які, втім, йому було начхати.

Клятий день! Такої ганьби його самолюбство ще не зазнавало! Вона з ним грається, грається ця клята жінка! Стоп. Жінка? Чи статуетка? Хто смикає ті невидимі мотузки, які рухають ним тепер? Чи може, це одне ціле?

Клята чортівня! Однак здається, дещо таки збагнув: хто б чи що б це не було, але воно знайшло його вразливе місце і глузує тепер з нього, от що! Всіх тих, хто мав стосунок до бісової статуетки і постраждав через неї, — антиквар стверджував! — усіх воно «било» по їхніх слабких місцях, по страхах, розпачах чи ж захопленнях. Ну, нічого. Він ще поквитається за це! Обов’язково поквитається, чорт забирай!!!

Денис почовгав далі, вдивляючись у темряву. Раптом, наче прозрівши, спинився. Так!!! Він знає, що має зробити! Знає!!! Здається, мізки його таки прочистились трохи, щоправда, дещо підмочивши при цьому штани, але це деталі. Зараз на це плювати.

Розвернувшись на сто вісімдесят градусів і пришвидшивши ходу, рушив у напрямку Нілиної вулиці. На щастя, це не так далеко звідси, може, вдасться швидко дійти і не простягтися ще раз по асфальту.

Спершу завбачливо подзвонив у двері. Добре, що Ніла йому не відчинила. Так навіть краще. Денис нервово пошкріб брудною рукою зчервонілого лоба. Озирнувшись, дістав з кишені ключ, всадив у шпарину й двічі прокрутив. Відтак відчинив двері й увійшов у квартиру.

Вона стояла на столику, біля монітора.

— Що, паскудо, стоїш собі тут?! Не чекала мене? А я прийшов!

Гарячковито схопив статуетку, стиснув її щосили. Біль від отриманої вранці рани на долоні пронизав тіло аж до самого мозку, проте й на це начхати. Головне — тепер матиме спасіння. Здається, матиме… Лишилось ще зовсім трохи…

Йдучи коридором, мимоволі глипнув у дзеркало. Аж відсахнувся. ХТО це?!! Злиплі пасма волосся, обдерте, в крові, брудне лице, моторошний позирк витрішкуватих, божевільних очей (де він бачив ці очі? чи не на знімку Сальвадора Далі, бува?), мокрий, теж брудний плащ… Це був не він, не Денис. Це вже був хтось інший.

— Що з тобою сталось, чоловіче?.. — дивлячись у дзеркало, спитав у відображення, на мить виринувши з того бéзуму, в котрий якось непомітно для самого себе занурився.

Однак часу на відповідь не було. Часу взагалі не було! Він мусить іти!

Квапливо зачинив за собою двері й побіг сходами, стискаючи в руці холодну статуетку.

* * *

У погляді таксиста проскакував острах. Він міцно тримав кермо й час від часу з пересторогою позиркував у дзеркало на чоловіка, котрий, зіщулившись, сидів на задньому сидінні авто. Тицьнувши хрустку двохсотгривневу купюру у відкрите вікно салону, чолов’яга пробубонів щось невиразне про передмістя в бік Костополя.[17] Однак те, що решти не потрібно, розчув добре, що, власне, й спонукало підвезти цього безумця.

Гроші правлять світом! А що? За гроші — хоч на край світу, хоч би й потвору, створену доктором Франкенштейном, йому то що! А чолов’яга цей щось-таки має спільне з тією потворою. Що він там бубонить собі під носа? На п’яного не схожий, а от на божевільного… Точно, та він же з дурки, певне, втік!

Звичним рухом таксист вивернув кермо й авто, лишивши позаду спляче місто, виїхало на шосе.

— Куди саме вас підвезти? — обережно спитав, знову глянувши у дзеркало.

Чолов’яга ніяк не зреагував на запитання. Його похилена голова погойдувалась, реагуючи на кожну заглибину в асфальті.

— Агов, мужик! Куди тебе підвезти?! — гукнув таксист, уже без зайвих церемоній.

