Доббс Майкл. Картковий будинок

Частина перша

Перетасовка

Ніщо не тривке, не вічне. Ні сміх, ні хіть, ні навіть саме життя. Ніщо не вічне. Саме тому ми й намагаємося взяти все з того, що маємо.

Навіщо марнувати життя на пошук епітафії? «Світлої пам’яті». У кого, як не в недоумка, можуть викарбувати таке над головою? Це ніщо як сентиментальна нестриманість. Визнаймо факт: життя — це гра з нульовим підсумком, а політика — це те, як ми вирішуємо, хто переможе, а хто програє. І неважливо, подобається нам це чи ні, ми всі у ній гравці.

«З повагою від усіх знайомих». Знову безглузде скигління. Не для мого пам’ятника. Людину мотивує не повага, а страх; саме так будуються імперії й починаються революції. В цьому секрет великих людей. Коли людина боїться, її можна розчавити, знищити разом з її повагою. Фундаментальний страх п’янкий, непереборний, він дає волю. Завжди сильніший за повагу.

Завжди.

Розділ перший

Четвер, 10 червня

Спливла, здавалося б, мить, відколи вона повернулася додому, виснажено спіткнувшись об останній східець, а ранкове сонце, повзучи фіранкою, вже штрикало пальцями їй у вічі й починало моститися на подушці. Вона роздратовано перевернулася. В голові стояв туман, ноги боліли, а у ліжку поряд було порожньо. Допомогти прикінчити ту другу пляшку «Лібфраумільху»[1] було паршивою ідеєю. Вона здала оборону, потрапила у куток з якимось вилупком з «Сану»[2] — суцільні прищі й непрямі натяки. Їй довелося розлити залишки вина йому на сорочку, щоб утекти. Вона хутко зиркнула під ковдру — переконатися, що ще не зовсім здуріла і він не зачаївся там. Зітхнула: в неї навіть не дійшли руки, щоб зняти шкарпетки.

Меті Сторін підбила й поправила подушку і знову вляглася. Вона заслужила ще кілька хвилин у ліжку — знала, що сьогодні не вдасться поспати. Ніч виборів. Судний день. Помста виборців. Останні кілька тижнів минули жорстко для Меті, під осадою редактора, розтягнуті між дедлайнами, між збудженням і знесиленням. Може, після сьогоднішнього вечора їй вдасться взяти кілька вихідних, розібратися з життям, знайти на вечір вино і чоловіка трохи кращого. Вона щільніше загорнулася в ковдру. Навіть у сяйві ранкового літнього сонця їй було зимно.

Так уже тривало, відколи вона поїхала з Йоркширу,— майже рік. Вона сподівалася полишити там усі звинувачення і злість, та вони досі кидали свою холодну тінь, всюди переслідували її, особливо в ліжку. Вона здригнулася, закопалася обличчям у грудкувату подушку.

Спробувала мислити по-філософському. Зрештою, в неї більше немає емоційних перепон, ніщо не заважає відкрити, чи дійсно у неї є те, що потрібно, щоб стати найкращим політичним кореспондентом у суто чоловічому світі. Ні про кого не піклуватися, навіть про кота, лише про себе. Але важко бути філософом, коли мерзнуть ноги. А ще коли нема чистої білизни. Меті відкинула ковдру й вилізла з ліжка лише для того, щоб виявити, що шухляда для спіднього порожня. Вона не розрахувала, забула, забагато справ і так мало часу зробити бодай щось, тим паче те сране прання. Вона обшукала інші шухляди, кожен закуток, зчинила гармидер, та так нічого й не знайшла. Хай йому; добре, що жоден чоловік не бачив, що вона зробила. Вона пірнула у кошик з білизною, порилася там і вигулькнула з парою трусиків тижневої давності, та ношених лише день. Вивернула їх і вдягнула. Готова до битви. Зітхнувши, Меті Сторін ривком відчинила двері ванної й продовжила свій день.

Присмерк почав розповзатися червневим небом, чотири комплекти газорозрядних телевізійних ламп клацнули з глухим відзвуком, заливаючи передню частину будівлі високоінтенсивним освітленням. Яскраве світло глибоко врізалося у псевдогеоргіанський фасад штабу партії. Фіранка на вікні четвертого поверху затріпотіла: хтось кинув швидкий погляд на сцену за вікном.

Нічний метелик також уздрів лампи. Він чекав настання ночі, спочиваючи поблизу, у тріщині однієї з веж Святого Івана — витонченої церкви, зведеної Реном[3] у самому центрі Сміт-Сквер. Церкву давно секуляризували[4], а святого Івана забули, та її вапнякові вежі досі підносилися над уже безбожною площею в серці Вестмінстеру. Вони дивилися згори вниз, суплячись від несхвалення. Та тільки не метелик. Він затріпотів від збудження. Розгорнув крильця у поклику десяти тисяч ват і мільйона років інстинкту.

Метелик ширяв у повітрі раннього вечора, несучи своє тільце рікою світла. Він пролетів понад головами натовпу, що все прибував, високо понад метушнею та щораз більшим поспіхом підготувань. Він підлітав ближче і ближче, нетерплячий, пристрасний, недоладний, амбіційний, байдужий до всього, окрім сили, до якої його тягнуло, сили поза всіма мріями, поза опором. Він не мав вибору.

Тільце метелика вдарилося об лінзу, і стався спалах — за мілісекунду до того, як крильця метелика огорнули розпечене скло й розчинилися в повітрі. Падаючи на землю, його обвуглена і почорніла оболонка випустила випари відчаю. Ніч отримала свою першу жертву.

Ще одна з ранніх жертв того вечора підпирала барну стійку в «Маркізі Гранбі», відразу за рогом від наростаючого хвилювання. Сам маркіз Гранбі був популярною військовою фігурою більш ніж двісті років тому й мав на свою честь більше пабів, аніж будь-хто в країні, та маркіз програв політиці, збився зі шляху й помер у боргах і злиднях. Така ж доля чекала й на Чарльза Колінґриджа, якщо вірити його численним терплячим друзям. Не те щоб Чарлі Колінґридж колись кудись обирався, як, власне, й сам маркіз: в ті давні дні такого ще взагалі не робили. Колінґриджу було за п’ятдесят, проте він здавався старшим, виснаженим; він не зробив ніякої визначної військової кар’єри — два роки строкової служби, які лишили по собі трохи більше, аніж відчуття власної невідповідності нормам життя. Чарлі завжди намагався поводитися гідно, але так і залишився ходячим нещастям. Таке стається, коли маєш проблеми з випивкою.

Вранці він почав свій день з гоління й краватки, та зараз щетина вже починала прокльовуватися, а краватка висіла приспущена. Його очі казали бармену, що велика порція горілки, яку він подав йому дві склянки тому, була вже не перша за день. Та Чарлі був добродушним пияком, який завжди мав напоготові усмішку й добре слівце. Він штовхнув порожню склянку через стійку.

— Ще? — запитав бармен з сумнівом.

— І одну собі, мій любий друже,— відповів Чарлі, тягнучись по гаманець.— Ой, здається, я протринькався,— пробурмотів він, дивлячись на одиноку купюру й не вірячи собі. Він обшукав усі кишені, дістав ключі, сірий носовичок і кілька монет.— Точно ж десь були...

— Вистачить і цього,— відповів бармен.— Дякую, але я відмовлюся. Попереду довга ніч.

— Так. Довга. Мій молодший брат, Гел... знаєш його?

Бармен похитав головою, підсунув напій по лакованій поверхні, радий, що в старого п’яниці вже не було грошей і його самого також скоро вже не буде в барі.

— Ти не знаєш Гела? — здивовано запитав Чарлі.— Повинен знати,— він сьорбнув.— Усі знають Гела,— ще раз сьорбнув.— Він прем’єр-міністр.

Розділ другий

Для політика дуже добре мати бачення. Так, довгострокова стратегія — саме те, що потрібно. Дійсно корисно, правда ж? Чому, в ясний день, більшість політиків дивляться у... та я знаю декого, хто добачає майже до Батерсі.

Френсис Івен Уркгарт був багатогранною особистістю, членом парламенту, таємним радником, що надавало йому приставки високоповажний, міністр корони і командор Ордену Британської Імперії. Він поєднував усе це, і сьогодні була його ніч, хоча він досі не розслабився. Його заштовхнули в куток маленької душної вітальні, притисли до огидної лампи з 1960-х, на якій збереглися всі сліди всіх разів, коли її перекидали. Уркгарта оточила юрба тіток з його виборчого округу, кількість яких уже подвоїлась і які перерізали йому всі шляхи до відступу, відколи почали з гордістю теревенити про те, як проголосували в останню хвилину, й обговорювати гостроносі туфлі. Хотілося б йому знати, як це так вони не полінувалися. Це було в приміському Сурреї, землі класів А та Б, як висловлювалися соціологи, де паспорти лежать напоготові, а на алеях стоять «рейндж-ровери». «Рейндж-ровери»? Та вони ж ніколи навіть не бачили грязюки, хіба що коли недбало проїжджали по чиїхось газонах пізнього вечора п’ятниці чи коли підвозили своїх маленьких Джонні й Емм до приватних шкіл. Агітація у цих районах вважалася мало не чимось вульгарним. Тут не рахували голосів: їх тут зважували.

— Ще один волован, містере Уркгарт? — перед ним вигулькнула тарілка з глевким тістом, котру тримала товста жінка, бюст якої обтягувала тканина з крупним квітчастим візерунком, у якому, здавалося, ховалися два непосидючі коти.

— Ні, дякую, місіс Моркем. Боюся, що я скоро лусну!

Нетерплячка. Це був недолік, що тягнувся на багато поколінь назад. Уркгарти були шляхетним військовим родом з шотландського Гайлендсу, їхній замок стояв на березі Лох-Несу, та згодом приїхали Макдональди, і нині від нього лишися самі руїни. Уркгартові дитячі спогади зберегли бадьоре, чисте повітря торф’яників, товариство старого ґілі[5], з яким вони лежали годинами у торфі, що відгонив солодкуватим запахом, і підстерігали великого оленя; отак Уркгарт уявляв і свого старшого брата Алістера: як той підстерігав німців у заростях поблизу Дюнкерка. Брат назвав його ФУ, прізвиськом, за яке їх обох часто сварив батько. Він не мав нічого проти, щасливий з того, що міг бігати за братом. Та Алістер не повернувся додому. Мати підупала, так ніколи й не відійшла і жила спогадами про втраченого сина, нехтуючи Френсисом, тож ФУ згодом подався на південь, до Лондона. У Вестмінстер. У Суррей. Покинув свої обов’язки. Мати більше ніколи з ним не розмовляла. Продати свій спадок заради всієї Шотландії було б непростимо, а заради Суррея?

Він зітхнув, навіть усміхнувся. Це була вже вісімнадцята зала зборів за день, і ентузіазм, який підв’язував ранкову піднесеність, вже давно висотався, як нитки. До закриття дільниць лишалося ще сорок хвилин, а останній голос уже віддали. Уркгартова сорочка була наскрізь мокра. Він був стомлений, почувався ніяково, оточений цією ватагою жінок, що бігали за ним із завзятістю спанієля.

Та він досі тримав посмішку на обличчі, тому що його життя мало змінитися, хай яким буде результат. Уркгарт провів роки, підіймаючись кар’єрною драбиною, від рядового члена парламенту, через посаду помічника різних міністрів, а тепер він засідав у Кабінеті як головний парламентський організатор[6],— а це одна з дванадцяти найвпливовіших посад в уряді. Вона забезпечувала йому неперевершений офіс на Даунінг-стріт, 12, за кілька ярдів від офісу самого прем’єр-міністра. Саме за дверима номера 12 два найзнаменитіші британці усіх часів, Веллінгтон і Нельсон, зустрілися вперше й востаннє. Від цих стін віяло історією і владою, яка зараз належала йому.

І все-таки Уркгартова влада не поширювалася безпосередньо з його офісу. Посада головного організатора не надавала повного статусу члену уряду. В Уркгарта не було машини величезного державного департаменту чи велетенської державної служби, щоб керувати; він мав анонімне завдання, безперестанно гарував за лаштунками, не виступаючи з промовами й не даючи інтерв’ю на телебаченні. Людина тіні.

А ще людина дисципліни. Він був наглядачем, чиєю роботою було «давати різки». А це означало, що його не лише поважали, а й боялися. Він був міністром з мережею найчутливіших антен в уряді. Щоб провести голосування, йому день і ніч потрібно знати, де можна знайти його членів парламенту, а це означає, що йому мають бути відомі їхні секрети — з ким вони у змові, з ким можуть спати, чи достатньо вони тверезі, щоб проголосувати, чи їхні руки часом не у когось у кишені чи на чиїйсь дружині. Всі ці гостренькі таємниці були зібрані й зберігалися у чорній книзі, зачиненій у сейфі, й навіть прем’єр-міністр не мав доступу до ключів.

У Вестмінстері така інформація — це влада. Багато хто з Уркгартової партії завдячував продовженням своєї кар’єри здатності його адміністрації вирішувати й подекуди прикривати їхні особисті проблеми. Бунтівні рядові члени чи міністри, яким ставали на заваді амбіції, змінювали свою думку, коли їм нагадували про колишні прояви нерозсудливості, які партія пробачила, та не забула. Дивовижно, якими поступливими ставали політики, коли стикалися з перспективою конфлікту їхнього публічного й приватного життя! Еге ж, навіть ця диспепсична стафордширська людинка, секретар міністерства транспорту, який планував виступити на конференції з промовою, задалекою від кола його обов’язків і заблизькою до поля прем’єр міністра, взявся за розум. Усе, що для цього знадобилося,— дзвінок додому до його коханки з м’юзу[7], а не до помешкання сімейства.

— Френсисе, як у дідька ви знайшли мене тут?

— Ой, Кіте, невже я помилився? Мені дуже прикро, я хотів переговорити з вами щодо вашої невеликої промови, але, здається, шукав номер не у тих рахунках.

— Що ви маєте на увазі, хай йому?

— А ви хіба не знаєте? Ми ведемо два обліки. Один — офіційний, а другий... Та не переймайтеся, ми тримаємо нашу маленьку чорну книжечку під дуже ретельним наглядом. Такого більше не повториться...— Пауза, а потім: — Правда ж?

Транспортний секретар зітхнув — це був звук, повний меланхолії і провини.

— Ні, Френсисе, не повториться, чорти б його вхопили.

Ще один грішник прийшов до швидкого покаяння.

Партія була в боргу перед Френсисом Уркгартом, усі це знали. І після цих виборів буде саме час попросити сплатити борг.

Уркгарта несподівано повернула до реальності одна з його відданих леді. В очах у неї було збудження, щоки зашарілися, подих важкий від кислого духу сендвічів з яйцем і крес-салатом, її відчуття сором’язливості й обачності притлумлене спекою і клопотами дня.

— Скажіть, містере Уркгарт, які у вас плани? Будете балотуватися на наступні вибори? — поспішно спитала вона.

— Що ви маєте на увазі? — відповів він вражено, його очі зблиснули від образи.

— Ви думаєте про пенсію? Вам же шістдесят один, так? На наступних виборах шістдесят п’ять, ба й більше,— провадила вона.

Він, високий і кощавий, низько схилився, щоб зазирнути їй просто в обличчя.

— Місіс Бейлі, я ще при тямі, а у деяких суспільствах мій політичний розквіт тільки починався б,— проказав він крізь стиснені губи, на яких не лишилося і сліду добродушності.— В мене досі повно роботи. Є речі, яких я ще хочу досягти.

Він відвернувся від неї, не потурбувавшись приховати своє нетерпіння, навіть при тому, що глибоко всередині знав: вона має рацію. Яскраво-рудий колір волосся його молодості давно зійшов, золото стало сріблом, як він полюбляв жартувати. Ніби для компенсації, Уркгарт носив дещо задовге волосся. Його сухорляве тіло більше не заповнювало костюми традиційного крою так щільно, як раніше, а блакитні очі з плином стількох зим охололи. У переповненій кімнаті його зріст і пряма постава створювали вишуканий образ, та один міністр, розлютившись на нього, якось сказав, що його посмішка нагадує ручку урни для захололого попелу. «Тож хай той попіл згодом стане твоїм, старий ти покидьок»,— відрубав той чоловік. Уркгарт проминув буйство середнього віку й не міг цього приховати, навіть від самого себе. Досвід більше не був союзником.

Скільки років він спостерігав, як молодші й менш талановиті чоловіки робили швидші зрушення? Скільки разів він утирав їм очі, підтирав сраки, ховав їхні секрети подалі від людського ока, щоб тільки розчистити їм шлях? Ще б пак, вони перед ним в боргу! В нього досі є час зробити свій прорив, та і він, і місіс Бейлі обоє знають, що небагато.

І навіть після того, як він відвернувся від неї, вона все одно переслідувала його, розповідаючи про запропоновану односторонню систему для торгового центру на Гай-стріт. Він благально підвів очі й зміг впіймати погляд своєї дружини, Мортіми, нав’язливо втягнутої в банальні теревені у дальньому кінці кімнати. Один цей погляд сказав їй, що порятунок занадто затримався, тож вона побігла до чоловіка.

— Дами, вибачте нас, будь ласка, але нам потрібно повернутися до готелю й перевдягтися перед підрахунком. Я просто не можу висловити вам усю нашу вдячність за допомогу. Ви знаєте, якими незамінними ви є для Френсиса.

Уркгарту навіть вдалося вичавити посмішку до місіс Бейлі, однак була ця посмішка як та одноденка, настільки коротка, що майже зійшла ще до того, як її вдалося розгледіти, та все-таки достатня для відновлення стосунків. Уркгарт швидко підійшов до дверей. Саме прощався з хазяйкою, коли секретарка його виборчої комісії, яка заклопотано робила швидкі нотатки, говорячи в телефонну слухавку, раптом махнула йому зупинитися.

— Саме роблю остаточне опитування, Френсисе,— пояснила вона.

— А мене дивує, чому цього не зробили ще годину тому.

В її погляді майнув один з найслабших виразів подиву, який зійшов, можна сказати, навіть не досягши очей.

— Цього разу все виглядає не так радісно, як попереднього,— сказала вона, зашарівшись від докору.— Багато з наших прихильників, здається, лишаються вдома. Важко передбачити, але я підозрюю, що хвиля піде на спад. Не можу сказати наскільки.

— До дідька їх. Люди заслужили на порцію опозиції наступні кілька років. Може, це допоможе їм підняти свої гузна.

— Любий,— заспокоїла його дружина, як вона це робила безліч разів до того,— це й так доволі щедро. З більшістю близько двадцяти двох тисяч ми можемо дозволити собі один невеличкий спад, правда ж?

— Мортімо, я не хочу розщедрюватися. Мені спекотно, я втомився і вже достатком наговорився про попередні опитування. Заради бога, забери мене звідси.

Він зробив великий крок, а вона розвернулася, щоб помахати на прощання і на знак подяки переповненій кімнаті,— і саме встигла побачити падіння лампи на підлогу.

Атмосфера контрольованої загрози, що зазвичай заповнювала кабінет редактора, зійшла, а її змінило зависле відчуття паніки, що грозило от-от вийти з-під контролю. Перший випуск уже давно пішов у друк, а на першій шпальті красувався заголовок «У ТЕПЛІ Й ДОБРІ!». Але це було о шостій вечора, за чотири години до закриття дільниць. Редактор газети «Дейлі кронікл» вирішив ризикнути з результатом виборів, щоб бодай якось розігріти інтерес до видання, коли воно потрапить на вулиці. Якщо він вгадає, то його новина буде перша. Якщо ж помилиться — по шию вгрузне в канаві з алігаторами.

Це були перші вибори Ґревіла Престона як редактора, й він не почувався затишно. Його знервованість виявлялася у постійній зміні заголовків, невтомних вимогах останніх оновлень від політичних оглядачів і щораз огиднішій лайці. Усього за кілька місяців до цього його призначив новий власник «Кронікла», давши одне просте і лаконічне завдання: «Домогтися успіху». Провал не розглядався у контракті, й Престон знав, що не отримає другого шансу — до нього виявлять не більше жалю, ніж він виявляв до тих, хто працював у «Кроніклі». Вимоги бухгалтерів до швидкого фінансового зростання потребували безжалісного скорочення, і багато кого з керівного складу «оптимізували» й замінили менш досвідченими й набагато дешевшими кандидатами. Це було чудово для фінансового результату, але вибило геть усе лайно з моралі. Чистка залишила відчуття неспокою у тих, хто залишився, замішання у читачів, а у Престона — постійне усвідомлення неминучої долі, яке власник навіть і не збирався розсіювати.

Престонова стратегія збільшення накладу вже вивела газету на даунмаркет[8], та обіцяний урожай досі не зібрали. Престон був низеньким чоловіком, який прийшов у газету з аурою Наполеона, але Наполеона такого худого, аж йому знадобилися підтяжки, щоб підтримувати штани, і потоки кави, щоб тримати очі розплющеними. Колись гладенький і спокійний вид почав змиватися незліченними краплями поту, який збирався на лобі, аж окуляри у важкій оправі зісковзували з носа. Пальці, що колись барабанили в задумі, тепер клацали від нетерпіння. Натужні спроби випромінювати владу з’їла внутрішня невпевненість: Престон більше не був певен, що зможе скористатися нагодою — жодною. Навіть припинив джиґати свою секретарку.

А зараз він відвернувся від кількох телевізорів, які мерехтіли, поставлені один на один, попід стіною кабінету, задля того щоб поговорити з працівницею, через яку він переживав тяжкі часи.

— Як ти в дідька знаєш, що все йде не так? — закричав він.

Меті Сторін не хотіла відступати. В двадцять вісім років вона була наймолодшим працівником відділу політичних новин — прийшла на зміну одному з головних кореспондентів, якого незлюбили бухгалтери за його звичку проводити інтерв’ю за тривалими обідами в «Савої»[9]. Незважаючи на свою молодість і нещодавній переїзд, Меті мала тверді переконання, які чимало неадекватних чоловіків сприймали за впертість. Вона звикла, що на неї кричать, і не цуралася гаркнути у відповідь. Все-таки вона була Престонового зросту і «майже така ж гарна», як вона часто в’їдливо жартувала щодо нього. Що з того, що він здебільшого витріщався на її груди? Завдяки цьому вона отримала роботу й кілька випадкових перемог у їхніх сварках. Вона не вбачала у ньому сексуальної загрози. Надто добре вона знала його секретарку, а домагання від низеньких чоловіків у вогненно-червоних підтяжках — ціна, яку вона згодилася заплатити, приїхавши на південь. Вижити тут — і можна робити кар’єру будь-де.

Вона повернулася до нього, в обороні засунувши руки до кишень своїх по-стильному мішкуватих штанів. Вона говорила повільно, сподіваючись, що голос не зрадить її знервованості.

— Ґреве, кожен урядовець, з яким я розмовляла за останні дві години, каже, що прогнози падають. Я телефонувала голові комісії на окрузі прем’єр-міністра, і він каже, що явка на дільниці на п’ять відсотків менша. Це навряд чи свідчить про вотум довіри. Там, на вулицях, щось відбувається, це можна відчути. Уряд зараз не в теплі, й уже точно не в добрі, чорт забирай.

— Тож?

— Тож наша стаття аж надто роздута.

— Лайно. А опитування під час виборів показали, що уряд летить у тепло сраними милями, а ти хочеш, щоб я змінив передовицю, засновуючись на... чому? Жіночій інтуїції?

Меті знала, що причиною його ворожості є знервованість. Усі редактори живуть на межі; головне тут — не показувати цього. А Престон показував.

— Окей,— провадив він,— на минулих виборах у них була більшість з понад сотнею місць. Тож скажи мені, що підказує тобі твоя жіноча інтуїція, бо це станеться вже завтра. Попередні опитування дають близько сімдесятьох місць. Що думає крихітка Меті Сторін стосовно цього?

Вона підійшла до нього навшпиньках, щоб можна було поглянути на нього згори вниз.