Знову мовчання.

Авто тим часом проїхало повз один присілок. Таксист натиснув на гальма й авто поволі з’їхало на узбіччя. Вийшов і сердито відчинив задні дверцята.

— Мужик, агов! Ти мене чуєш?! — штовхнув мляве тіло чоловіка. — Або ти кажеш, куди тебе везти, або виходиш тут!

Чоловік підняв голову і в тьмяному світлі салону таксист помітив, як зблиснули колючим холодом його скажені очі.

— Ти чуєш мене, мужик? Куди тебе далі везти? — вже тихше перепитав таксист, бо той недобрий блиск в очах його добряче налякав; хтозна, що у хворого на думці і що він там тримає під плащем…

— В Олександрію[18] мене вези, до лісу, — кинув механічним голосом.

— До лісу? На чорта тобі посеред ночі в ліс, мужик, ти шо?

— Не твоє собаче діло! Вези бігом! У мене й так мало часу… — злісно гримнув.

— Ну, як скажеш, діло твоє…

Таксист захряснув дверцята й пішов до свого водійського місця, бурмочучи під носа якусь звичну лайку. Вже добряче жалів, що погодився везти цього чоловіка. От завезе його зараз в ліс, і що? Думай тоді про це ночами. Воно йому треба? Може, правильніше було б завезти його в дурку?.. Але той недобрий блиск у його очах…

Ні. Не буде він гратися з цим. Завезе, куди той хоче, і хай собі, як знає. Його діло маленьке.

З острахом зиркнув у дзеркало — чоловік глипнув на нього лютим поглядом і знову звісив голову.

Авто плавно виїхало на шосе і набрало швидкості.

Він вивалився з таксі й, не озираючись, почвалав у пітьму. Мов крізь туман, почув, як гримнули дверцята авто, і вже за мить червоне світло задніх фар прощально блимнуло йому в спину й миттєво розтануло в темряві.

Йшов углиб лісу, гілляки били йому по обличчю, роздряпуючи і без того зранену шкіру. Не захищався від них, бо не міг. Та й боляче не було — нічого ж не відчував.

Йшов машинально, наче робот, бо той стан, котрий спершу зрідка його пронизував, тепер уже був звичним. Як вдавалося триматись на ногах, навіть не замислювався — замислюватись теж уже не міг. Ним керувала якась сила, вочевидь, могутня, бо тримати його дуже тіло було нелегко.

Невідь-скільки часу йшов тим лісом, зрештою доплентався до невеличкої галявини. Лиш тільки ступив на неї, в голові нарешті прояснилось.

Чорт, де це він?!! Ото вже забрів! Денис здивовано роззирнувся, однак у темряві нічого не побачив. У руці була затиснена статуетка. Розтиснув занімілі пальці й переклав її у ліву руку. Нарешті відчув, як усе тіло нило від болю, обличчя нестерпно пекло, а правої руки практично не відчував.

Що з ним таке трапилось? Чому це трапилось? Як він тут опинився? Та ж додому ніби йшов?! Як його сюди занесло?!! Цього не пам’ятав… А він же просто хотів знищити цю кляту річ, через яку, впевнений, це і сталося з ним…

Ненависть захлеснула все його єство.

— Тобі кінець, ти, клята штуковино! — надривно прошипів.

Тієї ж миті чорне небо розколола вертикальна блискавка, засліпивши очі. Від несподіванки перечепився за якусь гілляку і гримнувся на землю. Статуетка вислизнула з руки й покотилась у траву.

«ти впевнений, що кінець не тобі?» — долинув з гущавини лісу владний жіночий голос.

— Хто… хто тут?..

«ти хіба не знаєш?»

— Хто тут?.. — безпорадно вдивлявся у пітьму.

«тут, узагалі-то, багато хто бродить до сих пір… ну й місцину ти вибрав, людино, криваву…»[19]

Денис повзав, шукаючи в траві статуетку, поки-що слабо розуміючи, що за фіґня тут, в біса, відбувається.

«не шукай, не знайдеш, вона в мене!»

— Та хто ж тут?!! — підвівся з землі, усе ще намагаючись щось розгледіти.

«.. .я забираю її собі, не вмієте ви, нікчемні людські істоти, розпоряджатися силами природи… не дано вам цього…»

Денис раптом заклякнув і стояв уже мовчки, бо, здається, до свідомості почало доходити, з ким ведеться цей нерівний діалог… Так, звісно ж, знав, що статуетка не надто дружелюбної богині причетна до всіх тих божевільних, трагічних історій, але що за нею стоїть сама ВОНА, котра нібито міфічна і нереальна, — цього помислити не міг! Хоч, антиквар, здається, щось таке неначе плів. Але йому тоді саме стало зле, тож не надто дослухався тієї балачки.

«Невже мені справді кінець?!.» — прострелила мозок шалена думка.

«ти мені не потрібен, — озвався на його помисли голос. — а от чи виберешся звідсіля — то вже інша справа, не моя. бувай, шукачу пригод!»

Денис почув розкотистий сміх, що заполонив, здавалось, усю галявину, весь ліс, увесь його переплавлений, розбурханий мозок. І сміх той був останнім, що почув, бо раптом запала німа тиша. Така німа, що в голові важко загупало.

Йти. Йти звідсіля! І то хутчіш.

Похапцем затнув подертого плаща і почвалав: попереду начебто блимнули якісь червонуваті вогники…

Розділ II

Ніла опритомніла в ліжку. Знадобилась неповна хвилина, аби збагнути, де вона є. Бабусина улюблена лляна скатертина, якою був застелений стіл коло вікна, і знайомий запах її оселі переконливо засвідчили: вона повернулась у реальність. Мандрівка добігла кінця…

Якийсь час роздивлялась вив’язані по краях скатертини соняшники, аж раптом схаменулась.

Що тепер за пора? Це ранок? Чи вечір? Кімнату оповивали легкі сутінки. Але… як вона опинилася в ліжку? Мала ж бути на узбережжі! Як вийшла з трансу? Питань у голові роїлось безліч, однак відповіді поки не віднаходила жодної. Знетямлено роззиралась і напружено копирсалась у пам’яті, але пригадати свій шлях від моря до цього ліжка так і не вдалось.

Хотіла підвестися, проте ледь змогла поворухнутись — тілом, здавалось, щойно проїхався важезний каток.

— Бабусю!

У коридорі почулись швидкі кроки, й за мить до кімнати ввійшла стривожена бабуся.

— Нілочко! Слава Богу, ти отямилась! — підбігла до ліжка й ухопила її в обійми. — Як же ти мене налякала, дитинко!

— Що трапилось?! Як я тут опинилась?!

— Хотіла би я знати, що трапилось! Ти що, нічого не пам’ятаєш?

Ніла заперечно хитнула головою і нетерпляче подивилась на стареньку.

— Ти ледь не втонула! Якийсь чоловік прогулювався на пляжі з собакою й випадково помітив тебе…

— Не може бути!

— …ти лежала на поверхні моря, наче нежива. Він витягнув тебе з води. Казав, ще трохи, і було би пізно… Бідна моя дівчинка… Як же так сталося?..

— Сама не знаю… — Ніла заплющила очі й намагалась пригадати своє «повернення», але пам’ять уперто не пускала її далі білого простору із темним колом круговерті. — Скільки я пролежала без свідомості?

— Два дні! Слава Богу, температура спала. Я вже схвилювалася, хоча лікар сказав, що ти в порядку, просто виснажена і маєш набратися сил.

— Скільки часу мене не було?

— Того вечора ти зникла з дому. Звісно, я здогадалась, що ти подалася до моря. Чекала тебе, чекала, а потім не витримала й теж пішла до узбережжя: моя душа чомусь була не на місці. Там і побачила спочатку того чоловіка, а потім і тебе… Ти лежала на піску, зомліла, така безпорадна… Саме під’їжджала швидка, яку він викликав. Нілочко, як же так сталось? Чому ти плавала в сукні? Той чоловік сказав, що через неї ти могла потонути. Хто ж плаває в одязі!