— Якщо хочеш — довіряй опитуванням, Ґреве, але вони не відображають настрої на вулиці. Поміж прихильниками уряду немає ентузіазму. Вони не прийдуть. Це потягне більшість донизу.

— Та ну,— огризнувся він.— І на скільки ж?

Вона не могла стояти навшпиньках вічно. Повільно струснула головою, щоб підкреслити власну передбачливість, і біляве волосся торкнулося плечей.

— Тиждень тому я б сказала — десь із п’ятдесят місць. Зараз гадаю — менше,— відповіла вона.— Можливо, значно менше.

— Господи, та куди ж іще менше! Ми ж підтримували тих засранців увесь час. Має ж бути результат.

Від тебе також чекають результату, подумала вона. Усі знали, де стоїть їхній редактор: в самісінькому центрі одного з найбільших боліт на Фліт-стріт[10]. Єдиним твердим політичним переконанням Престона було те, що його газета не могла дозволити собі опинитися у програші, та й то це переконання не було його власним, а нав’язаним новим кокні-власником, Бенджаміном Лендлесом. Однією з його рідкісних привабливих рис було те, що він ніколи не соромився й не намагався приховати свою думку: завжди виставляв її напоказ. Як він постійно нагадував своїм уже й так невпевненим працівникам, завдяки антимонопольній політиці уряду легше купити десять нових редакторів, аніж одну газету, «тож ми не дратуватимемо уряд, підтримуючи іншу силу, бляха».

Лендлес дотримав свого слова. Він надав усю свою численну армію газет до послуг урядового табору, а все, чого він очікував у відповідь,— правильного результату виборів від уряду. Звісно, це було нерозсудливо, та Лендлес ніколи не вважав, що розсудливістю можна взяти гору над своїми підлеглими.

Престон повернувся до перегляду телевізорів, чекаючи кращих новин. Меті спробувала ще раз. Вона сіла на ріг величезного редакторського столу, порушивши стос з опитуваннями громадської думки, на яку він так сліпо покладався, й повела своєї.

— Послухай, Ґреве, дивись у перспективу. Коли Маргарет Тетчер нарешті випала з обойми і їй довелося вийти на пенсію, всі ринулися на пошуки нового стилю. Потрібна була нова манера. Щось не таке різке, не таке владне; всі вже й так натерпілися митарств і кпин тої клятої баби...— (Кому ж як не тобі розуміти це, подумала вона).— Тож і обрали Колінґриджа, бо в телевізорі він здавався упевненим, був чемний з бабусями і, швидше за все, не став би суперечливою фігурою,— вона недбало знизала плечима.— Проте вони втратили позиції. Це брудна політика, тож у них більше не залишилось енергії й ентузіазму. В його кампанії стільки ж завзяття, як у вчителя недільної школи. Якби він порозводився про банальності ще сім днів, то, по-моєму, навіть його дружина проголосувала б за когось іншого, щоб тільки змінити щось.

Престон відвернувся від телеекранів, потираючи підборіддя. Нарешті, здавалося б, він почав слухати. Вже вдесяте за вечір Меті стало цікаво, чи користується він лаком, щоб підтримувати своє ретельно зачесане волосся в ідеальному стані. Вона запідозрила, що в нього розвивається плішина. Безперечно, він користується щипчиками для брів.

Він повернувся до розмови:

— Окей, обійдімося без містики і оперуймо чіткими цифрами, гаразд? Якою буде більшість? Вони матимуть її чи ні?

— Передчасно казати, що ні,— відповіла вона.

— От і не хочу я, бляха, нічого казати передчасно, Меті. Будь-яка більшість мене влаштує. Чорт, та в такій ситуації це вже досягнення. Справді історичне. Чотири перемоги поспіль, такого ще не було. Тож першу шпальту не міняємо.

Престон швидко підбив підсумок, наливши келих шампанського з пляшки, що стояла у нього на книжковій полиці. Меті він нічого не запропонував. Почав порпатися в паперах, щоб відволіктися, та Меті так просто не спекаєшся. Її дід був сучасним вікінгом, який у буремні перші місяці 1941-го перетнув Північне море у напівзатопленому фінському човні, щоб утекти з окупованої нацистами Норвегії й приєднатися до Королівських ВПС. Меті успадкувала від нього не лише свою вроджену скандинавську зовнішність, а й твердість духу, яка не завжди подобалася неадекватним чоловікам. Але якого дідька!

— Просто спинися на хвильку й постав собі питання, чого нам очікувати від ще чотирьох років Колінґриджа,— кинула виклик Меті.— А може, він занадто милий, як на прем’єр-міністра. Його програма настільки легенька, що просто пішла по вітру ще під час кампанії. Він не представив жодних нових думок. Його єдиний план — це схрестити пальці й сподіватися, що росіяни чи профспілки не зіпсують повітря аж надто гучно. По-твоєму, це те, чого справді хоче вся країна?

— Елегантно подано, як завжди, Меті,— дорікнув Престон, укотре виказуючи поблажливість.— Але ти помиляєшся. Клієнтам потрібна консолідація, а не переворот. Вони не хочуть, щоб іграшки вилітали з візка щоразу, як вони виходять погуляти з дитиною,— він змахнув пальцем, ніби диригент, який повертає музиканта, що збився, назад до теми.— Тож нема нічого поганого у ще кількох роках теплого пива і крикету. А повернення нашого приятеля Колінґриджа назад на Даунінг-стріт — це взагалі чудово!

— Та це ж просто смерть, чорт забирай,— гиркнула вона, розвертаючись іти.

Розділ третій

Ісус казав нам прощати ворогів наших, і хто я такий, щоб сумніватися у Всемогутньому? Але у цій безмежній мудрості Він ні хріна не згадав за прощення друзів наших чи принаймні всіх наших рідних. І я радий слідувати Його пораді в цьому питанні. В будь-якому разі, коли до цього доходить, мені набагато легше пробачити себе.

Автобус номер 88 збудив Чарльза Колінґриджа, прогуркотівши поряд, аж задвигтіли шибки. Маленька однокімнатна квартира над туристичною агенцією в Клепгемі була не тим, що більшість людей очікує побачити у брата прем’єр-міністра, а радше необхідністю скорочення витрат. Оскільки в барі в нього закінчилися гроші, йому довелося прийти додому перепочити. Зараз він розкинувся у кріслі, досі у зім’ятому костюмі, хоча краватки вже не було.

Він поглянув на свій старий наручний годинник і вилаявся. Проспав чотири години, та досі почувався виснаженим. Якщо не поквапиться, то проґавить вечірку, та спершу треба випити, щоб зібрати себе докупи. Він налив собі велику порцію горілки, вже навіть не «Смірноф», а звичайного бренду з місцевого супермаркету. Все одно з перегару цього не чути.

Він узяв склянку до ванної й занурився у гарячу воду, даючи їй час зробити свої дива з його стомленими кінцівками. Віднедавна вони, задавалося, належать якійсь абсолютно іншій людині. Мабуть, старію, сказав він собі.

Він став перед дзеркалом, намагаючись виправити наслідки останнього запою. Він побачив батькове обличчя, вічно докірливе, яке спонукає його до мети, завжди надто далекої, і вимагає відповіді, чому йому ніколи не вдавалося робити все так, як його молодший брат Генрі. У них обох були однакові можливості, вони ходили до однієї школи, але Гел чомусь завжди у всьому переважав і зрештою затінив брата і в кар’єрі, і в шлюбі. Чарльз не відчував образи за це, він був щедрою душею — аж надто щедрою й поблажливою. Та й Гел завжди був поруч, пропонував допомогу, коли брат її потребував, приходив з порадою й підставляв плече, щоб поплакатися, коли пішла Мері. Хіба вона не кидала йому в обличчя успіхи Гела? «Ти на таке не здатен! Ти взагалі ні на що не здатен!» Та й у Гела стало набагато менше часу перейматися проблемами інших, відколи він потрапив на Даунінг-стріт.

Змалечку вони ділилися всім; у юності вони досі багато чим ділилися, іноді навіть подругами. І машиною, однією з перших «міні», поки Чарльз не заїхав на ній у канаву, а потім хитаючись переконував молодого полісмена, що причиною його нестійкості є шок і травма, а не алкоголь. Але тепер у Геловому житті лишилося мало місця для старшого брата, і Чарлі відчував... а що він відчував, глибоко всередині, коли дозволяв собі бути чесним? Злість, смердючу однопляшкову лють — не на Гела, звісно ж, а на своє життя. У нього нічого не склалося, й він не розумів чому.

Він провів лезом по старих порізах на своєму обвислому обличчі й почав складати шматки докупи. Волосся зачесане над лисіючою маківкою, свіжа сорочка й нова чиста краватка. Скоро він буде готовий до торжеств виборчої ночі, до яких його родинні зв’язки досі давали йому доступ. Кухонним рушником по черевиках — і вони знову виблискують, він уже майже готовий. Ще один погляд на годинник. О, все йде добре. Є час трохи випити.

На північ від річки, на околицях Сохо, таксі застрягло у пробці. Там і так завжди були затори, та ніч виборів, здавалося, викинула на вулиці додаткову юрбу гультіпак. На задньому сидінні Роджер О’Ніл хрускотів пальцями від нетерпіння, безсильно дивлячись, як мотоцикли і пішоходи прошмигували повз. Його неспокій зростав, він не мав багато часу. У нього інструкції. «Бігом сюди, Родже,— сказали йому.— Ми не можемо чекати всю кляту ніч, навіть на тебе. А раніше вівторка ми не повернемося».

О’Ніл не отримував, та й не чекав привілейованого ставлення; він ніколи не намагався вмикати начальника. Він був головою рекламного відділу партії, та сподівався, що про це, боже збав, не знають. Були часи, коли він уже гадав, що його впізнали, побачили фото в газетах, та коли параноя спадала, він усвідомлював, що ці люди ніколи не читали жодної газети, не те щоб голосувати. Що важить політика для цих людей? Та тим, чим вони опікуються, міг би займатися сраний Гітлер. Яка різниця, хто в уряді, коли є так багато нічийних неоподаткованих грошей?

Нарешті таксі вдалося трохи просунутися через Шефтсбері-авеню й виїхати на Вордор-стріт, лише щоб натикнутися на ще одну стіну суцільного трафіку. Чорт, Роджер не встигне. Він різко розчинив двері.

— Пройдуся пішки,— гукнув він водієві.

— Вибачте, друже. Це не моя провина. Стояти в такій пробці влітає мені в копійку,— відповів водій, сподіваючись, що нетерплячка його клієнта не дасть йому забути про чайові.

О’Ніл вистрибнув на дорогу, втиснув купюру в руку водієві й ухилився від чергового мотоцикліста, проминаючи численні лабіринти піпшоу і китайських ресторанів до вузького діккенсівського провулку, обрамленого високими купами сміття. Протиснувшись між пластиковими сміттєвими пакетами й картонними коробками, він помчав. Він був не в найкращій формі, тож аж ноги заболіли, та йому було неподалік. Досягти Дін-стріт, він звернув ліворуч і за двісті ярдів пірнув у вузький вхід одного з м’юзів Сохо, яких більшість людей не помічають, у пошуках розваг пильнуючи, як би вхилитися від транспорту. На головній вулиці м’юз виходив на маленьке подвір’я, зусібіч оточене майстернями й гаражами, влаштованими в переобладнаних вікторіанських складах. Двір був порожній, тіні глибокі. Кроки відлунювали на камінцях, поки Роджер поспішав до маленьких зелених дверей у дальньому, найпохмурішому закуті подвір’я. Перш ніж увійти, він зупинився роззирнутися. Він не постукав.

Спливло менше трьох хвилин, коли він вийшов. Не дивлячись по боках, він поквапився назад у натовп Дін-стріт. Хай заради чого він приходив, це вочевидь був не секс.

За цегляним фасадом штабу партії на Сміт-сквер, навпроти вапнякових веж церкви Святого Івана, атмосфера була навдивовижу пригнічена. Протягом останніх тижнів це було місце невпинної діяльності, але в сам день виборів війська розійшлися, скерувавшись на виборців, ці далекі аванпости політичного світу, намагаючись зібрати останніх новонавернених для своєї мети. На цей час більшість із тих, хто лишився, вечеряли у ресторанах чи клубах неподалік, намагаючись випромінювати впевненість, раз по раз вдавалися в обговорення останніх чуток щодо явки виборців, екзит-полів і критичної кількості посад. Мало хто з них мав апетит, і вже скоро вони посунули назад, проштовхуючись через численні натовпи глядачів, за кордони поліції, повз дедалі більші купи обпаленої мошкари.

За останній місяць ці кабінети стали надто людні, перегріті й до неможливого безладні, та завтра все буде інакше. Вибори — це час змін і людської пожертви. До вихідних, незалежно від результату, багато хто з них залишиться без роботи, але майже всі повернуться за більшим, присмоктавшись до соска влади. А зараз вони зачаїлися у стані, який нагадує нескінченне очікування.

Біг-Бен вибив десяту. Кінець. Кабінки для голосування зачинилися, й тепер жоден заклик, роз’яснення, атака, інсинуація, наклеп чи жахливий бедлам не вплине на результат. Коли фінальний дзвін старої годинникової вежі розтанув у нічному повітрі, кілька працівників партії потисли одне одному руки в мовчазному засвідченні поваги до гарно зробленої роботи. Наскільки гарно зробленої, буде ясно дуже скоро. І, як і в багато попередніх вечорів, ніби виконуючи релігійний ритуал, вони перемкнули свою увагу на екрани з новинами і знайомим голосом сера Алістера Вернета. Він з’явився, ніби той сучасний Мойсей, зі своїм підбадьорливим тоном і рум’яними щоками, хвилястим срібним волоссям і краплиною освітлення позаду, якраз достатньою для створення ефекту ореолу.

— Доброго вечора,— почав він голосом, схожим на спокійний плин струмка.— Виборча кампанія закінчилася. Буквально кілька секунд тому виборчі дільниці по всій країні зачинили свої двері, й ми очікуємо народного вердикту. Перший результат очікується вже за сорок п’ять хвилин. А вже за мить ми перейдемо до прямого ефіру з прем’єр-міністром, Генрі Колінґриджем, у його Ворикширському окрузі, та лідером опозиції в південному Вельсі. Та спершу — ексклюзивний екзит-пол від ITN, проведений «Harris Research International» на виході зі ста п’ятдесяти трьох виборчих дільниць по всій країні протягом сьогоднішнього голосування. Він дає такі дані...

Найголовніший теледиктор країни відкрив великий конверт так шанобливо, ніби цей пакет А4 з манільського паперу містив свідоцтво про його смерть. Дістав велику картку й поглянув на неї. Не надто швидко, але й не надто повільно, він знову підвів очі до камер, тримаючи свою тридцятимільйонну конгрегацію в долоні, злегка дражнячи її. Він мав право на цей момент. Після двадцяти восьми років і дев’яти загальних виборів у ролі телеведучого він заявив, що ці вибори будуть останні.

— Попередні результати ексклюзивного екзит-полу ITN — наголошую, попередні, а не остаточні — такі...— Він ще раз поглянув на картку, щоб переконатися, що він все правильно прочитав.

— Ну ж бо, старий ти педик!

Голос пролунав десь зі сміт-скверського комплексу; звідкілясь долинув звук корку з пляшки шампанського, відкритої у передчасному святкуванні; та більшість людей стояла у цілковитій тиші. Вершилася історія, й вони були її частиною. Сер Алістер поглянув на них, змусив чекати на один удар серця довше.

— ...уряд переоберуть з більшістю в тридцять чотири місця.

Будівля аж задвигтіла, коли ревище тріумфу змішалося з полегшенням, що виверглося зсередини. Тридцять, бляха, чотири! Це перемога, а коли ти у грі на смерть, то важить лише перемога, а не як минула сама гра чи наскільки близьким був результат. З’явився час для подальших тверезих роздумів, для того, щоб історія винесла свій вердикт; та до дідька історію — на ту мить цього достатньо для виживання. По всіх кутках блищали сльози радості, виснаження і полегшення, яке багато хто вважав кращим за оргазм, ба, на погляд кількох бувалих, значно кращим.

Екран на хвильку розділився на німі кадри партійних лідерів, які слухали результати. Колінґридж кивав, приймаючи перемогу, з усмішкою заслабкою для задоволеної, тоді як широка посмішка його опонента, який похитував головою, не залишала жодних сумнівів глядачам, що опозиція ще дасть суперникам понюхати табаки. «Заждіть і ще побачите»,— проказував він тріумфуючи. Потім його губи знову ворухнулися, промовляючи щось таке, що люди, які вміють читати по губах, сприйняли за валійську. Два слова, обидва дуже непристойні.

— Лайно! — Престон волав, волосся спадало йому на очі, розкриваючи таємниці лискучого скальпу під ними.— Що вони, в сраку, накоїли?

Він поглянув на зіпсоване перше число видання й заходився люто шкрябати в блокноті. «Урядову більшість пошматовано!» — спробував він. Пошпурив аркуш у кошик для сміття.

— «Зарано для результатів»,— запропонувала Меті, намагаючись приховати всі натяки на вдоволення.

— «Колінґридж проходить зі скрипом»,— спробував редактор ще раз.

Усе полетіло у кошик.

Він відчайдушно озирнувся у пошуках допомоги і натхнення.

— Зачекаймо,— порадила Меті.— До перших результатів ще півгодини.

Розділ четвертий

Натовп вульгарний. Завжди підігруй натовпу, піднось обивателя, нехай має себе за принца.

Не чекаючи перших результатів, святкування у рекламній агенції партії вже йшли повним ходом. З упевненістю людей з позитивним мисленням, працівники компанії «Merrill Grant & Jones» три години тіснилися у приймальні агенції, щоб спостерігати історію в її творенні, бачити кожну її зморщечку, спроектовану на два величезні телеекрани. Ріка шампанського лилася, заливаючи нескінченний запас чиказької піци й біг-маків, а прогнози кардинально зменшеної більшості лише пришпорювали присутніх до гарячковіших дій. Уже навіть у цю ранню годину стало зрозуміло, що два фікуси, які прикрашали приймальню вже кілька років, не переживуть цієї ночі; цілком імовірно, що й кілька молодих секретарок також не витримають. Більшість мудрих голів ще розраховували свої сили, та причин практикувати надмірну стриманість було небагато. Рекламники не практикують стриманості. Тим паче, сам клієнт подавав грізний приклад.

Подібно до багатьох експатрійованих дублінських шукачів пригод, Роджер О’Ніл був відомим за свою кмітливість, нестримну здатність до перебільшення і невичерпну цілеспрямованість у тому, щоб бути причетним до всього. Його енергійність була настільки неосяжна, а захоплення такі розмаїті, що ніхто не міг бути достоту певен, чим він займався, поки не вступив до партії,— щось пов’язане зі зв’язками з громадськістю чи телебаченням, як вважали; а ще ходили чутки про проблему зі Службою внутрішніх доходів, чи то з ірландською Гардою[11],— та він підвернувся, коли саме звільнилася посада голови відділу реклами, й обійняв її, демонструючи шарм і здібності, які живилися нескінченним запасом «Голуазу» й горілки з тоніком.

Замолоду він подавав великі надії як півзахисник на регбійному полі, та цьому таланту не судилося розкритися через його індивідуалістський стиль, що не пасував до командних ігор. «З ним на полі,— скаржився його тренер,— у мене є дві команди: Роджер і решта чотирнадцять. До сраки його». Тож Роджер добряче побував у сраці в багатьох епізодах свого життя, аж поки Доля не всміхнулася йому й не привела на Сміт-сквер. У сорок років він невимовно дивував своїм темним волоссям, яке нині вже помітно сивіло, і м’язами, що давно втратили тонус, та О’Ніл відмовлявся визнавати очевидність свого середнього віку, ховаючи його під ретельно підібраним гардеробом, який він носив з навмисною недбалістю, що якнайкраще виставляла напоказ дизайнерські лейбли. Його нонконформістський підхід і протяжний ірландський акцент не завжди забезпечували йому прихильність верхів Партії,— «Суцільне лайно без кінця і краю», як одного разу гучно зауважив один з них,— проте решта були просто скорені його незвичайною бадьорістю.

Його шлях через терни значно полегшувала секретарка. Пенелопа («Привіт, я Пенні») Гай. П’ять футів і десять дюймів[12], захопливий вибір одягу і неймовірна фігура. Був ще один аспект, що вирізняв її з-поміж вестмінстерського натовпу. Вона була чорношкіра. Не смаглява й не темна, а чорного опівнічного відтінку, від якого її очі мерехтіли, а посмішка сповнювала всю кімнату. Секретарка мала університетський ступінь з історії мистецтва й навички стенографування зі швидкістю 120 слів на хвилину, а ще була безжально практична. Коли вона вперше з’явилася з О’Нілом, неминуче послідувала хвиля пліток, та Пенелопина непідробна дієвість якщо не повністю підкорила, то змусила замовкнути Хому Невірного; хоча їх і досі лишалося багато.

А ще вона була надзвичайно скритна. «У мене є особисте життя,— пояснювала вона, коли в неї питали.— І так все й залишиться».

А зараз у «Merrill Grant & Jones» — «Грець і Шмон», як їх називала Пенні — вона без зайвих зусиль тримала в центрі уваги кількох повнокровних рекламних закупників і заступника креативного директора, в той сам час стежачи, щоб О’Нілова склянка й сигарети завжди були напохваті, але чітко нормовані. Вона не хотіла, щоб він перебрав, не в цю ніч усіх ночей. Саме в цей час він вгризся у керівного директора агенції.

— Майбутнє починається саме тут, Джеремі. Не можна спускати його з очей. Цей аналіз потрібен нам якнайшвидше. Він покаже, наскільки ефективними були наші старання, якою гарною була реклама, який вплив ми мали, наскільки досягли наших виборців. Якщо ми переможемо, я хочу, щоб усі знали, що цим вони завдячують саме нам. Якщо ж пограємо — допоможи нам Господь...

Він раптом несамовито чхнув.

— Чорт! Вибач. Клята сінна лихоманка. Та якщо ми програємо, я хочу показати всьому сраному світу, що ми здолали суперників на раз-два у своїй комунікаційній грі, а прогоріла сама лише політика.

Він нахилився ближче, аж вони майже торкалися чолами.

— Ти знаєш, що нам потрібно, Джеремі. Під ударом зараз ще й наша репутація, не тільки політиків, тож не просри її. Переконайся, що все буде готово не пізніше ранку суботи. Я хочу, щоб це потрапило до недільних газет і щоб воно вражало, як срака у актриси.

— А я гадав, що креативний тут я,— відповів Джеремі, відпиваючи шампанське.— Але ж у нас небагато часу.

О’Ніл знизив голос, нахилився ще ближче, аж рекламник відчув кислинку французького тютюну в його віддиху.

— Як не можеш отримати цифри — вигадай їх, дідько. Всі будуть і так надто стомлені, щоб приглядатися до них, та якщо ми потрапимо туди найперші й зробимо це гучно, то все буде гаразд.

Він спинився висякатися, що анітрохи не полегшило очевидного дискомфорту його співрозмовника.

— І не забудь про квіти. Я хочу, щоб ти з самого ранку надіслав найбільший букет, який зможеш знайти, дружині прем’єра на Даунінг-стріт. У формі гігантської літери «К». Переконайся, що вона отримає його, тільки-но прокинеться.

— Від тебе, звісно ж.

— Вона дуже засмутиться, якщо їх не буде, бо я вже пообіцяв вислати. А ще я хочу, щоб телекамери зняли, як їх доставляють.

— І щоб усі знали від кого,— додав співрозмовник.

— Ми всі разом у цьому, Джеремі.

Правда, лише з твоїм іменем на картці, мало не додав Джеремі, але не зробив цього. Можна було перегнути з відвертістю. Він уже встиг звикнути до нескінченних монологів свого клієнта, як і до незвичних інструкцій і процедур звітування, яких вимагав О’Ніл. Політична партія відрізнялася від решти клієнтів: вона грала за іншими, подекуди небезпечними, правилами. Проте останні два роки роботи з ними забезпечили Джеремі та його молодій агенції більш ніж достатньо публічності, щоб він зміг придушити затяжні сумніви. Та все-таки, поки він знервовано очікував результатів, його вразив німий страх: Джеремі подумав про те, що станеться, як вони програють. Незважаючи на завіряння О’Ніла, що всі вони в одному човні, він не мав жодних сумнівів — саме агенцію зроблять цапом-відбувайлом. Усе виглядало зовсім інакше, коли вони тільки-но розпочали свою роботу й опитування прогнозували комфортну перемогу, та ця впевненість почала випаровуватися з результатами екзит-полів. Джеремі працював у індустрії образів, де репутації в’янули, ніби вчорашні квіти.

О’Ніл продовжував торохтіти, кипучий, невгамовний, аж поки їхню увагу не поглинув шестифутовий образ сера Алістера, який у цю мить тримався за вухо, схиливши голову набік. Йому щось передавали у навушник.

— А зараз, я гадаю, ми готові до перших результатів цього вечора. Знову Торбей, підказують мені. Б’є всі рекорди. Минуло лише сорок три хвилини від закриття дільниць, а я вже бачу, як кандидати збираються за спиною голови комісії. Переходимо до висвітлення наживо...

Зал зборів, Торбей. Вікторіанський, людний, вологий, відчайдушно спекотний, тріскотить від напруги. Пачки порахованих бюлетенів лежать на столах-козлах, а порожні чорні й мідні урни для голосування лежать оддалік. На сцені з іншого боку, поміж куп гіацинтів і хлорофітумів, розет і мерських регалій, зібралися кандидати. Мали оголосити перші результати, та сцена радше нагадувала сільську пантоміму, аніж вибори: обіцянка висвітлення національними медіа привабила більшу, ніж зазвичай, кількість дивакуватих кандидатів, і вони силкувалися упіймати момент, розмахуючи кульками й барвистими капелюхами, щоб лише привернути до себе увагу камер.

Кандидат від «Саншайн», з голови до ніг одягнений у ядуче-жовтий леопард, навмисне стояв просто перед представником Торі, вбраним у чорний костюм, вимахуючи великим безглуздим пластиковим соняшником. Торі, у тісному костюмі, з підстриженим заради такої події волоссям, спробував відійти лівіше, щоб уникнути цієї перешкоди, та лише наскочив на чоловіка з Національного фронту, який саме розпалював невелику колотнечу серед натовпу, здійнявши зціплений кулак на татуйованій руці. Торі, в надії вчинити правильно, але не певний, що передбачає звід правил кандидата у таких ситуаціях, неохоче ретирувався до соняшника. А тим часом молода жінка, представниця партії «За чистоту наших морів», вбрана у синьо-зелену шифонну сукню, ходила перед усіма туди-сюди, тягнучи за собою ярди тканини, що збурювалася, ніби припливна хвиля.

Мер прокашлявся у мікрофон.

— Дякую, леді та джентльмени. Я, як голова виборчої комісії округу Торбей, хотів би заявити, що голоси, віддані на виборах, розподілилися наступним чином...

— Тож ми вже маємо такі результати з барвистого Торбею,— вклинився могильний голос сера Алістера.— Уряд утримує лідируючі позиції, щоправда, зі скороченою більшістю й від’ємною похибкою, як каже комп’ютер, у вісім відсотків. Що це може означати, Пітере? — запитав диктор, коли екран перемкнувся на коментатора.

На екрані з’явилася пом’ята фігура у оксфордському твідовому костюмі й окулярах.

— Це значить, що екзит-пол майже достовірний, Алістере.

Розділ п’ятий

Політика вимагає жертв. Жертв інших людей, звісно ж. Чого тільки можна досягти, пожертвувати собою заради своєї країни, та завжди отримаєш більше, дозволивши іншим зробити це першими. Витримати момент, як завжди каже моя дружина, це все.

— Чудове шоу, Роджере, правда? Знову більшість. Навіть не можу передати, наскільки я схвильований. Яке полегшення! Я задоволений. Усім. Гарна робота. Дійсно гарна!

Нестримний ентузіазм голови одного з провідних бізнес-клієнтів «Грець і Шмон» вихлюпнувся в обличчя О’Ніла без жодного видимого ефекту. Товстозадий промисловець насолоджувався, пітнів, усміхався; вечір перетворювався на запальну вечірку на честь перемоги, незважаючи на те, що уряд щойно втратив перші два місця за ніч.

— Це дуже люб’язно з вашого боку, Гарольде. Так, гадаю, більшості у тридцять-сорок місць буде достатньо. Але ви мусите визнати й свою заслугу в цьому,— відповів О’Ніл.— Я тут днями нагадав прем’єр-міністру, наскільки далеко за межі корпоративних внесків виходить ваша підтримка. Пам’ятаю промову, яку ви виголосили на обіді у Промисловій спілці в березні. Боже правий, це було дійсно добре, якщо ви пробачите цю крапельку богохульства, але ви справді вистрілили цією промовою і влучили точно в ціль. Безперечно, ви проходили професійну підготовку, правда ж?

І, не чекаючи на відповідь, О’Ніл провадив:

— Я сказав Генрі — перепрошую, прем’єру! — я сказав йому, наскільки добре ви говорили і що нам треба знайти більше платформ для таких капітанів промисловості, як ви. Щоб забезпечували нам погляд із забою.

— Я певен, для цього не було жодної потреби,— відповів капітан без щонайменшого натяку на щирість.

Шампанське вже встигло перемогти його природну обачність, і образи горностаєвого хутра й палати лордів почали матеріалізуватися перед його очима.

— Слухайте, коли це все закінчиться, може, якось пообідаємо разом? У якомусь затишному місці, ге? У мене є ще кілька ідей, які можуть здатися йому цікавими й щодо яких я б радо послухав вашої думки...— його очі вирячилися в очікуванні. Він набрав повний рот вина.— А щодо вистрілити точно в ціль, Роджере, скажіть, оця ваша секретарочка....

Але він не встигнув розвинути думку — О’Ніла прорвала серія вулканічного чхання, зігнувши його майже вдвічі, наливши очі кров’ю й унеможлививши будь-яку надію на продовження розмови.

— Перепрошую,— просичав він, намагаючись оговтатися.— Сінна лихоманка. Завжди підхоплюю її рано.

І ніби підкреслюючи свої слова, він трубно й басовито висякався. Момент було втрачено, промисловець відійшов.

Уряд втратив ще одне місце — молодшого міністра, відповідального за транспорт, лисуватого чоловіка, який провів попередні чотири роки, поспішаючи на кожну велику аварію на трасах по всій країні й тягнучи за собою ЗМІ. У нього склалося майже релігійне переконання, що здатність людської раси до нестримної самопожертви є невичерпною, та здавалося, це не дуже допомогло йому прийняти власну. Його підборіддя випнулося вперед назустріч нещастю, а його дружина розпливлася у сльозах.

— Ще трохи поганих новин для уряду,— прокоментував сер Алістер.— Ми зможемо побачити, як їх сприйме прем’єр-міністр, коли за кілька хвилин включимося наживо, оголошуючи його результат. А тим часом що прогнозує комп’ютер? — він ударив по кнопці й повернувся, щоб подивитися на великий екран комп’ютера у себе за плечем.— Радше тридцять, аніж сорок, на його погляд.

У студії почалася дискусія щодо того, чи більшості у тридцять місць достатньо для всього строку роботи уряду, та коментаторів постійно переривали, оскільки надходили нові результати. Тим часом у агенції О’Ніл полишив групу перегрітих бізнесменів і почав пробивати собі шлях через дедалі більшу й балакучішу юрму шанувальників, які оточили Пенні. Незважаючи на їхні протести, він швидко відтягнув її вбік і коротко прошепотів щось на вухо. Тим часом ще раз увірвалося рум’яне обличчя сера Алістера — заявити, що результати прем’єр-міністра скоро будуть оголошені. Гультяїв охопила шаноблива тиша. О’Ніл повернувся до капітанів індустрії. Всі погляди застигли на екрані. Ніхто не помітив, як Пенні швидко зібрала сумочку й тихо вислизнула.

У студії оголосили збільшення розриву між опозицією та урядом. Мало не казкова ніч. Потім прийшла черга Колін-ґриджа. Його поява викликала ще гучніше ревище відданого схвалення працівників «Грець і Шмон», більшість із яких у пориві святкування вже встигли забути будь-які політичні переконання, з якими вони прийшли сюди. Чорт, та це ж усього-на-всього вибори.

Усі дивилися, як Генрі Колінґридж помахав їм з екрана: його натягнута посмішка свідчила, що він сприймає результат дещо серйозніше, ніж його аудиторія. Його вдячна промова була радше формальна, ніж полемічна, обличчя під гримом — бліде від виснаження. Якусь хвильку люди спостерігали похмуро, майже тверезо, як він спускається з підвищення, щоб розпочати довгу дорогу назад до Лондона. Потім знову кинулися святкувати.

За кілька хвилин атмосферу свята розітнув вигук:

— Містере О’Ніл! Містере О’Ніл! Вам дзвонять.

Охоронець на рецепції тримав телефон у повітрі й драматично вказував на слухавку.

— Хто це? — гукнув О’Ніл через кімнату.

— Що? — перепитав охоронець знервовано.

— Хто це? — знову гукнув О’Ніл.

— Я вас не чую,— крикнув охоронець крізь гамір.

О’Ніл приставив руки до рота і ще раз попросив дізнатися, хто там, таким голосом і з такою гучністю, які могли б віддати належне переможній спробі на Ленсдавн-роуд[13].

— Це з офісу прем’єр-міністра! — крикнув спантеличений охоронець, не в змозі стримати себе й не впевнений, чи готовий він до такої уваги.

Його слова мали блискавичний ефект. На кімнату звалилася очікувальна тиша. Перед О’Нілом раптово відкрилася дорога до телефону. Покірно він рушив уперед, намагаючись підтримувати скромний і діловитий вигляд.

— Це одна з його секретарок. Вона вас з’єднає,— трепетно промовив охоронець, радий передати неймовірну відповідальність.

— Алло. Алло. Так, це Роджер...— коротка пауза.— Прем’єр-міністре! Який же я радий чути вас. Мої вітання. В такій ситуації результат справді чудовий. Мій старий батько казав, що перемога завжди солодка, неважливо яка вона — п’ять-нуль чи п’ять-чотири...

Його погляд пролетів кімнатою; кожне обличчя було звернене до нього.

— Що ви кажете? А, так. Так! Це так люб’язно. До речі, я саме зараз у агенції.

В кімнаті запала така тиша, що було чутно, як фікуси спливають соком.

— Я гадаю, що всі впоралися пречудово, і, безперечно, мені б нічого не вдалося без їхньої підтримки... Можна їм це переказати?

О’Ніл затулив слухавку рукою і звернувся до публіки, яка впала в абсолютне захоплення.

— Прем’єр-міністр хоче, щоб я вам усім подякував від його імені за допомогу в проведенні такої фантастичної кампанії. Він каже, що це все завдяки їй.

Він повернувся до телефону і послухав ще кілька секунд.

— І йому нема за що вимагати повернення грошей!

Кімната вибухнула шаленим гуркотом аплодисментів і схвальних вигуків. О’Ніл тримав слухавку вгорі, щоб уловити кожен звук.

— Так, прем’єр-міністре. Хочу сказати, що я надзвичайно схвильований і вражений цим вашим першим дзвінком після обрання... Я також з нетерпінням чекаю на зустріч з вами. Так, я згодом буду на Сміт-сквер... Звісно, звісно. В такому разі, побачимося. І ще раз прийміть вітання.

Він м’яко поклав слухавку на важіль, його обличчя сяяло від наданої йому честі. Він розвернувся до кімнати. Раптом його лице розпливлося у широкій посмішці, й зібрання вибухнуло серією лунких привітань, усі відразу ж кинулися потиснути йому руку.

Люди досі вітали його приспівом з «For He’s a Jolly Good Fellow», коли на сусідній вулиці Пенні поклала слухавку автомобільного телефону на важіль і заходилася освіжати губну помаду перед дзеркальцем.

Розділ шостий

Мій старий ґілі навчив мене одної речі, там, на болотах, і я запам’ятав її завжди. Я був ще дитиною — вісім років абощо. Та поверніться подумки в минуле: саме в цьому віці уроки засвоюються й зачіплюються найкраще.

Він сказав мені таке. Якщо вже треба завдати болю, переконайся, що він непереборний і всеосяжний, щоб ворог знав, що ти завжди можеш завдати йому більше шкоди, аніж він тобі. Звісно ж, ґілі говорив про диких псів. Проте це стало гарним уроком і в політиці.

П’ятниця, 11 червня

Натовп на Сміт-сквер неймовірно збільшився у розмірі, оскільки прихильники, опоненти і просто допитливі чекали на приїзд прем’єр-міністра. Вже давно пробило опівніч, але це була ніч, коли біологічні годинники накручені до межі. Спостерігачі бачили на моніторах телетехніків, як почет у супроводі мотоциклів поліції й операторських автомобілів давно вирушив з траси М1 і зараз наближався до Мармурової арки. До приїзду лишалося менш як десять хвилин, і три молоді чірлідери, найняті партією, підбадьорювали й розігрівали натовп сумішшю патріотичних пісень і улюлюкання.

Їм доводилося працювати більше, ніж на попередніх виборах. Людям було більш до вподоби махати гігантськими Юніон-Джеками[14], а ентузіазму тримати великі фотографії Генрі Колінґриджа, який саме з’явився у дверях штабу партії, було менше. Кілька людей у гурті мали з собою переносні приймачі й інформували своє оточення про результати. Не було схоже, щоб це піднімало настрій. Навіть чірлідери інколи спинялися, щоб зібратися докупи й обговорити останні новини. Також мав місце й елемент конкуренції, бо кілька прихильників опозиції, підбадьорені тим, що вони почули, вирішили підтягнутися і тепер махали своїми банерами і скандували гасла. Підійшло півдюжини полісменів — забезпечити, щоб емоції з обох боків не закипіли. Автобус зі ще дюжиною стояв за рогом на Тафтон-стріт. Підійти, але не втручатися, така була інструкція.

Комп’ютери вже прогнозували більшість у двадцять вісім місць. Двоє чірлідерів відірвалися від свого завдання, щоб вступити у відверту дискусію щодо того, чи цього достатньо для нормальної роботи більшості. Вирішили, що так, і вони повернулися до своїх обов’язків, проте настрої слабшали, первинний ентузіазм поступився занепокоєнню, й вони вирішили не припиняти своїх зусиль, аж поки не приїде Генрі Колінґридж.

Всередині будівлі Чарльз Колінґридж поступово напивався дедалі більше. Один зі старших членів партії завів його до кабінету голови, де було зручне крісло, в якому він міг посидіти під портретом свого брата, і якимось чином Чарлі знайшов там пляшку. На його обличчі проступили судини, воно вкрилося потом, очі були мокрі й налиті кров’ю.

— Хороший чолов’яга, брат Гел. Чудовий прем’єр-міністр,— белькотів він.

Він став повторювати знайому сімейну історію, і в його мові проступила п’яна шепелявість.

— Він міг перейняти родинний бізнес, знаєте, збудувати одну з найкращих компаній у країні, та йому завжди була більше до вподоби політика. Та й, скажу я вам, виготовляти обладнання для ванних — це також не моє, але батько був щасливий. А знаєте, що цей клятий мотлох зараз імпортують з Польщі? Чи то з Румунії?..

Він перервав свій монолог, перекинувши залишки віскі зі склянки собі на штани. У сум’ятті перепрошень голова партії, лорд Вільямс, скористався нагодою відійти за межі зони досяжності. Його мудрі старі очі нічого не виказували, та він обурювався, що має бути гостинним з братом прем’єр-міністра. Чарлі Колінґридж непоганий, нічого такого, та він слабак, який завше перетворювався на чортову прикрість, а Вільямс любив, щоб усі ходили як по струнці. Однак старий апаратчик був досвідченим навігатором і знав, що мало толку в спробах викинути адміралового брата за борт. Він вже якось спробував підняти це питання безпосередньо з прем’єр-міністром, намагався обговорити дедалі гучніші чутки й усе більш ниці згадки про його брата у світських хроніках. Як один з небагатьох людей, які стали визначними мореплавцями ще у дотетчерівські часи, він мав не тільки право це зробити, а й обов’язок. Проте все було дарма.

— Половину свого часу я поливаю кров, така моя робота,— заявив прем’єр-міністр.— Тож, будь ласка, не просіть мене пролити ще й братову.

Прем’єр-міністр заприсягся переконати Чарлі стежити за своєю поведінкою, ба навіть він сам стежитиме за поведінкою Чарлі, та, звісно ж, він ніколи не мав часу з ним няньчитися. Та й він знав, що Чарлі пообіцяє робити будь-що, навіть коли не зможе цього зробити. Генрі не моралізував і не сердився: він знав, що деякі члени родини завжди потерпатимуть від тиску політики. Частково у цьому була і його провина. Вільямс також це розумів, адже хіба він не пройшов через три шлюби, відколи вперше з’явився у Вестмінстері близько сорока років тому? Побічної шкоди завжди було вдосталь: політика лишала болісний слід і своїм плином терзала родини. Вільямс подивився, як Колінґридж пошкандибав геть з кімнати, й на нього накотила печаль, та він швидко задушив її. Емоції — не та основа, на якій будується партія.

Майкл Семюел, міністр охорони навколишнього середовища й один з нових і найтелегенічніших членів Кабінету, прийшов привітати старого служаку. Він годився голові в сини і був кимсь на кшталт його протеже. Саме Вільямс підсадив його на слизьку міністерську жердину, коли, ще молодим членом парламенту й за рекомендацією Вільямса його зробили особистим парламентським секретарем міністра. Це була найубогіша з парламентських посад, неоплачувана робота прислужника для старшого міністра — принеси, подай, не скаржся й не став питань — якості, вироблені, щоб вражати прем’єр-міністрів, коли ті обирають кандидатів на підвищення. Вільямсова допомога дала іскру яскравому підйому Семюела по міністерських рангах, і двоє чоловіків залишилися добрими друзями.

— Якісь проблеми, Теді? — поцікавився Семюел.

— Прем’єр-міністр може обирати собі друзів і Кабінет,— зітхнув старий,— але тільки не родичів.

— А ще тільки ми в праві обирати, з ким спати.

Семюел кивнув у бік дверей. Саме увійшов Уркгарт із дружиною, повернувшись зі свого округу. Погляд Семюела був холодний. Йому не подобався Уркгарт, який не підтримував його підвищення до Кабінету і кілька разів описував Семюела як «нового Дизраелі[15], занадто гарного й занадто розумного, щоб бути таким хорошим».

Маска традиційного й досі живого антисемітизму іноді проступала дуже чітко, але Вільямс якось дав вправному молодому законнику гарну пораду: «Френсис мав рацію,— сказав він.— Не будь надто розумним і надто успішним. Не будь надто ліберальним у соціальних питаннях і надто помітним у фінансових».

«Тобто мені треба перестати бути євреєм».

«І, заради бога, пильнуй».

«Не переймайтеся, ми цим займаємося вже дві тисячі років».

А зараз, без жодного ентузіазму, Семюел дивився, як тиснява підштовхнула Уркгарта з дружиною прямісінько до нього.

— Доброго вечора, Френсисе. Здрастуйте, Мортімо,— Семюел вичавив посмішку.— Мої вітання. Більшість у сімнадцять тисяч. Я знаю шістсот прем’єрів, які зранку заздритимуть такій вашій перемозі.

— Майкле! Знаєте, я радий, що вам знову вдалося заворожити жіночу частину виборців Сербітона[16]. Ой, якби ж вам ще вдалося захопити голоси їхніх чоловіків, то ви б мали таку саму більшість, як і в мене!

Вони злегка посміялися з жарту, звиклі приховувати той факт, що їм не подобалося товариство одне одного, та незабаром знову запала тиша, оскільки жоден з них не міг дібрати підходяще слово для завершення розмови.

Їх врятував Вільямс, який щойно поклав слухавку.

— Дуже перепрошую за втручання, та Генрі може приїхати щохвилини.

— Я спущуся з вами,— негайно викликався Уркгарт.

— А ви, Майкле? — запитав Вільямс.

— Я почекаю тут. Коли він приїде, буде тиснява. Не хочу, щоб по мені топталися.

Уркгарт замислився, чи Семюел часом не пускає шпильку в його бік, та вирішив проігнорувати її й рушив за Вільямсом по сходах, які саме заповнювалися схвильованими працівниками офісу. Чутка про швидкий приїзд прем’єр-міністра вже встигла розійтися, а поява голови партії та головного організатора лише наелектризувала публіку. Здійнялися організовані оплески, коли броньований «даймлер» зі своїм ескортним батальйоном звернув на площу, з’явившись із-за рогу церкви Святого Івана й поринув у світло телевізійних освітлювачів і тисяч спалахів фотокамер, поки фотографи — як професіонали, так і аматори — намагалися увічнити цю сцену.

Коли машина зупинилася, Колінґридж вийшов через задні дверцята й розвернувся, щоб помахати натовпу і камерам. Уркгарт проштовхався до нього, дещо перестарався, намагаючись потиснути йому руку, й натомість став на заваді. Він сконфужено ретирувався. З другого боку машини лорд Вільямс, піднесений лицарським духом і знайомством, яке налічувало багато років, обережно допоміг дружині прем’єр-міністра вийти з машини і вліпив їй на щоку батьківський поцілунок. Звідкись з’явився букет разом з двома дюжинами представників партії й чиновниками — усіма, які намагалися потрапити на борт. Видавалося дивом, як цій щораз більшій юрбі вдалося протиснутися через обертові двері досередини будівлі без будь-яких пригод.

Такі самі сцени сум’яття і тисняви повторилися й усередині, коли прем’єр-міністрова партія проштовхувалася нагору, спиняючись лише для традиційного привітання працівників. Це треба було повторити, адже фотографів зібрали недосить швидко. І крізь усе це, крізь цю затримку і гамір, прем’єр-міністр усміхнувся.

Та все-таки, уже нагорі, у відносній безпеці в кабінеті лорда Вільямса, ознаки напруження, так старанно приховувані протягом усього вечора, почали проявлятися знову. Телевізор у кутку кімнати саме оголошував, що комп’ютер прогнозував ще меншу більшість, і Колінґридж протяжно й низько зітхнув.

— Вимкніть цю кляту штукенцію,— прошепотів він.

Його погляд повільно пройшовся кімнатою.

— Чарлі сьогодні заходив? — запитав Колінґридж.

— Так, він був тут, але...

— Але що?

— Здається, ми його загубили.

Очі прем’єр-міністра зустрілися з очима голови.

— Вибачте,— додав старший чоловік настільки тихо, що прем’єр-міністру мало не довелося читати по губах.

«За що вибачати? За те, що мій брат пияк? Чи вибачити за те, що я мало не злив вибори, віддав стільки колег під меч, наробив більше шкоди, аніж Геринг[17]? Вибачити за те, що вам доведеться брьохати крізь нечистоти, які загрожують захлеснути нас усіх? Та, зрештою, дякую за небайдужість, старий друже».

Адреналін припинив викидатися в кров, і прем’єр-міністр раптово відчув невимовну втому. Після тижнів постійної присутності людей і жодної хвилини для себе він відчув непереборну потребу побути на самоті. Він розвернувся, щоб пошукати якесь тихіше й приватніше місце, та наштовхнувся на Уркгарта, який стояв прямісінько у нього за плечем. Головний організатор тицяв йому конверт.