— Навряд у мене були плани плавати тоді… То мене знайшли того ж вечора?

— Так, Нілочко, слава Богу, того ж вечора. Тебе не було кілька годин.

— Це ж треба… Я думала, мене не було кілька днів…

— Що ти, дитино! Яких кілька днів, Боже борони!

— Де сукня? — схопилася раптом.

— Я попрала її, вона геть забруднилась. Зараз принесу бульйончику. Тобі треба підкріпитися.

Ніла полегшено зітхнула й провела поглядом бабусю, що метушливо причинила за собою двері. У голові витало безліч думок, впорядкувати які навряд чи вдасться найближчим часом.

Мусить про все розповісти бабусі. Досить таємниць у їхній родині! Відтепер «скелети у шафі» — не їхній «пунктик».

Ніла поверталася додому. Сиділа в потязі, дивилась у вікно й перебирала в думках пережите-побачене під час подорожі в часі. Все ще має розкластися на поличках свідомості, і на це потрібно купу часу…

Якби душа прабабусі, вирвавшись з міжчасся, не сконтактувала з нею, її життя було б інакшим. Так, усе перевернулося догори дриґом! Вона втратила спокій, зіпсувала купу нервів, але… Не знала б Сашка. Не було б написаного «Фатуму»; вона взагалі могла не відчути свого покликання. Не знала би про життя своїх рідних, зрештою, не поблукала би по власній підсвідомості. Пливла б за течією, але чи був у тому сенс? Його й не шукала: почувалася звично і комфортно в тій повсякденності. Добре, що виборсалася з неї…

«Без минулого немає майбутнього» — зринули з пам’яті почуті нещодавно слова. Ниточки з минулим поволі обриваються… Страшенно шкодує тепер, що не розпитувала в дідуся про його життя. Чому, ну чому їй не спадало на думку поцікавитися тим, коли був живий? Звісно, тепер на власні очі побачила вражаючі моменти з його минулого, але спілкування — того, якого хочеться тепер, — вже не буде… Другого дідуся (татового батька) й не пам’ятає — помер, коли була зовсім маленькою; бабусі теж кілька років, як немає. І майже ніколи не розпитувала в них про їхнє особисте! Чому?..

Однак лишилась бабуся, з котрою тепер бачитиметься частіше. Звісно, є й батьки, в яких теж не дуже-то й розпитувала про їхнє життя — те, якого не знала і не бачила.

Зрештою, є сукня, яку може одягнути і зануритись у будь-який проміжок минулого, а ще — треті двері, які поки не відчинила… Що за ними? Може, фатальна межа, яку переступати не слід?.. Хтозна! Чи хоче про це довідатися? Ще подумає. Якось потім.

Крізь сумбурні роздуми долинало тепло… Заплющила очі й уявила Сашкове обличчя. Миле, таке рідне — яким явилось їй посеред мандрівки підсвідомістю. Уявила поруч. Як же скучила за ним! Аж тепер відчула, як його не вистачає. Пройшовши крізь жорна моторошного минулого своїх предків, над усе хотіла тепла. Того, що лине від нього, яким наповнювалось єство, коли була поруч із ним, яке відчуває навіть тепер, на відстані, у розлуці.

Скоріш, скоріш побачити його, зазирнути у вічі, почути голос, доторкнутись, обійняти, відчути рідний запах… Не дзвонитиме. Просто піде до нього і все. Що цей телефон… ілюзія спілкування, ілюзія присутності… Вимкнула його ще дорогою до Одеси. Мусила зосередитись, повністю поринути в інший світ, світ своїх предків, не відволікаючись ні на кого і ні на що. Може, це й видавалось егоїстичним, але сподівається, Сашко її зрозуміє…

* * *

Михайла зустріла випадково. Вийшла з дому, цілковито занурена в роздуми, з яких не виринала після повернення з Одеси. Дивилась поперед себе якимсь розгублено-блукаючим поглядом, щоправда, нічого не бачачи. Аж раптом якесь підсвідоме чуття змусило мимоволі повернути голову. Відтак погляд уперся в Михайла, котрий поволі брів площею в напрямку тролейбусної зупинки.