— Я тут розвинув деякі ідеї стосовно перестановки,— сказав Уркгарт, опустивши очі, в його голосі відчувалася суміш замішання й нерішучості.— Хоча зараз для цього ще не час, я знаю, що ви обдумуватиме її на вихідних, тож підготував кілька пропозицій. Мені відомо, що ви надаєте перевагу реальним ідеям замість чистого аркуша, тож...— він простягнув цидулку, написану від руки.— Сподіваюся, ви знайдете у цьому користь.

Він вимагав свого місця за найвищим столом, і по праву, а не на запрошення.

Колінґридж поглянув на конверт — і щось усередині нього зламалося, якась маленька стіна, яка тримає ввічливість і чесність порізно. Він підвів на колегу виснажений погляд.

— Ваша правда, Френсисе. Зараз не час. Можливо, саме варто подумати про закріплення нашої більшості, а не про звільнення колег.

Уркгарт застиг у сум’ятті. Сарказм врізався глибоко, набагато глибше, ніж того хотів прем’єр-міністр, який збагнув, що зайшов задалеко.

— Вибачте, Френсисе. Боюся, я трохи стомився. Безперечно, ви праві, варто подумати наперед. Послухайте, я б волів, щоб ви з Теді зайшли до мене в неділю обговорити це. Можливо, ви навіть будете настільки люб’язним, щоб зараз надати Теді копію вашого листа, а потім надіслати ще одну мені на Даунінг-стріт — завтра або трохи пізніше сьогодні.

Уркгартове обличчя не видало всієї бучі всередині нього. Йому аж надто нетерпілося почати перестановки, й він проклинав себе за свою безрозсудність. Якимось чином його природна впевненість покинула його перед Колінґриджем, цим продуктом середньої школи, який, у соціальному відношенні, набрався б клопоту з отриманням членства в будь-якому з Уркгартових клубів. Зміна ролей в уряді збентежила його, вибила з колії; він зрозумів, що в присутності іншої людини виходить з образу. Він припустився помилки і звинувачував у цьому Колінґриджа більше, ніж себе, та зараз не час шукати землю, яка пішла з-під ніг. Натомість він ретирувався в люб’язність, киваючи на згоду.

— Звісно, прем’єр-міністре. Я негайно дам Теді скопіювати лист.

— Краще зробіть копію самотужки. Було б недобре, якби цей список розійшовся тут сьогодні.

Колінґридж усміхнувся, намагаючись повернути Уркгарта до таїнства влади, що висить над Даунінг-стріт.

— У будь-якому разі, гадаю, мені пора йти. На ВВС вже за чотири години захочуть бачити мене бадьорим і сяючим, тож решти результатів я дочекаюся на Даунінг-стріт.

Він обернувся до Вільямса.

— До речі, що той клятий комп’ютер пророкує зараз?

— Уже десь із півгодини, як він зупинився на двадцяти чотирьох. Гадаю, це все.

В його голосі не було відчуття перемоги. Він щойно головував на найгірших виборах партії за майже дві декади.

— Не переймайтеся, Теді. Більшість — це більшість. Та й головному організатору буде що робити замість сидіти без діла з більшістю в понад сотню місць. Еге ж, Френсисе?

З цим він рушив з кімнати, лишаючи Уркгарта самотньо тримати конверт.

За кілька хвилин по від’їзді прем’єр-міністра юрба почала відчутно рідшати як ззовні, так і всередині. Уркгарт, досі ображений і не в гуморі святкувати чи співчувати, пішов до чорного виходу з будинку, де, він знав, можна знайти кабінет з ксероксом. Щоправда, кімнату 132А насилу можна було назвати кабінетом, адже вона не мала вікон і була дещо більша за шафу, ледве з шість футів упоперек; її використовували як комору і щоб робити конфіденційні копії. Уркгарт відчинив двері, й ще до того як він намацав вмикач, йому в носа вдарив запах. На підлозі, за вузькими металевими поличками, розтягнувся Чарльз Колінґридж. Він навіть уві сні замастив свій одяг. Поблизу не було видно ні склянки, ні пляшки, але у повітрі завис важкий дух віскі. Здавалося, Чарлі відповз, щоб знайти місце, де йому було б найменш соромно вирубатись.

Уркгарт дістав хустинку й притулив до обличчя, намагаючись відгородитися від смороду. Він підійшов до тіла й перевернув його на спину. Струснув за плечі, перериваючи глибоке уривчасте дихання на хвильку, не більше. Сильніший струс не призвів ні до чого, і легкий ляпас дав такий самий результат.

Уркгарт з огидою поглянув на те, що лежало перед ним. Раптом Уркгарт закляк, його презирство змішалося з нещодавнім приниженням, якого він зазнав перед прем’єр-міністром. А тут, звісно ж, з’явилася нагода відплатити за цю зневагу. Він взявся за лацкани піджака Чарлі, підняв його, відвів руку, готовий завдати удару, ляснути долонею по жалюгідній пиці цього паскудника, зірвати своє приниження і злість на всіх Колінґриджах. Уркгарт затремтів.

З кишені піджака Чарлі випав конверт, на перший погляд — несплачений рахунок за електрику, останнє попередження, виділене червоним, і Уркгарт враз усвідомив, що існує ще один спосіб врівноважити шальки несправедливості, перехилити їх на свій бік. Зрештою, він не вдарить Чарлі, не через делікатність і не тому, що Чарлі цілковито не винен і нічим його не образив, окрім як запахом. Уркгарт знав, що зможе зачепити Генрі Колінґриджа, завдавши болю його брату, щодо цього не було жодних сумнівів, але ж самого болю недостатньо, він нетривкий. У будь-якому разі, це не вихід, не у смердючій коморі, та й час не той. Френсис Уркгарт вищий за це, значно вищий. Вищий, аніж усі вони.

Він дав сплячій подобі Чарльза Колінґриджа м’яко впасти на підлогу, вирівняв лацкани, залишив його спочивати.

— Ми з тобою, Чарлі, станемо дуже близькі. Станемо найкращими друзями. Щоправда, не зараз. Потому як ти трохи отямишся, еге ж?

Він розвернувся до ксерокса, дістав з кишені листа, зробив копію, після чого взяв квитанцію з кишені Чарлі й скопіював ще й її. Потім залишив п’яну подобу свого нового друга відсиплятися.

Розділ сьомий

Часом не друзяка Клаузевіц [18] якось сказав, що війна — це продовження політики іншими методами? Звісно ж, він помилявся, до смішного помилявся. Політика? Війна? Як повсякчас нагадує мені моя люба дружина Мортіма, жодної відмінності.

Неділя, 13 червня

Службовий автомобіль Уркгарта звернув з Вайтголу на Даунінг-стріт, щоб зустріти холодний салют від поліцейського і сотню спалахів фотокамер. Була неділя, близько четвертої години. Уркгарт полишив Мортіму вдома, на Пімліко, з вісьмома гостями, що досить незвично для неділі, але була саме річниця смерті його батька, і він мав звичку заповнювати її розвагами. Чоловіки і жменька жінок з преси зібралися за загорожами в кінці вулиці, подалі від найвідоміших вхідних дверей світу, які, коли машина спинилася, вже були відчинені — ніби політична чорна діра, як часто думав Уркгарт, у якій зникають нові прем’єр-міністри, і лише зрідка, якщо взагалі бодай колись, їм вдається вийти назовні без супроводу протекційної орди державних службовців, та й то лише після того, як з них висмокчуть усе життя.

Уркгарт потурбувався сісти на заднє сидіння з лівого боку, щоб, коли він вийде перед Десятим Номером[19], дати телекамерам і пресі можливість бачити його безперешкодно. Він витягнувся на повний зріст назустріч хору питань, що їх викрикували з юрми преси, даючи йому привід підійти до людей на кілька слів. Він помітив Менні Ґудчайлда, легендарну фігуру з Асоціації преси, у ношеному фетровому капелюсі, міцно натягнутому на голову: Менні був зручно затиснутий між операторськими командами ITN та ВВС.

— Менні, виграли гроші на результаті? — поцікавився він.

— Містере Уркгарт, ви ж знаєте, що мій редактор не ставитиме свої гроші на те, що пропоную я.

— Разом з тим,— Уркгарт звів брову.

Губи старого журналіста вигнулися, ніби дві гусені.

— Іншими словами, місіс Ґудчайлд вже забронювала відпустку на Майорці, і завдяки містеру Колінґриджу я їду з нею.

Уркгарт театрально зітхнув.

— Нема лиха без добра.

— Щодо лиха без добра, містере Уркгарт,— колеги Менні підступили ближче, коли той зробив крок вперед,— ви тут, щоб проконсультувати прем’єр-міністра щодо перестановок? За таким невтішним результатом очікується добряча чистка? І чи не означає це нову роботу для вас?

— Ну, я тут, щоб обговорити кілька питань, і гадаю, що одним з них буде перестановка,— відповів Уркгарт з удаваною скромністю.— А ще пам’ятайте, що ми перемогли. Не будьте таким песимістом, Менні.

— Ходять чутки, що ви очікуєте на нову високу посаду.

Уркгарт усміхнувся.

— Не можу коментувати чутки, Менні, тим паче, вам відомо, що це вирішує тільки прем’єр. Я тут, щоб просто надати йому моральну підтримку.

— Ви з лордом Вільямсом консультуватимете прем’єра разом, атож?

Знадобилися зусилля, щоб втримати посмішку.

— А лорд Вільямс уже прибув?

— Більш ніж годину тому. Ми хотіли б дізнатися, чи слід очікувати ще когось.

Уркгарту знадобилася кожна унція досвіду, зібраного за роки в політиці, щоб не виказати свого подиву.

— Отже, мені час іти,— оголосив він.— Не можна змушувати їх чекати.

Він приязно кивнув, розвернувся на каблуках і рушив через дорогу, хоронячи свій план помахати камерам з ґанку Десятого Номеру, щоб це не видалося зарозумілим.

З протилежного боку вестибюлю, вимощеного чорно-білими кахлями, встелений килимом коридор вів до кабінету. Молодий політичний секретар прем’єр-міністра чекав у кінці. Наблизившись, Уркгарт відчув, що молодик почувається ніяково.

— Прем’єр-міністр чекає на вас, головний організаторе.

— Так, саме тому я й тут.

Секретар відступив.

— Він у кабінеті нагорі. Я скажу йому, що ви приїхали.

Обов’язок виконано, і не чекаючи інших натяків на сарказм, він понісся сходами нагору.

Він повернувся за дванадцять хвилин, які минули для Уркгарта в хрусканні пальців, постукуванні по годиннику й нервовому розгляданні портретів попередніх прем’єр-міністрів, які оздоблювали відомий сходовий марш. Уркгарт ніяк не міг позбутися відчуття, якими нездалими були багато з тих, хто займав кабінет ще нещодавно. Жодного натхнення, геть не те, що треба для служби. Натомість такі люди, як Ллойд Джордж і Черчилль, були чудовими лідерами від природи, та чи дозволили б їм досягти висот у наші дні? Один був невибагливим і продав найвище панство; в житті іншого було забагато випивки, боргів і запальності; обидва були гігантами, та жоден з них не пройшов би через сучасні ЗМІ. Натомість світ полишили на пігмеїв, людей малої статури та ще менших амбіцій, яких обрали не за їхню винятковість, а тому, що вони нічого не порушували й дотримувалися правил замість створювати власні, на таких людей... Ех, таких, як Генрі Колінґридж.

Його роздуми урвало повернення політичного секретаря.

— Перепрошую, що змусив вас чекати, головний організаторе. Він готовий прийняти вас.

Кімната, яку Колінґридж використовував як кабінет, була на другому поверсі й виходила вікнами на сад на Даунінг-стріт і Сейнт-Джеймс-парк. Скромна кімната, як і багато чого у цьому безладі простору, який вважався другою найважливішою адресою в країні. Увійшовши, Уркгарт побачив, що, незважаючи на спроби прибрати на великому столі, за попередню годину з чимось там багато перекладали папери і шкрябали нотатки. З кошика стирчала порожня пляшка з-під кларету[20], а на підвіконні зачаївся зів’ялий лист салату. Голова партії сидів поруч із прем’єр-міністром, його записки розкинулися на стільниці, обтягнутій зеленою шкірою. Поруч з ними лежав великий стос папок з манільського паперу з біографіями парламентарів.

Уркгарт узяв стілець і сів навпроти, почуваючись радше як той школяр у кабінеті директора. Силуети Колінґриджа й Вільямса вимальовувалися на тлі вікон. Уркгарт відхилився до світла, ніяково балансуючи на коліні свою папку з записами.

— Френсисе, з вашого боку було дуже люб’язно надати мені ідеї щодо перестановки,— почав прем’єр-міністр. Жодних церемоній, відразу до справ.— Я вельми вдячний; вам відомо, наскільки корисними є такі пропозиції для стимулювання моїх власних думок.

Уркгарт схилив голову в мовчазній подяці.

— Вочевидь, ви доклали до них багато праці. Та перш ніж ми перейдемо до конкретики, я гадаю, нам спершу варто обговорити загальні теми. Ви запропонували — як би так сказати? — доволі радикальну перестановку.

Колінґридж поглянув на аркуш перед собою.

— Шість нових членів у Кабінет, обширна переміна посад між іншими,— він зітхнув, відкинувся у кріслі, ніби відсторонюючись від цього всього.— Але скажіть навіщо. Навіщо так круто? До чого, по-вашому, це призведе?

Уркгарт насторожився. Йому це не сподобалося. Він сподівався пройти на найпершій стадії, а решта дві вже так віддалилися, що він точно і не знав наскільки. Він не міг винюхати особисті погляди прем’єр-міністра, прочитати його думки; головному організатору тут було незатишно. Йому стало цікаво, чи його часом не підставляють.

Кліпнувши проти сонячного світла, яке струмувало з-за голови прем’єр-міністра, він так і не зміг нічого прочитати з його виразу. Він уже пошкодував, що виклав свої думки на папері, це не лишило йому жодного простору для маневрів, ніякого шляху до відступу; та журитися було запізно. Вільямс дивився на нього, як той яструб. Уркгарт заговорив повільно, щоб не викликати занепокоєння, добираючи слова.

— Звісно, прем’єр-міністре, це лише пропозиції, які просто показують, що ви могли б зробити. Я подумав, загалом, що з усіх боків було б краще перестрахуватися, як би там не сталося, здійснити не кілька змін, а трохи більше, щоб показати, що ви міцно стоїте на чолі. Що ви очікуєте нових ідей і нового мислення від своїх міністрів. А ще це нагода спровадити кількох старших колег на пенсію; так, шкода, але це необхідно, якщо хочете влити свіжу кров.

«Прокляття,— раптом подумав він,— як же недоречно це прозвучало, коли той древній виродок, Вільямс, сидить по праву руку від прем’єра». Але це вже було сказано, тепер відступати нема куди.

— Ми були при владі довше, аніж будь-яка партія від часів війни, й це кидає нам новий виклик,— провадив він.— Нудьга. Нам варто попіклуватися про свіжий імідж урядової команди. Треба перестрахуватися, щоб не застоюватися.

В кімнаті запала тиша. Потім, поволі, прем’єр-міністр почав постукувати олівцем по столу.

— Дуже цікаво, Френсисе, і я з вами згоден — переважно.

О цей сумнів, ця коротенька пауза, що б це означало? Уркгарт усвідомив, що його кулаки стиснулися, а нігті вп’ялися в шкіру.

— Ми з Теді вже обговорювали подібну проблему,— провадив прем’єр-міністр.— Привести нове талановите покоління, знайти новий імпульс, поставити на місця нових людей. І я вважаю, що чимало з ваших пропозицій змін на нижчих міністерських рівнях, нижче Кабінету, цілком переконливі.

Та не вони важать, усвідомлювали всі троє. Тон прем’єр-міністра змінився, став похмурішим.

— Проблема в тому, що забагато змін у верхівці можуть стати надзвичайно руйнівними. Більшості міністрів Кабінету потрібен рік, щоб закріпитися в новому департаменті, а нині рік — це занадто довгий термін, якщо не виявляти жодних ознак прогресу. Ваші зміни в Кабінеті, швидше за все, не допоможуть задіяти нову програму, а, на погляд Теді, радше її затримають.

Яку нову програму? Уркгарт подумки верещав. У тій програмі було стільки ж глузду, як у мішка з водоростями.

— Але ж, з усією повагою, прем’єр-міністре, хіба вам не здається, що, урізаючи нашу більшість, електорат певною мірою висловив нам своє бажання змін?

— Цікава думка. Але, як ви самі вже зауважили, ще жоден уряд у наш час не був так довго при владі, як ми. Не хочу видатися самовпевненим, Френсисе, та я не вважаю, що ми змогли би переписати підручники історії, якби виборці гадали, що ми вже зжили себе. Та й загалом, як на мене, це вказує, що люди задоволені тим, що ми пропонуємо.

Прийшов час змінити підхід.

— Можливо, ви й праві, прем’єр-міністре.

— Є ще один момент, до біса життєво необхідний у даних умовах,— провадив Колінґридж.— Нам не варто створювати враження, ніби ми панікуємо. Це подасть абсолютно неправильний сигнал. Пам’ятайте, що Макмілан зруйнував свій уряд, звільнивши третину Кабінету. Це сприйняли як ознаку слабкості. Його звільнили з посади посеред року. І я не волію повторити цю виставу.

Він легенько постукав олівцем, потім відклав його вбік.

— Я думаю про набагато виваженіший підхід.

Колінґридж через стіл підсунув головному організатору папірець. На ньому був надрукований список посад у Кабінеті, загалом двадцять дві, з іменами навпроти.

— Як бачите, Френсисе, я взагалі не пропоную ніяких змін. Гадаю, це стане радше ознакою сили. Маємо робити роботу і, як на мене, нам треба показати, що ми хочемо відразу ж до неї взятися.

Уркгарт швидко повернув папірець на стіл, боячись, що тремтіння руки зможе зрадити його внутрішній стан.

— Якщо це те, чого ви хочете, прем’єр-міністре.

— Саме так...— Коротка пауза.— І, звісно ж, я припускаю, що маю в цьому вашу повну підтримку?

— Атож, прем’єр-міністре.

Уркгарт ледве впізнав власний голос — він ніби долинув з протилежного боку кімнати. Не його слова. Та він не мав вибору: або ж підтримка, або самогубство через миттєве звільнення. Та він не міг так все полишити.

— Маю сказати, що я... сам чекав на зміни. Трохи нового досвіду... новий виклик,— він затнувся — в роті раптово пересохло.— Либонь, ви пам’ятаєте, прем’єр-міністре, ми з вами обговорювали можливість...

— Френсисе,— урвав його прем’єр-міністр, але не грубо,— якщо я переміщу вас, то муситиму перемістити й інших. І весь штабель доміно почне валитися. А ви потрібні мені саме там, де ви є. Ви — чудовий головний організатор. Ви присвятили себе торуванню шляху до сердець і душ партії. Ви так добре їх знаєте! Маємо визнати факт, що з такою маленькою більшістю у нас за наступні кілька років обов’язково з’явиться один-двоє важких буркотунів. І мені потрібен головний організатор достатньо сильний, щоб поладнати з ними. Мені потрібні ви, Френсисе. Ви так добре справляєтеся за лаштунками! Залишмо роботу на сцені іншим.

Уркгарт опустив очі, не бажаючи показувати замішання зради, що спалахнуло в них. Колінґридж же сприйняв це як свідчення згоди.

— Я щиро вдячний вам за розуміння й підтримку, Френсисе.

Уркгарт відчув, як затраскуються двері камери. Він подякував обом, попрощався. Вільямс не зронив жодного слова.

Уркгарт вийшов з чорного ходу, пройшовши через підвал Десятого Номера. Цей шлях провів його через руїни старого тюдорівського тенісного корту, де колись грав Генрі VIII, до секретаріату Кабінету міністрів, який виходив на Вайт-гол, якраз через дорогу від виходу на Даунінг-стріт, доволі далеко від очей преси, яка чекала під дверима. Уркгарт не міг бачити журналістів. Він провів у прем’єр-міністра менш ніж півгодини й не був певен, що його обличчя зможе приховати брехню, яку йому доведеться їм казати. Він попросив охоронця з секретаріату зателефонувати і викликати його машину сюди. Навіть не потрудився перекинутися з ним кількома словами.

Розділ восьмий

Правда — вона як добре вино. Часто знаходиш її захованою в найтемнішому закуті погребу. На неї краще натрапляти випадково. А ще добряче протерти перед тим, як виносити на світло й починати вживати.

Пошарпаний «БМВ» стояв біля будинку на Кембридж-стріт, Пімліко, уже з чверть години. Вільні сидіння були безладно завалені розкиданими газетами й обгортками від цукерок «Granary», які могла лишити тільки справді ділова незаміжня жінка, а посеред усього цього сиділа Меті Сторін, покусуючи губу. Оголошення про перестановки, що надійшло того дня, викликало гарячкові суперечки, чи справді прем’єр-міністр такий видатний і сміливий, чи ж у нього просто здали нерви. Їй потрібні були погляди людей, які допомагали сформувати рішення. Вільямс був, як завжди, переконливим і все підтримував, та Уркгартів телефон усе дзвонив і дзвонив, без жодної відповіді.

Не зовсім розуміючи навіщо, після закінчення зміни у «Кроніклі» Меті вирішила проїхати повз лондонський будинок Уркгарта, що містився всього за десять хвилин від палати громад, в одній з елегантних бічних вулиць, які прикрашали найкращі частини Пімліко. Меті очікувала, що будинок буде темний і порожній, та натомість побачила увімкнене світло й ознаки руху. Вона ще раз набрала номер, та відповіді так і не було.

Світ Вестмінстеру — це клуб багатьох неписаних правил, який ревно охороняється політиками і пресою, особливо пресою, так званим кореспондентським лобі, яке тихенько й обережно регулює медійну діяльність у Вестмінстерському палаці. Це дозволяє, до прикладу, проводити брифінги й інтерв’ю з чітким усвідомленням, що джерело ніколи не буде ідентифіковане, ніяких натяків, усе в тіні. Завдяки цьому політики стають неймовірно розкуті й відкривають таємниці; у свою чергу, кореспонденти з лобі здатні вкладатися в дедлайни й вигадувати найгучніші заголовки. Кругова порука є паспортом кореспондента з лобі; без неї він — або вона — постане перед замкненими дверима й міцно зціпленими вустами. Розкривати джерела — це страшний гріх, це як грюкати у двері помешкання міністра, може, трішки нижче в списку неприйнятної поведінки, яка здатна обірвати будь-які корисні контакти. Політичні оглядачі не переслідують свою здобич аж додому, це погана репутація, чорна мітка й ганьба.

Меті ще раз вкусила себе за внутрішній бік щоки. Вона нервувала. Вона порушила правила не те щоб трошки, але ж чому той клятий дядько не бере слухавку? Що ж він в бога задумав?

Хрипкий голос з північним акцентом зашепотів їй у вухо, голос, якого їй так часто бракувало, відколи вона полишила «Йоркшир пост» і старого мудрого редактора, який дав Меті першу повноцінну роботу. Що він казав? «Правила, дівчинко моя, є нічим як зручною ковдрою для стариганів, якою вони можуть прикритися від холоду. Вони існують, щоб наставляти мудрих і каструвати дурнів. Навіть не думай прийти до мого кабінету й заявити, що втратила гарну історію через чиїсь кляті правила».

— Добре, добре, клятий ти мерзотнику, ану відчепися,— проказала Меті вголос.

Вона поглянула в дзеркало, щоб перевірити зачіску, пройшлася по ній рукою, щоб повернути їй життя, відчинила дверцята машини, ступила на тротуар, і їй відразу ж захотілося опинитися деінде. За двадцять секунд будинок відгукнувся на звук орнаментованого дверного кільця.

Уркгарт відчинив двері. Він був сам, у повсякденному одязі, не очікував відвідувачів. Дружина поїхала за місто, а покоївка не працювала у вихідні. Його погляд, зупинившись на Меті, сповнився нетерплячості; у темряві вулиці Уркгарт не відразу впізнав, хто це.

— Містере Уркгарт, я весь день намагаюся зв’язатися з вами. Сподіваюся, я не спричиню незручностей.

— Десята тридцять вечора? Незручності? — нетерплячка переросла у роздратування.

— Перепрошую, але мені потрібна допомога. Ніяких змін у Кабінеті, бодай найменших. Це незвично. Я намагаюся збагнути, чим це викликано.

— Чим це викликано? — в голосі Уркгарта ще більше означився сарказм.— Мені прикро, та я не маю чого вам сказати.

Вже почавши зачиняти двері, він побачив, як його незвана гостя зробила впертий крок уперед. Невже це дурне дівчисько поставить ногу в двері, ото була б комедія. Натомість Меті заговорила спокійно і тихо.

— Містере Уркгарт. Це велика стаття. Але я думаю, ви б не хотіли, щоб я її випустила.

Уркгарт спинився заінтригований. До чого в біса вона хилить? Меті помітила сумнів і закинула ще трохи наживки.

— Там говориться: «Вчора ввечері з’явилися ознаки глибокого розколу в Кабінеті через відмову від перестановок. Головний організатор, який, як вважали, плекає надії обійняти нову посаду, відмовився захищати рішення прем’єр-міністра». Як вам таке?

Лише зараз, коли його очі призвичаїлися до сутінок поза ґанком, Уркгарт впізнав нову кореспондентку «Кронікла». Він лише віддалено знав її, але вдосталь бачив і читав її матеріалів, щоб розуміти, що вона не дурна. Ще більше його вразило те, що вона зараз стояла у нього на ґанку й намагалася залякати.

— Ви ж це все не серйозно,— повільно проказав Уркгарт.

Меті розпливлася в широкій усмішці.

— Звісно ж, що ні. Але що ще лишається дівчині? Ви ж не берете слухавку й не хочете спілкуватися віч-на-віч.

Її відвертість роззброїла його. І, поки вона стояла за межею світла від лампи над дверима й відблиски мерехтіли у її короткому білявому волоссі, він мав визнати, що до цього у лобі він бачив і менш привабливі персонажі.

— Мені справді потрібна ваша допомога, містере Уркгарт. Я шукаю щось суттєве, у що можна вгризтися, інакше в мене не буде нічого, окрім порожніх балачок. А це все, що ви мені поки лишаєте. Допоможіть, будь ласка.

Уркгарт шморгнув, поглянув на неї.

— Мені б слід було до дідька розлютитися. Подзвонити вашому редактору й вимагати вибачень за таке кричуще домагання.

— Але ж ви цього не зробите. Правда ж?

Вона свідомо кокетувала. Їхні попередні зустрічі були мимолітні, й вона згадала погляд, який він кинув на неї одного дня, коли вони перетнулися в центральному лобі,— стриманий чоловічий погляд у вічі, який пронизав її наскрізь і навіть на мить не змінив свого напрямку.

— Може, зрештою, вам краще увійти, міс Сторін, так?

— Будь ласка, називайте мене Меті.

— Вітальня нагорі,— сказав він.

Це прозвучало як зізнання. Він провів її до кімнати, прикрашеної традиційно і зі смаком, стіни гірчичного кольору якої були вкриті олійними полотнами, що зображували коней і сільські сцени, меблі інкрустовані й елегантні. Там стояли високі полиці з книжками, родинними світлинами у рамках і був коминок з білого мармуру. Фіранки були шовкові, світло розсіяне, а атмосфера напружена. Уркгарт налив собі велику склянку односолодового віскі, старого «Ґленфіддіху», і, не питаючи, зробив те ж саме для неї, перш ніж усістися у темне шкіряне крісло. На підлокітнику лежала книжка з надтріснутим корінцем — п’єси Мольєра. Меті сіла навпроти, нервово вмостившись на краєчку дивана. Дістала з сумки маленький записник, але Уркгарт жестом наказав сховати його.

— Я стомився, міс Сторін... Меті. Це була довга кампанія, і я не впевнений, що зможу вдало висловити свої думки. Тож, прошу, обійдімося без записів, якщо ваша ласка.

— Звісно. Умови лобі. Я можу використовувати те, що ви мені скажете, та жодним чином не можу посилатися на вас. Ніяких слідів.

— Саме так.

Він прибрав свого Мольєра, а вона — свій записник і вмостилася на дивані. На ній була біла бавовняна блуза, яка щільно облягала фігуру. Він це помітив, але не як хижак. Здавалося, ніби його погляд поглинав об’єкти, міг проникати глибше, ніж у більшості людей. Вони обоє знали, що грають у гру.

Уркгарт дістав сигарету зі срібного портсигара, запалив, глибоко затягнувся й почав.

— Що б ви відповіли, якби я сказав вам, Меті, що прем’єр-міністр вбачає у цьому найкращий спосіб владнати справи? Щоб міністри не плуталися через нові обов’язки? Вперед на всіх парах?

— Я б сказала, містере Уркгарт, що нам навряд чи довелося б залишати це між нами!

Уркгарт пхикнув з такої зухвалості молодої журналістки. Глибоко вдихнув нікотину. Ця комбінація наче вдовольнила його.

— А ще я б сказала,— провадила Меті,— що, на погляд багатьох, вибори показали необхідність нової крові й нового мислення. Ви втратили багато місць. Підтримка виборців була не дуже бадьора, правда ж?

— У нас чітка більшість і ми здобули набагато більше місць, аніж головна опозиційна партія. Не так вже й погано після стількох років при владі... Ви б так не сказали?

— Я тут заради інтерв’ю з вами, не з собою.

— Зробіть мені приємність.

— Небагато сподівань на наступні вибори, еге ж? Все так само, тільки ще гірше. Так тримати.

— По-моєму, це дещо грубо,— промовив Уркгарт, знаючи, що йому слід протестувати активніше.

— Я була на одному з ваших мітингів.

— Справді, Меті? Мені лестить.

— Ви говорили про нову енергію, нові ідеї, нові починання. Вся суть того, що ви казали, полягала в тому, що будуть зміни... і нові гравці.

Вона спинилася, та, здавалося, Уркгарт не поспішав відповідати.

— Ваше власне передвиборче звернення — десь воно у мене було...— вона витягла глянсову брошуру зі жмута паперів, напханих у її сумці.— В ньому говориться про «цікаві виклики в майбутньому». Але вони так ж цікаві, як газети за минулий тиждень. Та щось я розговорилася.

Він усміхнувся, відпив. Нічого не відповів.

— Дозвольте запитати прямо, містере Уркгарт. Ви справді вважаєте: це найкраще, що міг зробити прем’єр-міністр?

Уркгарт не відповів відразу, він ще раз повільно підніс склянку до губ, дивлячись на Меті крізь кришталеві вінця.

— Ви вважаєте, що Генрі Колінґридж — це найкраще, що може отримати наша країна? — провадила вона вже м’якше.

— Меті, скажіть на бога, якої відповіді на таке питання ви очікуєте від мене? Я головний організатор, повністю підтримую прем’єр-міністра і його перестановку. Радше неперестановку.

Гострота сарказму знову повернулася в його голос.

— Так, але як же Френсис Уркгарт, людина, що має амбіції щодо своєї партії й неймовірно піклується про її успіх? Він підтримує її?

Відповіді не прозвучало.

— Містере Уркгарт, у завтрашній статті я точно напишу, що ви публічно підтримуєте перестановку й виправдовуєте її. Але...

— Але?

— Ми розмовляємо на умовах лобі. Всі мої інстинкти підказують, що вам не подобається те, що відбувається зараз. Я хочу знати. Вам треба впевнитися, що ваші власні думки не дійдуть до моїх колег, чи ваших колег, чи не стануть темою пліток у Вестмінстері. Даю вам слово. Це тільки для мене, адже це може стати важливим за кілька місяців. І, до слова, більше ніхто не знає, що я приїхала до вас.

— Ви пропонуєте мені угоду? — м’яко проказав він.

— Так. Гадаю, вам це потрібно. Потрібен хтось такий, як я. Рупор.

— А чому ви вважаєте, що мені це потрібно?

— Бо ви мене впустили.

Він поглянув на неї блакитними очима, які, здавалося, глибоко проникали в неї, розбурхуючи збудження.

— Ви хочете бути гравцем, а не звичайним пішаком,— сказала вона.

— Краще людина з будь-якою репутацією, аніж забута, еге ж?

— Згодна,— відповіла вона, повертаючи йому погляд, утримуючи його очі, усміхаючись.

— Зробімо так, Меті. Звичайна історія. Про прем’єр-міністра, оточеного амбіціями, та не своїми, а інших людей. Після виборів ці амбіції зросли. Йому треба тримати їх під контролем, душити їх, бо інакше вони розбіжаться й остаточно знищать його.

— Тобто ви кажете, що в Кабінеті багато суперництва і розкольництва?

Він спинився, щоб уважно обміркувати свої слова, перш ніж подовжити повільним, зваженим голосом.

— Великий в’яз колись струхне. І те, коли він почне трухнути, є лише справою часу. Тож є люди, які, як ви можете припустити, хочуть знати, яким же може стати життя через півтора-два роки, на якій посаді вони опиняться, якщо — коли — дерево впаде. Як і всі такі дерева, зрештою.

— Тоді чому він не позбудеться проблемних людей?

— Бо не може дозволити собі, щоб роз’ятрені колишні міністри з Кабінету лютували на задніх лавах, коли у нього більшість лише у двадцять чотири місця, та й та може розтанути після першого ж провалу в парламенті. Тож йому треба, щоб усе було якомога спокійніше й непомітніше. Він навіть не може призначити цю зелену ватагу на нові посади в Кабінеті, бо завжди, коли призначаєш нового міністра в департамент, вони беруться до справи з величезним ентузіазмом і хочуть відзначитися. Ними заново цікавляться важливі люди у ЗМІ, такі як ви. І тут до нас доходить, що міністри не просто роблять свою роботу, а ще й висувають себе на лідерські перегони, які неминуче настануть. Це рак. Уряд поглинає хаос, всі повсякчас озираються, сум’яття, дисгармонія, звинувачення в недостатній хватці — й ось ми маємо кризу лідерства.

— Тож усім краще залишитися на своїх місцях. Як ви гадаєте, це надійна стратегія?

Він зробив великий ковток віскі.

— Якби я був капітаном «Титаніка» і побачив здоровезний айсберг прямо по курсу, гадаю, мені б захотілося змінити курс.

— Ви сьогодні сказали це прем’єр-міністру?

— Меті,— буркнув він,— ви заводите мене надто далеко. Я, безперечно, радий нашій розмові, але мені здається, що поширювати деталі приватної розмови — це вже занадто. Це неприпустимо.

— Тоді дозвольте запитати про лорда Вільямса. Сьогодні він провів у прем’єра аж дуже довго, якщо все, що вони обговорювали, це що не варто нічого робити.

— Чоловік посивів на службі своїй партії. Ви чули вираз «Стережіться старого, який поспішає»?

— Не може бути, щоб він вважав, ніби стане лідером партії. Тільки не з Лордів[21]!

— Звісно, що ні. Навіть наш любий Теді не такий егоїст. Але він старий державний діяч, йому б хотілося переконатися, що першість перейде у правильні руки.

— В чиї руки?

— Якщо не його, тоді когось із його юних послушників.

— Кого наприклад?

— Невже ви самі не знаєте?

— Семюел! Ви говорите про Майкла Семюела,— проказала вона збуджено, піджимаючи губи.

— Можете вважати так, Меті.

— Звідки ви це знаєте?

— Я не можу прокоментувати,— посміхнувся Уркгарт і прикінчив своє віскі.— Гадаю, я вже й так дав вам достатньо поживи для роздумів. Час завершувати розмову.

Меті неохоче кивнула.

— Дякую, містере Уркгарт.

— За що? Я ж нічого не сказав,— відповів він встаючи.

Її голова гуділа від теорій: Меті намагалася скласти частини головоломки докупи. Господар і гостя потисли руки перед вхідними дверима, потім Меті знову заговорила.

— А місіс Уркгарт?

— Її тут нема. Поїхала за місто.

Їхні руки досі були з’єднані.

— Будь ласка, перекажіть їй мої вітання.

— Добре, Меті. Добре.

Вона відпустила його руку й розвернулася, щоб іти, але знов завагалася.

— Ще одне питання. Вибори голови уряду. Якби такі проводили, ви би брали в них участь?

— Добраніч, Меті,— сказав Уркгарт зачиняючи двері.

«Дейлі кронікл», понеділок,

14 червня, шпальта 1

Багато оглядачів були шоковані вчорашньою заявою прем’єр-міністра про те, що змін у Кабінеті не відбудеться. Після кількагодинної наради з головою партії, лордом Вільямсом, і головним організатором, Френсисом Уркгартом, Генрі Колінґридж оголосив своїй партії рішення, «яке не підлягає обговоренню».

Щоправда, впливові джерела у Вестмінстері вчора висловили подив щодо такого рішення. Певні кола вбачають у ньому вияв ослаблення посади прем’єр-міністра після такої бляклої кампанії.

Почали ширитися припущення, що Колінґридж навряд чи братиме участь у наступних виборах, а деякі старші міністри вже починають маневри на здобуття посади у разі передчасних виборів голови уряду. Один з міністрів Кабінету порівняв прем’єр-міністра з «капітаном Титаніка, що входить у зону льодовиків».

Рішення не проводити ніяких змін у Кабінеті, вперше з часів війни, коли вибори не призвели до значних перестановок, було інтерпретоване як найефективніший спосіб для Колінґриджа утримати контроль над щораз більшим суперництвом його колег по Кабінету. Вчора головний організатор виступив на захист такого рішення як «найкращого засобу владнати справи», та вже ходять розмови про можливих кандидатів у перегонах за лідерство.

У вчорашній розмові лорд Вільямс назвав будь-які спекуляції щодо неминучих виборів лідера «нісенітницею». Він сказав: «Прем’єр-міністр виборов історичну четверту перемогу для партії. Ми у чудовій формі». Вільямсова посада голови партії стане ключовою у змаганнях за лідерство, до того ж відома його близькість з Майклом Семюелем, міністром охорони довкілля, який може стати одним з учасників.

Опоненти швидко накинулися на — як на їхній погляд — нерішучість прем’єр-міністра. Лідер опозиції заявив: «В уряді жевріють вогники невдоволення. Не думаю, що містер Колінґридж має наснагу чи підтримку, щоб загасити їх. Я вже з нетерпінням чекаю наступних виборів».

Одне зі старших джерел в уряді описує цю ситуацію наступним чином: «Великий в’яз колись струхне».

Розділ дев’ятий

Декому ніколи не вдається ужитися зі своїми принципами. У Вестмінстері іноді корисно потрапляти на очі за обідом з такими людьми, щоправда, не надто часто, щоб вас випадково не прийняли за ханжу.

Вівторок, 22 червня

О’Ніл зрадів і спершу трошки здивувався, коли отримав запрошення від Уркгарта пообідати у його клубі на Сейнт-Джеймс-стріт. Головний організатор раніше ніколи не виказував багато теплоти до партійного голови відділу зв’язків з громадськістю, але тут він запропонував «відсвяткувати блискучу роботу, яку ви для нас усіх виконували впродовж усієї кампанії». О’Ніл сприйняв це як визнання його зростаючої важливості у партії.

Це був до біса гарний обід, усі ці гарніри. О’Ніл, як завше перенапружений, перед виїздом підкріпився кількома міцними порціями горілки з тоніком, та це було необов’язково. Дві пляшки «Шато Тальбо» 1978 року і кілька великих порцій коньяку — цього було достатньо, навіть як на його ірландські апетити. Він забагато базікав, йому було це відомо, і так завжди, та не міг спинитися. В минулому Уркгарт змушував його нервувати. Щось таке було у холодній стриманості того чоловіка, а ще О’Ніл якось почув, як Уркгарт називає його «маркетинговим франтом», та зараз він поводився як уважний господар, поки його гість продовжував патякати. Вони сиділи у міцних кріслах, обтягнутих надтріснутою шкірою, що стояли довкола більярдних столів у задній кімнаті Вайту. Коли столи не використовувалися, крісла ставали спокійним і втаємниченим місцем, де члени приймали своїх гостей.

— Скажіть, Роджере, які ваші подальші плани, відколи закінчилася кампанія? Збираєтеся залишатися з партією? Нам не можна втрачати хороших людей, таких як ви.

О’Ніл спалахнув ще однією переможною усмішкою, загасив сигарету, яку саме палив, у надії, що скоро з’явиться добряча Гавана, й запевнив господаря, що залишатиметься, доки буде потрібний прем’єр-міністру.

— Але як ви виживаєте, Роджере? Можна побути дещо нескромним? Мені відомо, як мало платить партія своїм робітникам, а після виборів з грошима завжди сутужно. Наступні кілька років будуть жорсткі. Вашу зарплатню заморозять, бюджет скоротять. Так стається завжди, ми, політики, короткозорі. Хіба вас не спокушають гарними пропозиціями на стороні?

— Ну, Френсисе, як ви здогадалися, буває й нелегко. Самі розумієте, платня невелика. Я працюю в політиці тому, що вона мене захоплює і що мені подобається грати свою роль. Але якщо бюджет уріжуть, це буде трагедія.

Його усмішка була широка, очі сяяли, та вони збуджено забігали, коли він подумав про слова свого співрозмовника. Він почав нервово совати склянку.

— Нам уже слід починати працювати на наступі вибори. Зокрема над цими сміховинними чутками про розколи в партії, що заполонили все навколо. Нам потрібне позитивне пабліситі, а мені — бюджет для його створення.

— Цікавий момент. Чи дослухається до цього голова партії? — Уркгарт запитально звів брову.

— Та хіба голови когось слухають?

— Либонь, я можу тут дещо вдіяти, Роджере. Я хотів би вам допомогти. Дуже. Якщо хочете, я міг би переговорити з головою щодо вашого бюджету.

— Справді? Це було б неймовірно люб’язно з вашого боку, Френсисе.

— Та спершу я маю дещо у вас спитати, Роджере. Мушу говорити прямо.

Крижані очі старого дивилися прямісінько на О’Ніла, поглинаючи їхній звичний блиск. О’Ніл голосно висякався. Ще одна звичка, Уркгарт знав це, як і постійне постукування середнім і вказівним пальцями по правій руці. Здавалося, ніби в О’Нілі вирувало інше життя, відірване від решти світу, й воно виказувало себе лише через О’Нілову гіперактивну манірність і сіпання повік.

— Днями я мав візит, Роджере, від старого знайомого, якого я знаю ще з часів, коли обіймав директорські посади в Сіті. Він — один з фінансистів рекламної агенції партії. І він був дуже стурбований. Дуже стриманий, але й дуже стривожений. Він сказав, що ви маєте звичку просити в агенції значні суми готівки на покриття своїх витрат.

Сіпання на хвильку припинилося. Уркгартові подумалося, як рідко він бачив, щоб О’Ніл припиняв рухатися.

— Роджере, можу запевнити, що я не намагаюся підставити чи розіграти вас. Це суто між нами. Але якщо я вам допомагатиму, мені необхідні факти.

Обличчя й очі знову засмикались, а О’Нілів заготовлений смішок вихопився ще раз.

— Френсисе, дозвольте запевнити вас, що я не робив нічого поганого, геть нічого. Це, звісно, звучить безглуздо, але я вдячний, що ви підняли цю тему. Просто іноді буває таке, що я беру на себе видатки на рекламу, які агенції легше покрити напряму, аніж пропустити через партійну машину. Наприклад, купити випивку для журналіста чи сходити на обід зі спонсором партії.

О’Ніл розігнався зі своїм поясненням, а це вказувало на те, що воно було заготовлене.

— Розумієте, якщо я плачу за них сам, мені доводиться просити в партії відшкодування. На що треба витратити чимало незабутнього часу, щоб виписали той клятий чек,— два місяці, ба й більше. Ви ж знаєте, як це, чорнило може сохнути вічність. Чесно кажучи, з тим, як мені платять, я собі не можу цього дозволити. Тож я виставляю їм рахунок через агенцію. Я отримую гроші відразу ж, а вони пересилають їх через свої рахунки. Це ніби безвідсотковий кредит для партії. А я тим часом можу робити свою справу. Суми насправді дуже невеликі.

О’Ніл потягся по склянку, а Уркгарт, склавши пальці, дивився, як він її перехиляє.

— Такі як двадцять дві тисячі триста фунтів за останні десять місяців, Роджере?

О’Ніл мало не вдавився. Його обличчя перекосилося, коли він спробував одночасно заковтнути повітря і вичавити заперечення.

— Геть не така сума,— запротестував він.

Його щелепа обвисла — він міркував, що казати далі. Цю частину пояснення він не готував. Тепер, смикаючись, О’Ніл уже нагадував муху, яка попалася у сіті павука. Уркгарт приплів ще кілька шовкових ниток.

— Роджере, ви регулярно виставляли рахунки агенції без чіткого звітування на суму в двадцять дві тисячі триста фунтів, починаючи з вересня минулого року. Те, що спершу було невеликими сумами, за останні місяці зросло до чотирьох тисяч на місяць. У вас не може бути аж стільки напоїв і обідів, навіть під час передвиборчої кампанії.

— Я запевняю вас, Френсисе, що всі витрати, за які я виставляв рахунки, були законні!

— І дорогі, правда ж? Кокаїн.

О’Нілові затуманені очі завмерли від жаху.

— Роджере, як головному організатору, мені потрібно знати про будь-яку проблему, відому людству. Мені доводилося мати справу з побиттям дружин, подружніми зрадами, шахрайством, психічними розладами. Навіть був випадок інцесту. Ні, все гаразд, ми, звісно ж, не дали цій людині взяти участь у перевиборах, та, створивши публічну метушню, нічого не доможешся. Саме тому про такі випадки майже ніколи не чутно. З інцестом був уже перебір, Роджере, та зазвичай ми не моралізуємо. У моїй книзі кожному дозволяється одне попущення, за умови, що воно залишиться приватним.

Він спинився; до О’Нілових очей повертався блиск — блиск відчаю.

— Один з моїх молодших організаторів — лікар. Я призначив його, щоб виявляти ознаки перевтоми. Зрештою, ми маємо піклуватися про триста з гаком парламентарів, а всі вони живуть під колосальним тиском. Ви б здивувалися, зі скількома випадками вживання наркотиків ми стикаємось. У нас є мила і вкрай закрита клініка-витверезник біля самого Доверу, куди ми запроторюємо таких людей, іноді й на кілька місяців. Більшість повністю виліковується; серед них є навіть старший міністр,— Уркгарт нахилився, щоб скоротити відстань між ними.— Але це допомагає вчасно їх спіймати, Роджере. Кокаїн віднедавна став справжньою проблемою. Кажуть, що він модний — хай що це означає — і його до біса легко дістати. Як то кажуть, робить з хорошої людини неперевершену. На жаль, він викликає сильну залежність. А ще він дорогий.

Під час монологу Уркгарт бодай на секунду не зводив очей з О’Ніла. Він знайшов щось гостре й непереборне в агонії, що по смужці зрізала шкіру з О’Ніла. Будь-який сумнів, який міг у нього лишатися щодо діагнозу, змело тремтіння рук, а ще губи, які розтулилися, та так і не змогли нічого сказати. Коли О’Ніл нарешті дібрав слова, це більше нагадувало скигління.

— Що ви таке кажете? Я не наркоман. Я не вживаю наркотиків!

— Ну звісно ж, ні, Роджере,— Уркгарт підібрав найбільш заспокійливий тон.— Але я гадаю, ви повинні усвідомити, що можуть знайтися люди, які дійдуть невтішного висновку щодо вас. А прем’єр-міністр, самі знаєте, особливо в його теперішньому настрої, не з тих, хто ризикуватиме. Повірте мені, будь ласка, це не засудження людини без суду й слідства, а просто вибір спокійного життя.

— Генрі цьому не повірить! Ви ж не сказали йому...— О’Ніл задихався так, ніби його буцнув розлючений бугай.