— Михайле! — вигукнула, радіючи, що бачить його живим, і кинулась до нього. — Михайле!

Старець спершу здивовано осмикнувся, затим упізнав її.

— Як ви? З вами все гаразд?

— Привіт, Ніло, — якось стримано відповів. — Та все, як завше. Як завше, не хвилюйся…

— Я рада вас бачити! — …живим, — додала уже подумки.

— Що зі мною може трапитися… — все ж відповів на її думки.

До зупинки йшли разом.

— Я шукала вас, куди ви щезли?

— Та нікуди я не щезав, був, де завше… всюди потроху. Так мало бути. Ми повинні були розминутись тоді.

— Невже ми такі безсилі й слабкі? Невже від нас нічого не залежить?!

— Ніло, однозначної відповіді немає ні на що. Звичайно, фатум існує. Те, у що ми віримо, в чому абсолютно впевнені, може вмить виявитись порожнім місцем, а зневір’я — обернутися у найстійкішу віру. Проте ми не такі слабкі, як іноді видається нам у цьому неосяжному Всесвіті, від нас теж багато залежить. Іноді один крок уліво чи вправо, одна хвилина чи навіть доля секунди може закреслити весь, здавалося б, заздалегідь окреслений як фатумом, так і долею, життєвий плин, перевернувши його догори дриґом. Так, все дуже й дуже неоднозначно…

— Як і все у цьому Всесвіті, так?..

— Еге ж, це правда… Мала цікаві подорожі, Ніло?

— Ви знаєте… Ви все-все знаєте! — усміхнулась, затим зітхнула. — Ці подорожі були важкими, насправді, і такими вражаючими, місцями навіть шокуючими… Тепер думаю про те, як же часто ми живемо, занурившись у дріб’язкові клопоти, не замислюючись над чужими життями, навіть над життями своїх рідних. Від цього так сумно… Та ще більш печально виявити, що деякі важливі речі вже неможливо спізнати…

— Для тебе не пізно, Ніло. Ти маєш виняткову можливість пізнавати доволі глибоко не лише себе, а й своїх рідних. У тебе є сакральна сукня… Ти духовно зміцніла, збагативши свою генетичну пам’ять під час цих мандрівок.

— Так. Усе це так… Але все ж багато втрачено, найціннішого вже не повернути…

— Воно є в серці, а це головне, хіба ні? Ти ж відшукала сенс?

— Ви знаєте…

— Еге ж. Знаю…

Ніла раптом схаменулась.

— Статуетка щезла! Моя Геката щезла!!!

— Так, щезла, — Михайло якось дивно примружив очі, щось проскочило в його погляді химерне, й він швидко похилив голову.

— Як же вона могла щезнути?! Де вона тепер?!

— Хтозна…

— Ви ж знаєте! Ви ж усе-все знаєте! Скажіть мені, будь ласка!

Тим часом дійшли до зупинки. Старець дістав із сумки шматки картону, постелив їх на асфальті й поволі сів.

— Холодає… — мовив, провівши поглядом пожовклий листок, що за вітром котився асфальтом.

— Не хочете казати?.. Чому?

— Ніло… — зітхнув. — Навіщо тобі це? Її історія скінчилась, її мандрівка цим світом завершилась. І повір: так ліпше для всіх. Головне — для тебе все лише починається…

* * *

Він чекав на неї…

З її появою відчув, як потоки умиротворення лагідно огортають зсередини усе єство. Такого з ним ще не було, бо стосунки з жінками зазвичай вносили в його життя тимчасовий сплеск адреналіну, пристрасть, драйв, хаос — усе що завгодно, та лише не умиротворення.