— Авжеж ні, Роджере. Я хочу, щоб ви вбачали в мені друга. Але голова партії...

— Вільямс? А що він сказав?

— Про наркотики? Нічого. Та боюся, наш любий лорд не з ваших відданих прихильників. Він був не дуже корисний для прем’єр-міністра. Здається, він вважає, що за результати виборів варто винити вас, а не його.

— Що? — слово прозвучало, ніби писк.

— Не турбуйтеся, Роджере, я поговорив за вас. Нема чого боятися, поки ви користуєтеся моєю підтримкою.

Уркгарт знав, що робить, з усією повнотою усвідомлював параною, яка охоплює розум кокаїнового наркомана і той вплив, який його вигадана історія про розчарування голови справить на загострені емоції О’Ніла. Цей чоловік мав потяг до слави, якої можна досягти лише через тривалий патронаж прем’єр-міністра; це було щось, втрату чого він не пережив би. «Поки ви користуєтеся моєю підтримкою». Слова дзвеніли у О’Нілових вухах. Вони означали «одна помилка — і ти труп». О’Ніла обплела павутина жаху. Час було запропонувати йому вихід.

— Роджере, я бачив, як плітки знищили багатьох людей. Коридори у всьому Вестмінстері можуть стати полем бою. Це було б трагедією, якої я б собі ніколи не пробачив, якби вас віддали на поталу через вороже ставлення Теді Вільямса а чи просто тому, що люди не так зрозуміли ваші кредити на витрати і вашу... сінну лихоманку.

— То що ж мені робити? — голос був жалібний.

— Робити? Нічого, Роджере, довіртеся мені. Вам необхідна міцна підтримка у внутрішніх колах партії, особливо зараз. Вода підіймається дедалі вище, човен прем’єр-міністра набирає воду, і той не замислюючись викине за борт когось такого, як ви, щоб лише врятуватися самому. Такі люди мають вас за баласт.

Слова справили бажаний ефект. О’Ніл корчився у кріслі, незряче сьорбав з кришталевої склянки, яка була вже порожня, під ним рипіла стара шкіра. Уркгарт на хвильку спинився, щоб дати йому обдумати всі деталі.

— Допоможіть мені, Френсисе,— попросив О’Ніл.

— Саме тому я й запросив вас, Роджере.

Співрозмовник заридав. Сльози котилися йому по обличчю.

— Я не дам їм виштовхати таку гарну людину як ви, Роджере,— Уркгарт говорив тоном вікарія, що читає псалом.— Кожне пенні з ваших витрат законне. Саме це я й скажу в агенції. Я порекомендую їм продовжити договір і тримати його в таємниці, щоб уникнути непотрібних заздрощів людей поза межами партії, які хочуть порізати рекламний бюджет. Але треба ще багато чого зробити. Ми переконаємося, що прем’єр-міністр повністю проінформований про чудову роботу, яку ви робите. І я пораджу йому не втрачати пильності й продовжувати кампанію на високому рівні, якщо він хоче пройти складні місяці. Ваш бюджет залишиться. Як і ви, Роджере.

— Френсисе, ви знаєте, я буду неймовірно вдячний...— промимрив О’Ніл.

— Але мені потрібно дещо навзамін, Роджере.

— Будь-що.

— Якщо я прикриватиму вас із тилу, мені знадобиться знати все, що відбувається у штабі партії.

— Ну звісно.

— Зокрема, чим займається голова. Він дуже амбіційна й небезпечна людина, грає за своїми правилами і водночас розігрує відданість прем’єр-міністру. Ви маєте стати моїми очима й вухами, Роджере, і маєте негайно інформувати мене про будь-які плани голови, які тільки почуєте. Від цього може залежати ваше майбутнє.

О’Ніл витирав очі, сякався, його хустинка мала вже жахливий вигляд.

— Ми з вами, Роджере, маємо працювати пліч-о-пліч. Вам доведеться допомагати керувати партією у складні часи. Ви — Горацій біля мосту[22].

— Френсисе, навіть не знаю, як вам дякувати.

— Ще дізнаєтеся, Роджере, ще все буде.

Двері грюкнули. Мортіма повернулася. І полетіла сходами нагору, шукаючи чоловіка по всіх кімнатах, аж поки не знайшла на терасі на даху, де він крізь лондонську ніч дивився на башту Вікторії, яка стояла в осяяній величі в південному кінці будівлі парламенту. Юніон-Джек маяв у м’яких потоках повітря з нагрітих вулиць. Будівля мала такий вигляд, ніби була вирізьблена з медового стільника. Уркгарт палив, нечасто таке побачиш.

— Френсисе, з тобою все гаразд?

Він розвернувся, здригнувшись, ніби здивований бачити її, й повернувся до розглядання башти Вікторії понад дахами Вестмінстеру.

— Коли ти подзвонив і сказав — щось сталося, я подумала, що тобі недобре. Ти налякав мене і...

— Там, у башті, зберігають смертний вирок Карлу І. І Білль про права. Постанови парламенту більш ніж п’ятсотрічної давнини,— він говорив, ніби не чув її чи не бачив її занепокоєння.

— Щось сталося.

Вона наблизилася, взяла його за руку. Його погляд не відривався від марева, видного лише йому десь далеко в ночі.

— Якщо пильно дослухатися, Мортімо, можна почути галас юрби за воротами.

— Ти чуєш?

— Так.

— Френсисе? — Її голос досі тремтів від занепокоєння.

І лише тоді він розвернувся до неї. Стиснув за руку.

— Дуже люб’язно з твого боку було повернутися. Мені страшенно прикро, що ти хвилювалася через мене. Ні, мені не зле, зі мною все добре. Насправді мені набагато краще, ніж було досі, вже тривалий час.

— Я не розумію. Ти ж так засмутився, коли тебе не підвищили!

— Ніщо не вічне. Ні великі імперії, ні, тим паче, слабкі прем’єр-міністри.

В голосі його вчулася неприязнь. Уркгарт простягнув Мортімі свою сигарету; вона глибоко затягнулася міцними випарами.

— Тобі знадобляться помічники,— прошепотіла вона, повертаючи сигарету.

— Здається, я вже знайшов кількох.

— Ту молоду журналістку, про яку ти казав?

— Можливо.

Деякий час вона не відповідала. Вони стояли в темряві, і їх об’єднувала ця ніч, і глухі відзвуки життів, що вирували внизу, і атмосфера змови.

— Вона не зрадить?

— Незрадливість і журналісти?

— Тобі треба зв’язати їй руки, Френсисе.

Він гостро поглянув на Мортіму, слабко посміхнувся, але посмішка швидко розтанула. В ситуації не було нічого кумедного.

— Вона занадто молода, Мортімо.

— Занадто молода? Занадто гарна? Занадто розумна? Занадто амбіційна? Гадаю, ні, Френсисе. Не для такого, як ти.

Повернулася його посмішка, вже тепліша.

— Як часто і буває, Мортімо, я твій боржник.

Вона була молодша за нього на дванадцять років, досі повна життя; роки наклали на неї кілька зайвих фунтів вкупі з елегантністю. Вона була його найближчим другом, єдиною, кому він дозволяв копирсатися в його глибинах, на кого він міг справді беззастережно покластися. Звісно ж, у них були різні життя, його — у Вестмінстері, а її... Ну, вона любить Вагнера, який ніколи не був серед його захоплень. Вона зникає на кілька днів, їздить за кордон з приятелями, щоб розділити пристрасть до «Персня Нібелунгів». Він ніколи не ставив під сумнів її відданість, як і вона його.

— Це буде нелегко,— мовив він.

— Поразка — це теж нелегко.

— Чи існують якісь межі? — запитав він настільки м’яко, наскільки дозволяло таке питання.

Він звелася навшпиньки, щоб поцілувати його в щоку, а потім повернулася в будинок, залишивши його наодинці з ніччю.

Розділ десятий

Був у мене знайомий, чия пам’ять настільки всохла, що він навіть забув, як у нього три роки провисів Говард Годжкін [23] , а він того й не розумів, зате пам’ятав, що був членом правління галереї Тейт, яким насправді ніколи й не був. Звісно ж, він став міністром мистецтв. Цікаво, що сталося з ним далі.

Середа, 30 червня

«Стренджерз бар» у палаті громад — це маленька кімнатка з краєвидом на Темзу, обшита темною фільонкою, з тихими кутками, де члени уряду можуть прийняти коктейль «Стренджер» або ж гостя не з парламенту. Там зазвичай повно людей і чуток з плітками, час від часу чиниться моральне насильство, а іноді й фізичне. Деякі з політиків просто не можуть залишатися тверезими.

О’Ніл спирався одним ліктем на бар, а другим намагався не вибити склянку з руки свого співрозмовника, до якого напросився в гості.

— Ще одну, Стіве? — спитав він у свого бездоганно вдягненого компаньйона.

Стівен Кендрик був новообраним парламентарем від опозиції, якому ще належало знайти своє місце. Він справляв суперечливе враження, бо його світло-сірий мохеровий костюм від Армані й перлинно-білі манжети контрастували з пінтою бітеру «Федерейшн», яку він стискав у бездоганно наманікюреній руці.

— Ти краще за мене знаєш, що сторонні не можуть купувати тут напої. Тим паче, я тут заледве кілька тижнів і гадаю, ще трохи зарано руйнувати свою кар’єру, я не хочу, щоб хтось побачив, що я проводжу забагато часу з кімнатним ірландським вовкодавом прем’єр-міністра. Деякі з моїх дещо суворіших колег трактуватимуть це як зраду... Ще по одній — і все! — він вишкірився і підморгнув до барменки. Перед ними з’явилися ще одна пінта темного бітеру й подвійна горілка з тоніком.

— Знаєш, Родже, я досі щипаю себе. Ніколи навіть і не очікував потрапити сюди. Дотепер не розумію — це чарівний сон чи клятий кошмар,— голос його був насичений акцентом блекбернських задвірків.— Весела штука — доля, еге ж? Коли сім років тому ми працювали в маленькій PR-агенції, хто б міг подумати, що ти станеш головним прем’єр-міністровим рохкалом, а я — свіженьким і найобдарованішим членом опозиції?

— Точно не та блондиниста телефоністочка, якою ми обмінювалися.

— Люба крихітка Енні.

— А мені здавалося, її звали Дженні.

— Родже, щось не пригадую, щоб тебе колихало, як їх усіх звуть.

Смішки нарешті пробили кригу. Коли О’Ніл зателефонував новому парламентареві, щоб запропонувати випити за старі часи, їм обом важко було відновити невимушену близькість, що існувала між ними раніше. Перші кілька раундів вони пробоксували обережно, уникаючи теми політики, яка тепер домінувала в їхніх життях. Зараз же О’Ніл вирішив зробити рішучий крок.

— Стіве, про мене, то купуй напої хоч увесь вечір, я й не від того. Господи, з тим, як ідуть нині справи у мого начальства, навіть святому захочеться випити.

Кендрик проковтнув цей початок.

— Так усе до дідька заплуталося, і так швидко — що правда, то правда. Твої ніби очкура від штанів загубили. Хай йому трясця, повірити не можу тим пліткам. Семюел лихий на Вільямса, бо той підставив його під гнів прем’єр-міністра, Вільямс погиркався з Колінґриджем, бо той просрав вибори, Колінґридж лютує через все і всіх. Всратись як чудово!

— Вони там всі вичавлені, не дочекаються, щоб утекти у відпустку. Гиркаються через те, як паркувати машину.

— Вибач за такі слова, старий друзяко, та вашому баті доведеться покласти край всій цій гризні, і чимшвидше, бляха, інакше буде погано. В мене ще, може, молоко на губах не висохло, та коли вже ширяться такі чутки, вони починають жити своїм життям. Стають реальними. Тоді на допомогу приходиш ти зі своєю потужною пабліситі-машиною, я б сказав, як той Сьомий кавалерійський у старі часи.

— Радше як останній похід Кастера[24],— з ноткою гіркоти відказав О’Ніл.

— У чім річ, Родже, дядько Теді чкурнув з усіма твоїми іграшковими солдатиками, чи що?

О’Ніл спорожнив склянку, сильно хруснувши зап’ястям. Кендрик, чия цікавість здолала обережність, замовив ще по одній.

— Коли ти вже спитав, Стіве,— між нами, старими друзями,— наш допотопний і значно переоцінений голова вирішив відступити за барикади. Саме коли нам треба висуватися в бій.

— А, невже я спостерігаю плач розчарованого рекламного директора, якому сказали поки що причинити свою крамничку?

О’Ніл роздратовано гахнув склянкою по стійці.

— Не варто тобі цього казати, але, гадаю, ти скоро і так про все дізнаєшся. Чув про програму розвитку лікарень, яку ми обіцяли під час виборів і яка б прирівнювала урядовий фонд до грошей, зібраних на місцях? Шикарна ідея. І ми провели б чудову рекламну кампанію, готові були працювати все літо, поки ви, падлюки-кашкетники[25], будете на узбережжі Куби, чи куди ви там їздите.

— Але?

— Нічого не буде, еге ж? У мене все було готове, Стіве, геть усе. І ще до того, як ваші поспаковували б свої відерця й лопатки і повернулися у жовтні, я б уже здобув серця й уми виборців у всіх найвіддаленіших куточках країни. Наша кампанія була в повній готовності. Реклама, десять мільйонів брошур, поштова розсилка. «Місцеві лікарні знову на варті здоров’я». Але... Старий байстрюк обрубав світло. Ось так.

— Чому ж? — утішливо спитав Кендрик.— Проблеми з грошима після виборів?

— А оце вже, хай йому грець, цікавий момент, Стіве. Гроші вже в бюджеті, а брошури надруковані, та він не дасть нам їх розіслати. Він повернувся з Десятого Номера сьогодні зранку і сказав, що нічого не буде. Просто жижки затрусилися, та й по всьому. Ще й мав нахабство спитати, чи ті срані брошури будуть актуальні до наступного року. Яке дилетантство!

Він зробив ще один великий ковток горілки й глянув на дно своєї склянки. О’Ніл сподівався, що дотримався Уркгартових інструкцій не занадто впадати у нелояльність, просто професійне досадування, не більше, і трохи алкогольних крайнощів. Він досі був спантеличений. Він гадки не мав, навіщо Уркгарт звелів йому вигадати абсолютно неправдиву історію про неіснуючу рекламну кампанію й розповісти її у «Стренджерз барі», та якщо вона допоможе запхати Вільямса в лайно, він тільки «за». Ганяючи лимонну дольку по склянці, він впіймав довгий неспішний погляд Кендрика.

— То що ж відбувається, Родже?

— Якби ж я тільки знав, старий друзяко. Суцільна таємниця, хай йому. Сраний гармидер.

Четвер, 11 липня

Зала палати громад має доволі сучасне оздоблення, її відновили по війні, потому як одна з бомб Люфтваффе не влучила в доки, а натомість недбало завдала прямого удару в серце парламенту. Та все-таки, незважаючи на свою відносну молодість, зала зберігає віковічну атмосферу. Якщо тихенько сидіти в кутку на одній з вузьких зелених лав, яскравість зникає, й рядами знову сновигають привиди Четема, Волпола, Фокса і Дизраелі.

Зала з характером, а не з вигодами. Тут є місця лише для чотирьохсот з шестисот п’ятдесятьох членів, які навіть слухати стародавні динаміки, вмонтовані у спинки лав, не можуть не схилившись набік, ніби заснули. Що вони інколи й роблять.

Дизайн нагадує церкву Святого Стефана, де сиділи найперші парламентарі, як ті хлопчики-хористи на протилежних лавах, хоча в сучасному інтер’єрі збереглося мало чого янгольського. Члени сидять навпроти одне одного, ніби антагоністи. Їх розділяють дві червоні лінії на килимі, дистанція між якими дорівнює відстані у два мечі, хоча це лише омана, адже неминуча небезпека чатує всього-на-всього за кинджал від них, на задніх лавах.

Більшість прем’єр-міністрів закінчує порубаними, посіченими чи витуреними з посади з кров’ю. Більш ніж половина членів урядової партії зазвичай гадають, що можуть виконувати цю роботу набагато краще. Ті, кого звільнили, чи ті, кому ніколи й не пропонували роботу, сидять позаду свого лідера, вимірюючи відстань між його лопатками. Напруга безнастанна. Щотижня у «Час питань до прем’єр-міністра» прем’єр-міністрів викликають на звіт — цей захід шанований лише за свою надмірність. У принципі, він дає нагоду членам парламенту отримати інформацію від лідера уряду її величності; та на практиці — це просто вправа на виживання, яка має щось спільне радше з римськими аренами Нерона і Клавдія, аніж з ідеалами парламентської демократії. Питання від членів опозиції зазвичай навіть не маскують під запити інформації: вони шукають лише, як би покритикувати, завдати шкоди. «Оце таке буде виправдання прем’єрської лажі?» — і все в тому ж роді. Так само як і відповіді, що лише зрідка спрямовані на інформування, а частіше намагаються відплатити тією ж монетою й завдати болю і приниження. А ще за прем’єр-міністрами зберігається право останнього слова. Воно надає їм перевагу в бою, ніби право останнього удару в гладіатора. Саме тому прем’єр-міністр і має виграти. І горе спіткає того прем’єр-міністра, кому це не вдасться. Напруга і жах не так уже й глибоко ховаються за впевненою посмішкою. Саме вони викликали нудоту в Макмілана, змушували Вілсона втрачати сон, а Тетчер — рівновагу. А Генрі Колінґридж ніколи повною мірою не відповідав їхнім стандартам.

Наступний день після О’Нілового вечірнього візиту до «Стренджерз-бару» проходив не дуже гладко для прем’єр-міністра. Прес-секретаря Даунінг-стріт підкосила вітрянка, яку він підхопив від своїх дітей, тож звичний щоденний брифінг для преси був низької якості й до того ж, що було навіть гірше для нетерплячого Колінґриджа, ще й затримався. Засідання Кабінету, яке почалося у звичний час, о десятій ранку в четвер, затягнулося, бо канцлер казначейства намагався пояснити, без жодних явних образ у бік Колінґриджа, наскільки скорочена більшість уряду ослабила фінансові ринки, унеможливлюючи імплементацію програми розвитку лікарень, яку вони з таким ентузіазмом обіцяли під час виборчої кампанії. Прем’єр-міністру слід було б утримувати контроль над дискусією, однак пустомолотство все тривало й вилилося в непорозуміння.

— Шкода, можливо, що канцлер не був обачнішим і дозволив нам, забігаючи наперед, взяти поспішні зобов’язання,— ядуче прокоментував міністр освіти.

Канцлер похмуро пробурмотів, що його провини нема у тому, що результати виборів виявилися гіршими, ніж очікували навіть циніки з фондової біржі,— й негайно ж пошкодував про цей коментар. Колінґридж спробував примирити сторони й доручив міністру охорони здоров’я підготувати прийнятне пояснення щодо зміни планів. Також було постановлено оголосити про зміну за два тижні, тобто під час останнього робочого тижня перед парламентськими канікулами.

— Сподіваймося,— заявив сімдесятирічний лорд-канцлер,— що доти всі уми вже охопить безрозсудність літа.

Тож засідання затрималося на двадцять п’ять хвилин, а це означало, що брифінг прем’єр-міністра з посадовцями у «Час питань» також затримувався, та і поганий настрій посприяв тому, що Колінґридж майже не слухав, про що говорили. Коли він увірвався до переповненої зали перед самим початком «Часу питань», він не був ані у всеозброєнні, як зазвичай, ані насторожі.

Та це не мало ваги, бо Колінґридж відбивав питання опозиції й приймав оплески від своєї партії з достатньою — якщо не натхненною — невимушеністю. Звичайна справа. Спікер палати, відповідальний за парламентське судочинство, поглянув на годинник і вирішив, що оскільки зосталася ще одна з гаком хвилина до закінчення сесії, то є трохи часу для одного питання насамкінець. Останнє питання на порядку денному було від одного з нових членів; саме час, подумав він, влити молодої крові.

— Стівен Кендрик,— оголосив він у залу.

— Номер шість, сер.

Кендрик швидко звівся на ноги й поставив своє питання з порядку денного, воно значилося навпроти його прізвища: «Попросити прем’єр-міністра перелічити офіційні заходи, заплановані на день». Пустопорожнє питання, ідентичне номерам один, два й чотири, які вже передували йому.

Колінґридж важко зіп’явся на ноги і поглянув на відкриту червону папку для брифінгів на трибуні перед ним. Заходився нудно й монотонно читати. Все це вже чули раніше. «Я волів би відіслати поважного члена до відповідей на питання номер один, два й чотири, наданих кілька хвилин тому». Оскільки його відповідь не повідомила нічого більшого, окрім того, що він проведе день на зустрічах з колегами-міністрами та прийматиме на обід прем’єр-міністра Бельгії, ніхто так і не дізнався нічого цікавого про діяльність прем’єр-міністра, та й не мав на те жодного наміру. Гладіаторський обмін люб’язностями скінчився, й ось-ось мала розпочатися справжня битва. Кендрик схопився на ноги з лави опозиції.

Стів Кендрик був азартним гравцем, людиною, що досягла професійного успіху в галузі, яка винагороджувала нахабність і величезні яйця. Ніхто так не здивувався, як він сам (та ще, можливо, його колишня дружина), коли йому спало на думку ризикнути своїм витратним рахунком і спортивною машиною і позмагатися за маргінальне парламентське місце. Не те щоб він очікував чи по-справжньому бажав перемоги — зрештою, уряд мав чималу більшість,— та ця боротьба за місце допомогла б створити йому бренд зі свого імені й прислужилася як соціально, так і професійно. Він би кілька тижнів був на передовицях професійних PR-часописів. «Людину з громадянською свідомістю» завжди добре тиражують у такій агресивно-комерційній галузі.

Його перевага у сімдесят шість голосів, після трьох перерахунків, стала неприємним шоком. Вона означала значно нижчі доходи й прискіпливу увагу до його рипучого особистого життя, а шанси на те, що його викинуть після наступних виборів, усе-одно лишалися. Тож навіщо обачність? Йому нема чого втрачати, окрім своєї анонімності.

Кендрик провів переломну ніч і важкий ранок, борючись із тим, що розповів йому О’Ніл. Навіщо скасовувати рекламну кампанію, яка просуває популярну програму, спрямовану на отримання голосів? У цьому ж не було ніякого, бляха, сенсу, хіба що... Хіба що проблеми були не в рекламній кампанії, а в самій програмі. Певно, так усе й було. Чи ні? В чому ще могла бути річ? Чи, може, він ще надто зелений, щоб зрозуміти суть справи? Що дужче він чіплявся за цю головоломку, то більше вона заплутувалася. Слід поцікавитися чи звинуватити? Спитати чи засудити? Він знав, якщо неправильно все зрозумів, то першим і останнім враженням, яке про нього складеться, буде «придворний блазень».

Коли він звівся на ноги, сумніви, ніби шершні, досі гуділи у нього в голові. Його хвилинна непевність притлумила загальне замішання палати, бо парламентарі відчули його нерішучість. Новий член парламенту закляк? Кендрик глибоко вдихнув і вирішив, що нема сенсу намагатися зберегти гідність. Він підскочив.

— Чи може прем’єр-міністр пояснити палаті, чому він скасував обіцяну програму розвитку лікарень?

Він не критикував. Не розвивав свою думку. Не додав ані фрази, ані коментаря не до теми, щоб дати можливість прем’єр-міністру ухилитися чи присісти. Коли новий рядовий член парламенту повернувся на своє місце, рядами покотилося глухе гудіння. Медична програма? Скасована? Змагання набрало нового цікавого оберту, і триста з гаком глядачів усі як один повернулися поглянути на Колінґриджа. Той зіп’явся на ноги: відчуття було таке, наче вся кров, потрібна для роботи мозку, так і лишилася в ногах. Йому було відомо, що в червоній папці не було нічого такого, звідки можна взяти натхнення, ніякої підпори, ніякої соломини, щоб вхопитися за неї. Все злили, вкрали, зруйнували, його відтрахали. Він широко всміхнувся. Це все, що лишалося. Тільки ті, хто сидів дуже близько до нього, могли бачити, як побіліли в нього кісточки на пальцях, коли він вчепився в трибуну.