Для нього це було чимось новим, незвіданим. І це подобалось йому. Ще коли лежав у лікарні й не знав її — вона просто сиділа поруч, тримаючи його руку, — спокій і гармонія поволі, але впевнено проникали в душу. Не розумів, чому і звідки, але відчував, що це щось своє, рідне, яке хочеться оберігати і любити.

Те, що коїться в її житті, тривожило не на жарт. Якби сам не постраждав за загадкових обставин, то навряд би до кінця повірив, що це щось із категорії реального.

За що дівчині це божевілля? Тендітній, слабкій дівчині. Таке несамовите божевілля!

Що тепер з нею там? Там, так далеко від нього! Якби не ці кляті милиці, поїхав би з нею! А так… мусить безпорадно чекати… Телефон її вимкнений, чи що з ним таке! Хоч би все було добре з нею, хоч би…

Посеред болісної лавини терзань у двері подзвонили.

Це ВОНА!!! — стрепенулось усередині.

Похапцем схопив милиці, що лежали поряд, й піднесено пошкутильгав до дверей.

На порозі справді стояла Ніла. Лице мала стомлене і дещо змарніле; цих кілька днів явно на ній позначились…

— Привіт, — все ж усміхнулась.

— Привіт, Ніло! Який же я радий бачити тебе! — вихопилось у нього.

Обійняла й притулилась губами до неголеної щоки. Свій, рідний…

Однією рукою пригорнув до себе тонке тіло дівчини й завмер, всотуючи податливу ніжність. Своя, рідна…

— Нарешті ти прийшла! Я так тебе чекав!

— Знаю. Я теж скучила за тобою, дуже-дуже.

— Усе добре в тебе? Як твоя поїздка?

Пили на кухні чай, ласували одеським «Наполеоном», котрий бабуся дбайливо спекла перед від’їздом дорогої онуки. Ніла розповідала про свої неймовірні пригоди, а Сашко уважно слухав, тримаючи її руку; по тому розповідав він, а слухала вона. Час від часу притуляв долоню дівчини до губ, лоскочучи й електризуючи все її єство, аж до хмільного отуманення…

— Знаєш, давно не мала гарних снів. А сьогодні несподівано наснився. То була веселка — величезна, яскрава, така приголомшлива, що в мене перехопило подих. Починалася просто біля моїх ніг і простягалась аж до горизонту! Це й досі перед моїми очима…

— Схоже, попереду на тебе чекає щось дуже прекрасне…

— На нас чекає…

P.S

...неначе стежку бачу…

...нею підемо з тобою удвох…

…куди веде вона?..

…до широкого шляху…

...звідти пісня лине… чуєш?..

...то Музика серця… Поезія душі…

...теплом віє… відчуваєш?..

...Світло… там вічне Світло і вічне тепло…

...вічний ранок і вічний світанок?..

...промені щастя і сяйво Любові…

…скоріш дай мені руку, ходімо?..

!..

дивились одне на одного й відчували, як та річка, що розлилась у їхніх душах ще тоді, раніше, вихлюпується тепер із берегів…

занурювались у її теплі, ласкаві води все глибше й глибше, міцно тримаючись за руки і поєднавшись у єдину плоть…

сягнули споду — того, потаємного і вічного, до якого вже торкалися ще тоді, раніше…

спізнали такої радості, такої втіхи, що спливати на поверхню не хотілось — було так добре там, на споді, у тих водах… разом…

напувалися тими водами… до сп’яніння, до самозабуття… і зрештою побачили Світло…

знали, що можуть лишитись там назавше… знали, що лишаться… бо виринути вже не зуміють…

Січень 2012 — жовтень 2013

Примітки

1

Здибанка — зустріч.