— Сподіваюся, шановного джентльмена не підхопить вир безтурботного літнього сезону, принаймні до настання серпня. Оскільки він новий член, я маю гарну нагоду нагадати йому, що за останні чотири роки діяльності нашого уряду галузь охорони здоров’я відзначилася значним збільшенням видатків — від шістьох до вісьмох відсотків.

Колінґридж знав, що зараз виявляє неприпустиму зверхність, та йому бракувало правильних слів. Що ще лишалося робити?

— Завдяки нашим успіхам у боротьбі з інфляцією охорона здоров’я виграла найбільше з-поміж усіх державних служб, що можна прирівняти до...

Кендрик спостерігав зі свого місця, розташованого дещо вище, в ряду зелених шкіряних лав. Прем’єр-міністр не дивився на нього, він бігав очима. Він був розгублений.

— Відповідайте на кляте питання,— прогарчав Кендрик з північним акцентом, що якимось чином робить таку неделікатність прийнятною, чи принаймні закономірною.

Кілька інших членів повторили вимогу.

— Я відповім на питання, як і коли сам вирішу,— відрізав прем’єр-міністр.— Це безнадійна спроба опозиції поскиглити, коли вже відомо, що виборці прийняли остаточне рішення й не так давно проголосували ногами на користь нашого уряду. Люди підтримують нас, і я можу підтвердити нашу рішучість захищати їх і їхнє медичне обслуговування.

Грубі вигуки несхвалення з лав опозиції стали гучнішими. Деякі з них не потраплять до «Ганзарду»[26], чиї редактори часом бувають навдивовижу тугими на вухо, та прем’єр-міністр чітко їх чув, кожен склад. Члени його партії стривожено заметушилися, не впевнені, чому Колінґридж просто не підтвердив збереження програми й не заштовхав її Кендрику в горлянку.

Колінґридж продовжив пропихатися крізь стіну перешкод.

— Палаті має бути відомо... що в жодному уряді не прийнято... наперед обговорювати специфіку нових видатків... Ми оголосимо свої наміри у відповідний для того час.

— Та вже ж оголосили. Ви до біса закрили її, еге ж? — гукнув зі свого місяця попід проходом поважний і зазвичай зухвалий член від Ньюкасл-Вест — гукнув настільки голосно, що навіть у «Ганзарді» не зможуть заявити, ніби проґавили це.

На передній лаві опозиції видно було посмішки — люди нарешті включились у гру. Їхній лідер, який сидів десь за шість футів від місця, де стояв Колінґридж, обернувся до свого найближчого колеги, й почувся найгучніший з усіх валлійських шепотів:

— Знаєш, як на мене, то він усрався. І викручується!

І лідер опозиції замахав своїм порядком денним, як і всі його колеги. Це нагадувало вітрила стародавніх галеонів, що вступали у битву.

В Колінґриджі піднімалася болісна хвиля тисяч попередніх сутичок. До такого він не був готовий. Не міг наважитися визнати правду, як і не міг збрехати палаті; так само не вдавалося йому добрати потрібних слів на межі між чесністю і відвертим обманом. Роздивляючись самовдоволення на обличчях навпроти і слухаючи кепкування, він пригадав брехні, які розводили про нього всі ці роки, всю жорстокість, яку до нього виявляли, всі сльози, які через цих людей пролила його дружина. Поглянув на викривлені обличчя всього за кілька футів від себе, і йому урвався терпець. Час покласти цьому край, байдуже яким чином. Він підкинув руки вгору.

— Я не зобов’язаний вислуховувати подібні коментарі від зграї псів,— гаркнув він і сів. Ніби ведмідь, що тікає від цькування.

Ще до того як з лав опозиції піднявся тріумфальний галас, Кендрик вже знову був на ногах.

— Згідно з регламентом, містере спікер. Відповідь прем’єр-міністра — це просто неподобство. Я поставив цілком прямолінійне питання, а все, що отримав — це образи й ухиляння. Хоча я й розумію прем’єр-міністрову відмову визнати, що він відповідальний за величезне й ганебне ошуканство свого електорату, проте хіба не можна нічого вдіяти на захист права членів палати й отримати пряму відповідь на пряме питання? Я розумію, що я тут новачок, та у законі про опис товарів[27] має ж бути щось стосовно цього.

Хвилі схвалення пронеслися крізь лави опозиції, поки спікер намагався прокричатися крізь гамір.

— Поважний член, можливо, й новачок, але, здається, вже розуміється на парламентських процедурах і має знати, що я відповідаю за зміст чи тон відповідей прем’єр-міністра не більше, ніж за питання, які йому ставлять. Далі до справ!

Поки спікер намагався вгамувати пристрасті, червонолиций Колінґридж підвівся і сердито видибав із зали, давши знак головному організатору йти за ним. За ним покотився дуже непарламентський викрик «Боягуз!». На лавах уряду не чулося нічого, панувала сама лише невпевнена тиша.

— Звідки, в ім’я Христа, йому це відомо? Звідки той сучий син прознав?

Двері до кабінету прем’єр-міністра, розташованого якраз позаду зали, не встигли захлопнутись, як почалася тирада. Перший міністр її величності скинув звичну машкару м’якості, випускаючи на волю дикого ворикширського тхора.

— Френсисе, це недобре. Кажу вам, це в біса недобре. Сьогодні ми приймаємо від канцлера звіт з учорашнього засідання комітету, весь Кабінет обговорює його вперше, а вже до обіду про це відомо кожному сопливому гівнюку з опозиції. Про це знали менш ніш дві дюжини міністрів з Кабінету; всього-на-всього жменька державних службовців була в курсі. Хто злив цю інформацію, Френсисе? Хто? Ви головний організатор. Я хочу, щоб ви знайшли того виродка і щоб його повісили на годинниковій вежі за яйця!

Уркгарт зітхнув з полегшенням. До вибуху прем’єр-міністра він досі не був певен, чи перст обвинувачення не вкаже на нього. Він усміхнувся, щоправда, тільки подумки.

— Мене просто вражає, Генрі, що комусь із ваших колег по Кабінету заманулося навмисне злити це,— почав він, явно виключаючи можливість витоку з боку державної служби, звужуючи коло підозрюваних і охоплюючи ним всіх і кожного з його колег по Кабінету.

— Хай хто це скоїв, він принизив мене. І я хочу знати, хто це, Френсисе. Я хочу — я наполягаю,— щоб ви знайшли того хробака. А потім віддали його на поталу воронам.

— Генрі, можна як друг?..

— Звісно!

— Боюся, що між нашими колегами було забагато гризні з часу самих виборів. Надто багато хто хоче посаду іншого.

— Всі хочуть отримати мою посаду, мені це відомо, але хто ж міг виявитися таким... кретином, таким підступним, таким хріномайстром, щоб зумисно зливати такі речі?

— Не можу сказати...— він на мить завагався,— напевне.

Колінґридж зреагував на це вагання.

— Мені вистаче обґрунтованого припущення, Господи прости.

— Це буде несправедливо.

— Несправедливо? А по-вашому те, що тільки-но сталося, коли моєю сракою скористалися як тою поштовою скринькою, це справедливо?

— Але ж...

— Жодних «але», Френсисе. Сталося раз, може статися й вдруге, і майже напевно, що так і буде. Звинувачуйте, натякайте — все, що в дідька хочете. Я не маю стільки часу, щоб марнувати. Мені потрібні імена!

Кулак Колінґриджа з такою силою опустився на стіл, аж підскочила настільна лампа.

— Якщо ви наполягаєте, я можу припустити. Ви ж розумієте, я нічого не знаю напевне... Скористаймося дедукцією. Враховуючи час, що минув, видається більш вірогідним, що витік стався радше на вчорашньому комітеті, аніж на сьогоднішньому засіданні Кабінету. Погоджуєтеся?

Колінґридж згідно кивнув.

— А, окрім нас із вами, хто ще входить до комітету?

— Канцлер казначейства, фінансовий секретар, охорона здоров’я, освіта, навколишнє середовище, економіка.

Прем’єр перелічив усіх міністрів, які були присутні. Уркгарт нічого не відповідав, змушуючи Колінґриджа виснувати логічне припущення самотужки.

— Ну, двоє міністрів скарбниці заледве могли злити факт того, що вони накосячили. Зате охорона здоров’я добряче протестувала, тож Пол Маккензі мав усі підстави. У Гарольда Ірлі з освіти завжди був довгий язик. А Майкл Семюел, як на мене, має звичку забагато красуватися в товаристві ЗМІ.

Підозри й вагання, що зачаїлися в найтемнішому закутку розуму прем’єр-міністра, почали виповзати на світло.

— Є ще й інші варіанти, Генрі, та я гадаю, що вони маловірогідні,— включився Уркгарт.— Як ви знаєте, Майкл дуже близький з Теді Вільямсом. Вони з ним обговорюють геть усе. Могло витекти й зі штабу партії. Не від Теді, я просто певен, він би ніколи... Але витік міг статися від одного з посадовців звідти. Деякі з них усе життя провели, ніби той бідний родич.

Колінґридж якусь хвилю мовчки міркував.

— Чи міг би це бути Теді? — пробурмотів він.— Він ніколи не був серед моїх найбільших прихильників: різниця поколінь,— та я витягнув його з помийки, взяв у команду. І так він мені відплачує?

— Це лише підозра, Генрі...

Прем’єр-міністр виснажено звалився у крісло, йому більше не хотілося мучитися роздумами.

— Можливо, останнім часом я покладався на Теді аж надто багато. Гадав, йому нема на що точити зуб, у нього не лишилося амбіцій, тільки не в палаті лордів. Стара гвардія. Відданий. Я помилявся, Френсисе?

— Не знаю. Ви попросили мене припустити.

— Переконайтеся, Френсисе. Робіть усе, що вам для цього треба. Хай хто це був, він мені потрібен. Я хочу, щоб йому вирвали яйця через вуха, і хай увесь Вестмінстер чує його зойки.

Уркгарт кивнув і опустив очі на манір слуги, не бажаючи, щоб прем’єр-міністр розгледів у них задоволений блиск. Колінґридж оголосив відкриття сезону. Уркгарт повернувся на болота, його ноги міцно стали у вересі в очікуванні, поки злетять пташки.

Розділ одинадцятий

Христофор Колумб був суцільною прикрістю. Вирушаючи, він гадки не мав куди пливе, а прибувши, не знав де опинився. Хочете трахнути тубільців — краще лишайтеся вдома.

П’ятниця, 16 липня —

четвер, 22 липня

Життя в палаті громад може бути п’янким, подекуди історичним, але не нормальним. Норма — лайно. Постійні затримки на роботі, великі перевантаження, забагато розваг і замало перепочинку — все це гарантує, що довга літня перерва поманить парламентарів, як та оаза в пустелі. А поки вони чекають, терпець уривається, а нерви здають. У дні перед канікулами Уркгарт шастав коридорами й барами палати, намагаючись укріпити дух і заспокоїти сумніви багатьох рядових членів парламенту, в яких наростала тривога щодо скрипучої роботи Колінґриджа. Духом легше занепасти, аніж відновити його, тож дехто з бувалих вважав, що Уркгарт трохи перестарався: його напружені зусилля радше постійно нагадують, що прем’єр-міністр потрапив у несподівано мінливі води; та якщо це помилка з боку головного організатора, її загалом приймали за виняткову, а подекуди й агресивну відданість. Та яке це мало значення? Бриз півдня Франції манив, уже зовсім скоро він змиє всі турботи парламентарів.

Серпень був віддушиною, завдяки чому урядам і вдавалося в останні найжаркіші дні сесії поховати складні повідомлення, часто випускаючи деталі, послуговуючись письмовою відповіддю, опублікованою в «Ганзарді», об’ємному офіційному звіті парламентських процедур. Це означало, що справу було винесено в публічному акті відкрито і ясно, щоправда, вже коли більшість членів уряду прибирали свої столи й намагалися згадати, де вони поклали паспорти. Навіть якщо один чи два й помітять якусь деталь, заледве ще матимуть час чи нагоду здійняти бучу. Все там було правдою, самою лише правдою і нічим окрім правди — за умови, якщо не читати дрібний текст.

Саме тому й було прикро, що ксерокопію чернетки письмової відповіді від міністра оборони було знайдено за цілих десять днів до її публікації, вона лежала під стільцем у барі «Еніз», де члени парламенту й журналісти збиралися, щоб попліткувати. Додало замішання й те, що письмова відповідь оголошувала про намір значно скоротити територіальну армію на підставі того, що ТА не відповідає планам уряду в атомну епоху. А що зробило цю справу ще неприємнішою, це те, що чернетку знайшов кореспондент «Індепенденту», з лобі. Всі його любили, поважали, він знав, як підійти до статті. Тож коли за чотири дні це стало головною новиною на першій сторінці у його газеті, саме на старті останнього повного тижня перед літніми канікулами, люди вже знали, що новина надійна. Гармидер зовсім скоро переріс у хаос.

Порахунок прийшов від незвичного джерела. Платня територіальної армії невисока, та сама армія велика і впливова. А ще ішлося про престиж. У представницьких партіях уздовж і впоперек країни були старші члени, які з гордістю додавали до своїх імен абревіатуру ВТА — «Відзнака територіальної армії»[28]: ті, хто відслужив, боронитимуть «терорів» до останньої краплі чорнила.

Тож коли палата зібралася, щоб владнати останні справи сесії з лідером, повітря було важким не лише через спеку середини літа, а й через звинувачення у зраді й емоційні домагання взяти слово — звісно, майже всі з них лунали з лав уряду. Опозиції заледве доводилося пітніти, сидячи позаду, спостерігаючи, ніби ті вдоволені римські леви, як християни роблять усю справу за них.

Сер Джаспер Ґрейнґер, ОБТ[29], МЮ[30] і навіть дуже ВТА, був на ногах. Старий гордо виставив дбайливо випрасувану полкову краватку вкупі з важким твідовим костюмом-трійкою, відмовляючись поступитися особистими звичками, незважаючи на недостатнє кондиціювання. Він був старшим серед рядових і обраним головою. Його слова мали вагу.

— Чи не міг би я повернутися до теми, піднятої кількома з моїх поважних друзів щодо цих непотрібних і глибоко шкідливих скорочень? Чи не має лідер палати сумнівів щодо щирості його прихильників у цій справі? — він дедалі більше сердився, і білі згустки слини збиралися в кутиках рота.— Чи має він бодай якесь уявлення про шкоду, якої це завдасть уряду в подальші місяці? Чи бодай зараз дасть палаті час обговорити й змінити це рішення, бо як ні, він залишить уряд беззахисним перед звинуваченнями в несумлінності, як і всю країну незахищеною від поганих друзів.

Вигуки підтримки залунали з усіх боків, окрім передньої лави уряду. Лідер палати, Саймон Ллойд, звівся на рівні ноги й ще раз підготувався до виходу на трибуну: йому подумалося, що ліпше б її збудували з мішків піску. Він був міцним чоловіком, розважливим, та останні двадцять хвилин були гарячі, й він встиг роздратуватися, бо виявилося, що його відповідь, яку він підготував заздалегідь, не захистить його від гранат, що їх у нього кидали з його ж боку. Він радів, що прем’єр-міністр і міністр оборони сиділи обіч нього на передній лаві. Чому він має страждати сам? Він переступав з ноги на ногу, й обґрунтування його теж накульгувало.

— Мій поважний друг випустив одну деталь. Документ, який опублікували в газетах, є вкраденою власністю уряду. Вкраденою! І саме це важливіше за деталі самого документу. Якщо вже мають бути дебати, то щодо такої кричущої нечесності. Мій поважний друг є людиною честі й досвіду, і, щиро кажучи, я очікував, що він радше долучиться до мене у щиросердному осуді крадіжки важливих урядових документів. Він має усвідомити, що, поширюючи ці подробиці, він робить не що інше, як потурає крадіжці.

Це звучало добре — деякий час, поки не підвівся сер Джаспер попросити дозволу взяти слово. За нормальних обставин цього б не дозволили, але ці обставини не були нормальними. Ціла палата розмахувала порядком денним, і спікер дозволив. Старий солдат став на весь зріст, спина рівна, вуса наїжачені, а обличчя пломеніє непідробною злістю.

— Деталь випускає саме мій поважний друг,— прогримів він.— Хіба він не розуміє, що я краще б жив поряд з пересічним британським злодієм, аніж з російським солдатом, а його політика обіцяє нам саме це?

Вибухнув гамір, на заспокоєння якого у спікера пішла ціла хвилина. Під час цього лідер палати, обернувшись, кинув відчайдушний погляд на прем’єр-міністра і міністра оборони. Вони порадилися, голова до голови, а відтак Колінґридж коротко кивнув лідеру палати. Той ще раз звівся на ноги.

— Містере спікер...— почав він і спинився прочистити горло, яке вже встигло пересохнути.— Містере спікер, ми з моїми поважними друзями уважно дослухалися до настроїв у палаті. Я маю дозвіл прем’єр-міністра і міністра оборони заявити, що у світлі заяв, висловлених сьогодні з усіх боків, уряд ще раз розгляне цю важливу справу, щоб побачити...

Що він міг побачити, здавалося, не становило жодного інтересу для інших; його слова загубилися у потужному протесті. Він підняв білий прапор. Колеги плескали сера Джаспера по спині, опозиція глумилася, парламентські кореспонденти шкрябали у своїх записниках. Серед гамору й замішання зусібіч одинокий Генрі Колінґридж сидів нещасний і зіщулений, утупившись поглядом у свої шкарпетки.

— Засмажили, ти б так не сказала? Підсмажили до клятої шкоринки,— оголосив Менні Ґудчайлд з Асоціації преси, коли Меті саме проштовхувалася крізь юрбу, що тиснулася в фойє біля палати. Меті не спинилася. По всіх кутках точилася суперечка: члени опозиції зловтішалися, оголошували про свою перемогу, тоді як прихильники уряду, зі значно меншим переконанням, намагалися приписати перемогу здоровому глузду. Та все-таки ні в кого не було сумніву, що тільки-но вони спостерігали розп’яття прем’єр-міністра.

Меті переслідувала свою здобич. Крізь «рукопашну» вона побачила високу постать Уркгарта: той з кам’яним обличчям ішов, уникаючи питань кількох схвильованих рядових парламентарів. Він зник за першими-ліпшими дверима. Меті кинулася за ним. Наздогнала його, коли він, переступаючи по дві сходинки за раз, підіймався мармуровими сходами, що вели до верхніх галерей.

— Містере Уркгарт,— захекано гукнула вона услід міністру, що намагався втекти,— будь ласка! Мені потрібно дізнатися ваш погляд.

— Не думаю, що в мене він сьогодні є, міс Сторін,— Уркгарт кинув свою відповідь через плече, не спинився.

— О, точно, ми часом не повернулися знову до «Головний організатор відмовляється підтримати прем’єр-міністра»?

Раптом Уркгарт спинився і розвернувся, стаючи віч-на-віч із задиханою Меті. Його очі яскраво спалахнули; у них не було гумору.

— Так, Меті, гадаю, ви маєте право чогось очікувати. Тож яка ваша думка?

— Насадили на рожен. Це офіційний погляд. Якщо перед цим у вогні були Колінґриджеві ноги, то, здається, скоро за ними підуть і чутливіші частини його тіла.

— Так, можна сказати й так. Звісно ж, немає нічого дивного в тому, що прем’єр-міністр скидає одяг. Але ж роздягатися на публіці...

Меті дарма чекала, щоб Уркгарт закінчив. Він не засудить свого прем’єр-міністра, тільки не відкрито, на сходах. Але якщо не було ніякого осуду, то й жодної спроби виправдання також.

— Але ж це вже другий великий витік за останні тижні. Звідки вони?

Він поглянув на неї у своїй яструбиній манері, яку вона знаходила такою непереборною і лише трішки моторошною.

— Як головний організатор, я відповідаю суто за дисципліну серед рядових членів уряду. Не варто очікувати, щоб я розігрував директора школи ще й для своїх колег по Кабінету.

Її губи затремтіли, вона важко вдихнула.

— Це йде з Кабінету?

— Хіба я таке сказав? — звів він брову.

— Але ж хто? І чому?

Він наблизився.

— О, то ви дивитеся прямісінько крізь мене, так ви робите, міс Сторін.

Зараз він уже сміявся з неї, стоячи настільки близько, що вона відчувала тепло його тіла.

— У відповідь на ваше питання: я не знаю,— провадив він,— але, безсумнівно, прем’єр-міністр доручить мені дізнатися.

— Офіційно чи неофіційно?

— Гадаю, я вже й так сказав достатньо,— мовив він і рушив далі сходами.

Та Меті не хотіла, щоб її отак відштовхували.

— Чудово. Дякую вам. Звісно ж, на умовах лобі.

— Але ж я нічого вам не сказав.

— Прем’єр-міністр запускає розслідування щодо того, хто з його колег по Кабінету зливає секретну інформацію.

Він ще раз спинився, розвернувся.

— Меті, я не можу нічого прокоментувати. Але ви набагато сприйнятливіша, аніж більшість ваших тугодумних колег. Мені здається, що це радше ваша логіка, аніж мої слова, привела вас до таких висновків.

— Я не хочу втягувати вас у неприємності.

— Але ж, Меті, як на мене — це саме те, чого б вам хотілося.

Він грався з нею, майже фліртував.

Вона поглянула на нього, її голос прозвучав хіба трішки гучніше за шепіт.

— Вам відомо набагато більше про неприємності, які я створюю. Я старанна учениця.

Вона не була повністю певна, навіщо вона це сказала. Їй варто було б зашарітися, але цього не сталося. Їй слід було б відкинути натяк, та вона смакувала його, читаючи у Уркгарта в очах.

Раптом вона схопила його за рукав.

— Якщо вже нам пустувати разом, нам варто навчитися довіряти одне одному, тож дозвольте мені прояснити одну річ. Ви не заперечуєте, що прем’єр-міністр попросить розслідування поведінки членів його Кабінету. А не заперечуючи, ви це підтверджуєте.

Прийшла його черга понижувати голос.

— Можна сказати й так, Меті. Та я не можу прокоментувати.

— Це те, що я напишу. І якщо це неправда, благаю, спиніть мене.

Вона міцніше стиснула долоню. Його рука опинилася на її руці.

— Спинити вас, Меті? Навіщо? Ми ж тільки-но почали.

Розділ дванадцятий

Пролонгований кредит, індійська кухня й англійські хлопчики ніколи не задовольнять чоловіка надовго. Але з усіх цих трьох речей я б рекомендував пролонгований кредит.

Пустощі. Чи це те, до чого він прагнув? Так, мабуть, так і є, вирішив Уркгарт, продовживши підніматися сходами. Він сперся об стіну й гучно розсміявся, добряче наполохавши двох колег, що прошмигнули повз, трусячи головами. Зрештою він опинився на балконі для відвідувачів, де публіка тиснулася у рядах вузьких лав, щоб спостерігати діяльність палати внизу. Він упіймав погляд маленького й бездоганно вбраного індійського джентльмена, для якого вибив місце на балконі, й подав йому знак. Чоловік силувався вибратися з забитих публічних лав, протискаючись повз коліна, сиплючи вибаченнями на ходу, аж поки не опинився перед своїм господарем. Уркгарт дав йому знак мовчати й повів до маленького коридору позаду балкона.

— Містере Уркгарт, сер, це були найзахопливіші й вельми пізнавальні дев’яносто хвилин. Я глибоко в боргу перед вами за те, що ви допомогли мені отримати таке зручне місце.

Акцент чоловіка був насичено-субконтинентальний, а поки джентльмен говорив, його голова хиталася з боку в бік на манірний індійський лад.