2

Сонний параліч — це феномен, при якому людина, засинаючи або прокидаючись, деякий час відчуває нездатність рухатись. Загалом — це перехідний стан між сном і повним пробудженням, який характеризується цілковитою атонією (слабкістю) м’язів. Він може виникати під час засинання або пробудження, і з ним часто пов’язані жахливі видіння (наприклад, відчуття чиєїсь присутності в кімнаті), на які людина ніяким чином не може зреагувати через параліч. Вважається, що такий стан спричиняється порушенням фази швидкого сну.

3

Тут: видалити (авт.).

4

Бельдеме — м’ясна страва казахської кухні.

5

Центральна і одна з найдовших вулиць у місті Рівне.

6

Прототип згадуваної антикварної крамниці дійсно розміщений за такою адресою. Авторка відвідала її вже після написання цього роману, й за описом майже все збіглося (за винятком продавця, котрий насправді виявився цілковито байдужим і дратівливим).

7

Статуетка «Геката» — богиня жіночої пристрасті. Статуетка зі штучного мармуру, покрита натуральною бронзою, оброблена патиною. Копія роботи відомого іспанського скульптора Мігеля Сансеріча, представлена в сувенірних крамницях та інтернет-магазинах.

8

Геката (грец. Εκάτη) — у найдавнішу епоху богиня Місяця, пізніше — богиня чаклунства, володарка пітьми і нічних примар, моторошна богиня зі смолоскипами в руках і зміями у волоссі. У «Теогонії» Гесіода вона — дочка титанів Перса і Астерії; інші називають її дочкою Зевса й Деметри або Зевса й Гери, римське ім’я — Тривія. Вона — морок разом з тим місячна богиня, близька Селені й Артеміді, що свідчить про походження Гекати з теренів Малої Азії. Гекату можна вважати нічною аналогією Артеміди; вона теж мисливиця, але її полювання — це похмуре нічне полювання серед мерців, могил і привидів пекла; вона витає в оточенні зграї пекельних псів. Геката також близька Деметрі — життєвій силі землі. Гекату іноді зображали у вигляді однієї жіночої фігури з двома смолоскипами в руках, іноді ж у вигляді трьох, пов’язаних спинами, фігур; цим пояснюється, що влада її поширювалася на небо, землю і пекло. Тих, хто слабкий духом, — Геката зводить з розуму, тим же, хто чистий перед нею, — дарує своє благословення.

9

Знак Гекати:

10

Полянка — село у Казахстані, Бескарагайський район Східно-Казахстанської області.

11

Степногорськ — місто обласного значення в Казахстані, Акмолинська область.

12

У 20–30 роках XX століття казахи зазнали масових репресій та депортацій. Це був найтрагічніший період в історії Казахстану.

13

Мається на увазі столиця Росії Москва.

14

«Привіз» (у розмовній мові одеситів: «Привбз») — відомий продовольчий ринок у межах історичного центру Одеси.

15

Данґира — казахський ударний музичний інструмент. Становить собою бубон: обідок, обтягнутий з одного боку шкірою, всередині якого навішені металеві ланцюжки, персні й пластинки, що при ударі по шкірі і при русі утворюють додатковий шумовий ефект. Данґира була атрибутом шаманських обрядів.

16

Баурсак — традиційна казахська страва з борошна.

17

Мається на увазі виїзд з м. Рівне в напрямку Костополя (районний центр на півночі Рівненщини).

18

Олександрія — село в Рівненському районі Рівненської області за 16 кілометрів від обласного центру.

19

Мається на увазі злочин гітлерівських катів, які 22 вересня 1942 року у Святському лісі під Олександрією вбили понад 900 мирних людей.

Content

Рогашко Алла Її сукня

Алла Рогашко Її сукня

…писане серцем, не розумом…

«Фатум»

Її сукня

Частина 1

Розділ I Рівне, наші дні

Розділ II

Розділ III

Розділ IV

Частина 2 Сибір, 1930 рік

Частина 3

Розділ I Рівне, наші дні

Розділ II

Частина 4

Розділ I Одеса, наші дні

Розділ II

Частина 5

Частина 6

Розділ I Рівне — Одеса — Рівне, наші дні

Розділ II

P.S

Примітки