Уркгарт знав, що це все нісенітниці, що навіть маленькі індійські джентльмени, такі як Фірдаус Джабвала, вважають розташування сидінь вкрай незручним, та він кивнув на знак подяки. Вони ввічливо розмовляли, поки Джабвала обережно діставав свій дипломатичний кейс зі столу капельдинера. Приїхавши, він вперто відмовлявся здати його, аж поки йому не сказали, що заборонять відвідини балкона, якщо він не залишить його на охороні.

— Я такий радий, що ми, британці, досі можемо довіряти своє майно простим роботягам,— заявив він дуже серйозно, поплескуючи кейс, щоб заспокоїтися.

— Певно, що так,— відказав Уркгарт, який не довіряв ані простому роботязі, ані Джабвалі.

Та все-таки він був виборцем, який володів різними квітучими місцевими компаніями і надав 500 фунтів пожертв на витрати кампанії, нічого не попросивши взамін, окрім особистої зустрічі в палаті громад. «Не на окрузі,— пояснив він секретареві Уркгарта по телефону.— Це справа скоріш національна, аніж місцева».

500 фунтів за чашку чаю — це видавалося вдалою угодою. Йдучи попереду, Уркгарт провів для свого гостя короткий тур — славетні мозаїки П’юджина в центральному фойє, фрески з каплиці Святого Стефана, склепінчаста дубова стеля Вестмістер-голу, яка здіймалася настільки високо й була така темна, що майже губилася для погляду. Тим кроквам було тисячу років, найдавніша частина палацу. Саме тут Джабвала попросив постояти хвильку.

— Я був би вдячний за тиху мить у цьому місці, де засудили короля Карла і виставили для прощання тіло Вінстона Черчилля.

Головний організатор у подиві вигнув брову.

— Містере Уркгарт, будь ласка, не майте мене за претензійного,— наполіг індієць.— Мої родинні зв’язки з британськими інституціями сягають корінням майже на двісті п’ятдесят років, до днів славетної Ост-Індської компанії й лорда Клайва, якого консультували мої пращури і кому вони позичили значні кошти. Як тоді, так і тепер моя родина займає престижні позиції у юридичній і адміністративній гілках індійського уряду.

Без жодних сумнівів, це була гордість, та ще слова бриніли, вимовлені Джабвалиним дзвінким голосом, а його очі вже журливо опустилися.

— Так, з часів незалежності, містере Уркгарт, той колись славний субконтинент повільно скотився до нової темної доби. Сучасна династія Ганді проявила себе як набагато корумпованіша, ніж будь-яка інша з тих, кому служила моя родина в колоніальні часи. Я належу до парсі, культурної меншини, яка не знайшла комфорту за нового раджі. Саме тому я й переїхав до Великої Британії. Мій любий містере Уркгарт, будь ласка, повірте мені, коли я кажу вам, що почуваюся більше частиною цієї країни та її культури, аніж сучасної Індії. Щодня я прокидаюся вдячний, що можу називати себе громадянином Британії й давати своїм дітям освіту в британських університетах.

— Це... так зворушливо,— відповів Уркгарт, який ніколи не був особливо прихильним до іноземців, що отримували місця в британських університетах, і вже висловлював це на кількох публічних заходах.

Він поквапив свого гостя до кімнат переговорів під головною залою, їхні черевики зацокали по стертому плитняку, а сонце кидало косе проміння крізь давні вікна, опускаючись на підлогу світляними щаблями.

— А чим конкретно ви займаєтеся, містере Джабвала? — запитав Уркгарт нерішуче, боячись, щоб його інтерес не надихнув ще один монолог.

— Я, сер, торговець, неосвічена людина, не такий, як мої сини. Я полишив будь-яку надію на це ще під час безладу індійської незалежності. Саме тому мені й довелося торувати собі шлях не розумом, а старанністю й важкою працею. Я радий заявити, що досяг успіху.

— В якій саме галузі?

— У мене є кілька бізнес-інтересів, містере Уркгарт. Нерухомість. Оптова торгівля. Маленьке місцеве фінансування. Та я не вузьколобий капіталіст. Я цілком усвідомлюю свій обов’язок перед спільнотою. Саме про це я й хотів поговорити з вами.

Вони дійшли до кімнати переговорів, і, на запрошення Уркгарта, Джабвала всівся в одне з зелених крісел, його пальці задоволено забігали по різьблених золотих ґратках, що оздоблювали пряму шкіряну спинку.

— Тож, містере Джабвала, чим я можу вам допомогти? — почав Уркгарт.

— Ні ж бо, мій любий містере Уркгарт, це я хочу допомогти вам.

Збентежена зморшка засіла на Уркгартовому чолі.

— Містере Уркгарт, я не народився у цій країні. Це значить, що мені вимушено доводиться працювати особливо старанно, щоб здобути повагу в суспільстві. Тож я докладаю зусиль. Місцевий Ротарі-клуб, всілякі доброчинні організації... І, як вам відомо, я найпалкіший прихильник прем’єр-міністра.

— Боюся, цього дня ви не побачили його в усій красі.

— Тому я гадаю, що він більш ніж будь-коли потребує друзів і прихильників,— заявив Джабвала, поплескавши долонею по кейсу, який лежав на столі перед ним.

Зморшки на Уркгартовому чолі поглибилися — він намагався вловити значення і напрямок слів свого гостя.

— Містере Уркгарт. Ви знаєте, що я відчуваю неймовірне захоплення вами.

— Та-а-ак,— обачно проказав Уркгарт.

— Мені пощастило скромно допомогти вам під час виборів, і я був би радий зробити це ще раз. Задля вас, містере Уркгарт. І нашого прем’єр-міністра!

— Ви бажаєте... зробити... внесок?

Голова знову захиталася з боку в бік. Уркгарта це дезорієнтувало.

— Передвиборчі кампанії, мабуть, дуже затратні, мій любий містере Уркгарт. Тож чи мені буде дозволено зробити маленький внесок? Щоб поповнити скарбницю?

Коли доходило до внесків із закордонних джерел, Уркгарт почувався страшенно некомфортно. Раз по раз такі справи заводили політиків у халепу, а іноді навіть і у в’язницю.

— Що ж, я впевнений, що... Як ви кажете, такі речі є затратними... Гадаю ми могли б...— (Та заради бога, Уркгарте, зберися!) — Містере Джабвала, можна запитати, скільки ви плануєте дати?

У відповідь Джабвала покрутив кодовий замок на своєму кейсі й відкинув дві латунні защіпки. Кришка пружно відчинилася, й він розвернув кейс до Уркгарта.

— П’ятдесят тисяч фунтів були б допустимим жестом підтримки?

Уркгарт опирався дикій спокусі взяти одну з пачок банкнот і почати перераховувати. Він помітив, що всі пачки складаються з уживаних двадцятифунтових купюр і скріплені гумкою, а не банківськими стрічками. Він майже не мав сумнівів, що ці гроші не пройшли через офіційні рахунки.

— Це... надзвичайно щедро, містере Джабвала. Так, справді, як я й кажу, неймовірно щедро. Але... це трошки незвично, щоб такий великий внесок для партії надходив... готівкою.

— Мій любий містере Уркгарт, ви маєте розуміти, що під час громадянської війни в Індії мої родичі втратили все. Нашу домівку і бізнес було зруйновано, ми ледве втекли, рятуючи життя. Натовп спалив місцевий банк дотла, з усіма його вкладами й записами. Головний офіс банку, звісно ж, перепросив, та без записів вони могли повернути моєму батькові хіба що свої співчуття, а не кошти, які він уклав у них. З мого боку це може звучати дещо старомодно, я знаю, та все-таки я довіряю готівці, а не касам.

Бізнесменові зуби переконано заблискотіли. Уркгарт був певен, що це халепа. Він глибоко вдихнув.

— Можна прямо, містере Джабвала?

— Ну звісно.

— Часто трапляється, що первинні донори вірять у те, ніби партія може зробити щось для них, коли ж у дійсності наші можливості дуже обмежені...

Джабвала згідно кивнув, незважаючи на те, що голова його гойдалася з боку в бік.

— Нічого я не хочу так, як бути надійним прибічником прем’єр-міністра. І вашим, містере Уркгарт. Як місцевий член парламенту, ви зрозумієте, що мої бізнес-інтереси часом призводять до якнайдружніших контактів з місцевою владою у таких справах, як дозвіл на будівництво чи тендери на контракти. Колись, можливо, я попрошу вашої поради, та можу запевнити, я не чекаю послуг. Мені нічого не потрібно взамін. Абсолютно нічого, ні-ні! Окрім хіба що попросити, щоб ми з дружиною мали честь колись зустрітися з прем’єр-міністром, особливо якщо він якось буде на окрузі. Чи це прийнятно? Для моєї дружини це багато чого значило б.

П’ятсот фунтів за чашку чаю, п’ятдесят штук за фотографію. Цей чолов’яга пропонував вигідну угоду.

— Я переконаний, що це можна влаштувати. Можливо, ви з дружиною захотіли б відвідати прийом на Даунінг-стріт.

— Мав би за честь, звісно ж... і, можливо, перекинутися з ним кількома словами на самоті, щоб висловити моє особисте захоплення?

Отже, йому потрібно дещо більше, ніж проста фотографія, але це лише припущення.

— Ви маєте розуміти, що прем’єр-міністр не може особисто прийняти ваш внесок. Це було б не... як би так висловитися?... неделікатно — залучати його в такі справи.

— Атож, атож, містере Уркгарт. Саме тому я хочу, щоб гроші від його імені прийняли ви.

— Боюся, я можу дати вам лише просту розписку. Можливо, було б краще, якби ви спрямували ці кошти безпосередньо до скарбниці партії.

Джабвала перелякано підкинув руки.

— Містере Уркгарт, сер, мені не потрібна розписка. Не від вас. Ви — мій друг. Я навіть узяв на себе сміливість вигравіювати ваші ініціали на цьому кейсі. Погляньте-но, містере Уркгарт.

Він постукав по ініціалах кінчиком пальця. Там значилось «ФУ» жирними великими літерами, золотими.

— Це маленький жест, який, я сподіваюся, ви приймете за всю вашу чудесну роботу в Сурреї.

Ах ти ж хитрий улесливий малий засранець! — подумав Уркгарт, роздивляючись широку посмішку Джабвали й гадаючи, скільки часу мине, перш ніж він отримає дзвінок стосовно дозволу на будівництво. Йому варто було б викинути цього індійця, та натомість він потягнувся через стіл і тепло потиснув Джабвалі руку. В голові формувалася ідея. Цей чоловік і його гроші, безсумнівно, становлять проблему, щодо того не лишалося і крихти сумнівів. Та питання в тому, проблему для кого?

Розділ тринадцятий

Колись Вестмінстер був прибережним болотом. Потім його змінили, побудували палац і велике абатство, високо звели його в шляхетній архітектурі й з ненаситними амбіціями. Та глибоко всередині це все-таки болото.

П’ятниця, 23 липня

Прейд-стріт, Педингтон. Неохайний кагетний кіоск, скромний вдень і, на погляд місцевих поліцейських сил, аж надто активний вночі. Молода чорношкіра жінка вагається на тротуарі, глибоко вдихає повітря західного Лондона й ступає всередину. За захисною решіткою й брудними вікнами крамниця темна і затхла. Крамар, італієць середнього віку з зайвою вагою, у футболці та з цигаркою, що звисає з нижньої губи, зігнувся над журналом, одним з тих, у яких мало тексту. Крамар неохоче звів погляд. Жінка запитала про вартість абонентської скриньки, яку він рекламував на вивісці у вітрині, пояснюючи, що в неї є друг, якому потрібна таємна адреса для особистої пошти. Власник змів цигарковий попіл, що розсипався на прилавок.

— А цей ваш друг, у нього є ім’я?

У відповідь, вона підсунула копію старого рахунку за компослуги.

— Ніяких карток. Я працюю тільки з готівкою,— сказав він.

— Як і я,— відказала вона.

Він обдарував її губатою посмішкою, примружився.

— Ви робите знижки? — вона втупилася в його діафрагму.

— Варто було б узяти з вас подвійну платню.

Вона звела губу, глумливо посміхнулася та щось швидко занотувала. Внесла платню за мінімальний період у три місяці, поклала в сумочку квитанцію, яка потрібна була їй для ідентифікації, й пішла. Крамар дивився на її делікатно округлий зад, що віддалявся, поки його увагу не відвернув старий пенсіонер скаргами на відсутність ранкової газети. Він не бачив, як молода жінка сіла в таксі, що чекало на неї надворі.

— Все добре, Пен? — запитав О’Ніл, коли вона грюкнула дверцятами й вмостилася на сидіння біля нього.

— Ніяких проблем, Родже,— відповіла його асистентка.— Але чому ж у дідька він не може зробити це сам?

— Послухай, я ж тобі казав. У нього якісь делікатні особисті проблеми, і, щоб владнати їх, йому потрібна приватність листування. Якісь брудні журнальчики, наскільки мені відомо. Тож жодних питань і ні слова нікому. Гаразд?

О’Ніл був роздратований, почувався незручно. Уркгарт взяв з нього слово тримати таємницю, і він підозрював, що головний організатор дуже б розлютився, якби дізнався, що О’Ніл вийшов за межі й довірив Пенні Ґай свою брудну роботу. Проте він знав, що Пенні можна довіряти. Та його ображало, що Уркгарт ставився до нього як до ішака і змушував почуватися якимсь підмітайлом.

Коли таксі рушило, він відкинувся на сидінні, а його пальці нервово забігали, аж поки він не намацав маленький поліетиленовий пакетик у кишені. Скоро той все заспокоїть. Змусить його почуватися знову собою.

День ставав дедалі спекотнішим, коли чоловік у спортивному піджаку й фетровому капелюсі забрів до північно-лондонського відділення Юніон-банку Туреччини на Севен-систерз-роуд. Він представився клерку-кіпріоту й поцікавився щодо відкриття рахунку. Його очі ховалися за темними окулярами, і розмовляв він з легким, проте відчутним регіональним акцентом, який клерк не зміг упізнати.

Спливло заледве кілька хвилин, поки з’явився менеджер, і потенційного нового клієнта провели до святая святих. Вони обмінялися люб’язностями, а відтак чоловік пояснив, що він проживав у Кенії й навідав Сполучене Королівство на кілька місяців, щоб розширити своє портфоліо подорожей і нерухомості. Він хотів інвестувати у готель, який саме будували біля турецького курорту Анталія, на південному узбережжі Середземного моря.

Менеджер відповів, що сам не бував у Анталії, та чув, що це чарівна місцина; звісно, банк залюбки допоможе йому в будь-який можливий спосіб. Дав потенційному клієнту простий бланк реєстрації, в якому потрібно було вказати ім’я, адресу, попередні банківські рахунки й такі інші деталі. Клієнт перепросив, сказав, що може надати інформацію про рахунки лише з Кенії, й натомість пояснив, що це його перша поїздка до Лондона за майже двадцять років. Менеджер запевнив старшого чоловіка, що банк давно звик працювати з іноземними довідками й інформація по рахунках з Кенії не має стати проблемою.

Клієнт посміхнувся. Система працює не надто швидко. На перевірку інформації піде щонайменше чотири тижні й, можливо, ще чотири, щоб підтвердити, що вона фальшива. Достатньо для того, що він замислив.

— А як би ви хотіли відкрити рахунок, сер? — поцікавився менеджер.

Чоловік розкрив вельветову сумку і поклав на стіл між ними.

— Я б волів зробити початковий внесок у п’ятдесят тисяч фунтів, готівкою.

— Ну звісно...— сказав менеджер, намагаючись стримувати своє вдоволення.

Френсис Уркгарт відкинувся на стільці й, не знімаючи окулярів, потер очі. Окуляри були старі, щонайменше на два рецепти слабші від його теперішніх лінз, і від них боліли очі. Просте маскування, але, як він гадав, більш ніж достатнє, щоб його не впізнав ніхто, окрім найближчих колег. Є ж, зрештою, і переваги у тому, щоб бути найбільш безликим старшим членом уряду її величності.

Поки Уркгарт карлючками підписував необхідні форми, менеджер завершив рахувати гроші й почав виписувати квитанцію. Банки — як ті водопровідники, подумав Уркгарт: готівку в руки і жодних питань.

— Ще одна річ,— сказав Уркгарт.

— Звичайно.

— Я не хочу, щоб гроші лежали на рахунку без діла. Я б волів, щоб ви купили мені якісь акції. Можете це влаштувати?

Менеджер задоволено закивав. Більша комісія.

— Я б хотів, щоб ви купили двадцять тисяч звичайних акцій ТОВ «Ренокс Кемікалз Компані». Здається, зараз торгуються по більш ніж двісті фунтів і сорок пенсів за акцію.

Менеджер звірився зі своїм екраном і запевнив свого клієнта, що замовлення буде виконано до четвертої години того ж таки дня, на загальну суму в 49.288,40 фунтів, включаючи гербовий збір[31] і комісію брокерів. Це залишить на новому рахунку близько 711,60 фунтів. Уркгарт підписав ще кілька форм карлючками і таким самим нерозбірливим підписом.

Менеджер посміхнувся, підсовуючи квитанцію через стіл до свого нового клієнта.

— Приємно вести з вами справу, містере Колінґридж.

Понеділок, 26 липня —

середа, 28 липня

Кінець сесії. Останній тиждень перед початком літніх канікул. І теплової хвилі. Чимало парламентарів уже покинули Вестмінстер, а ті, хто лишився на своїх постах, були незібрані й нетерплячі. Витримувати вісімдесятиградусну температуру[32] в будівлі, де ідея кондиціювання полягала в тому, щоб відчинити вікно й обмахуватися порядком денним, було мукою. Та скоро все завершиться. Лишалося всього-на-всього сімдесят дві години суперечок.

Уряд не зважав на атмосферу незібраності. Протокол покаже, що урядовці принаймні залишалися на місцях, випускаючи стоси письмових відповідей та прес-релізів, поки всі решта байдикують. Міністри з відділу охорони здоров’я були тільки вдячні цій незібраності, адже одна з багатьох письмових відповідей, випущених ними, стосувалася відкладення програми розширення лікарень. Завдяки витоку це вже була не новина, а зараз її внесли в протокол, і тепер урядовці могли бодай виходити на денне світло, а не тікати у тінь щоразу, як хтось про це запитував.

У відділу були й інші справи. Список очікування лікарень. Прес-реліз щодо останнього спалаху свинки у Вельсі. І традиційне оголошення про три нові види ліків, які уряд, за рекомендацією міністра охорони здоров’я та комітету з безпеки лікарських засобів, ліцензував для загального застосування. Одним з препаратів був «сайбернокс», новий медикамент, розроблений ТОВ «Ренокс Кемікалз Компані», який виявився надзвичайно ефективним щодо контролю потягу до нікотину, коли його давали маленькими дозами залежним щурам і біглям. Такі самі неперевершені результати було отримано під час тривалого тестування на людях, а нині усе населення могло отримувати його за приписом лікаря.

Повідомлення викликало хвилю активності на «Ренокс Кемікалз». Прес-конференцію скликали на наступний же день. Директор маркетингу натиснув кнопку й намітив розсилку кожнісінькому практикуючому лікарю в країні, а брокер компанії проінформував фондову біржу про нову ліцензію.

Відповідь не забарилася. Акції ТОВ «Ренокс Кемікалз Компані» підскочили від 244 фунтів до 295. Двадцять тисяч звичайних акцій, куплених брокерами Юніон-банку Туреччини за два дні до того, зараз вартували 59 000, плюс-мінус якийсь дріб’язок.

Незадовго до полудня наступного дня телефонний дзвінок до менеджера Юніон-банку Туреччини доручив тому продати акції й кредитувати суму на відповідний рахунок. Співрозмовник також пояснив, що, на жаль, справи з готелем в Анталії не просуваються і власник рахунку повертається до Кенії. Чи не був би банк таким люб’язним закрити рахунок та очікувати на візит вкладника сьогодні по обіді?

Це сталося саме перед закриттям банку, о третій годині, коли той самий чоловік у капелюсі, спортивному піджаку й темних окулярах зайшов до відділення на Севен-систерз-роуд. Його запросили до кабінету менеджера, де вже чекав чай, але він відмовився. Він простежив, як менеджер з асистентом розмістили на столі пачки двадцятифунтових банкнот на суму 58 250 фунтів плюс ще 92,16 фунтів іншими номіналами, які клієнт поклав на дно своєї коричневої вельветової сумки. Його брови злетіли, почувши про 742 фунти комісії, яку банк узяв за його короткочасний і простий рахунок, але, як і очікував менеджер, він вирішив не здіймати бучу. Він попросив, щоб підсумковий звіт надіслали йому на його адресу в Педингтоні, й подякував клерку за люб’язність.

Наступного ранку, менш ніж за два тижні по тому, як Фірдаус Джабвала зустрівся з Уркгартом, головний організатор приніс 50 000 фунтів готівкою до скарбника партії. Значні виплати готівкою не були чимось незвичним, тож скарбник висловив задоволення, дізнавшись про нове джерело фінансування. Уркгарт порекомендував скарбнику вжити звичних заходів, щоб переконатися, що донора з дружиною запросять на один-два благодійні прийоми на Даунінг-стріт, і попросив проінформувати його, коли це станеться, щоб він зміг вжити особливих заходів з політичним секретарем прем’єр-міністра, щоб містер і місіс Джабвала заздалегідь отримали десять хвилин віч-на-віч з прем’єр-міністром.

Скарбник зробив дбайливий запис адреси донора, сказав, що напише невідкладний і відповідно зашифрований лист подяки й замкнув гроші у сейфі.

Безпрецедентно для товариства міністрів Кабінету, того вечора Уркгарт поїхав у відпустку вкрай розслабленим.

Частина друга

Зняття

Розділ чотирнадцятий

Якось я здобув друге місце у школі. Я отримав Біблію, обшиту шкірою. В записці всередині, виведеній каліграфічним почерком, було сказано, що це приз за здобуток. Здобуток? За те, що прийшов другим?

Я перечитав ту Біблію від «А» до «Я». Помітив, що святий Лука казав, щоб ми прощали своїх ворогів. Я прочитав і решту його слів, а ще слова усіх святих, дійсно-таки прочитав. І ніхто ніде не згадував про прощення своїх друзів.

Серпень

Пора перепочинку, відкладених убік проблем, літніх злив і свіжості, морозива, ягід, льодяників і сміху, час згадати ті речі, заради яких ми живемо. Хіба що газети в серпні до дідька жахливі.

Поки політики й головні політичні кореспонденти були у роз’їздах, другорядні журналісти з лобі старалися заповнити вакуум і зцементувати свої кар’єри. Тож вони гналися за першою-ліпшою вихопленою чуткою. Те, що у вівторок було незначним припущенням на п’ятій сторінці, вже у п’ятницю відкривало газету. Серпневий люд хотів заявити про себе, тож заяви, які вони робили, аж надто часто стосувалися репутації Генрі Колінґриджа. Рядові члени, яких лишили байдикувати і про яких ніби сам час забув, раптово удостоїлися значних статей, що описували їх як «головних фігур парламенту»; новенькі у грі стали «далекосяжними»; всім давали простір — за умови, що їхні погляди непристойні й перчені. Чутки про недовіру до прем’єр-міністра з боку його колег по Кабінету буяли, як і репортажі про їхнє невдоволення ним; і, оскільки поруч не було нікого, хто б міг авторитетно спростувати ці плітки, мовчання сприймалося як беззаперечна згода. Ці домисли живилися самі собою й таки прорвали береги.

Репортаж Меті дав поживу чуткам про «офіційне розслідування» витоків з Кабінету. А вже згодом вони переросли в передбачення, що восени таки буде перестановка. Поголос навколо Вестмінстеру твердив, що характер Генрі Колінґриджа дедалі псується, незважаючи на те, що прем’єр-міністр насолоджувався усамітненою відпусткою у приватному маєтку за багато сотень миль, поблизу Канн.

Саме у ці найспекотніші дні серпня брат прем’єр-міністра також зробився об’єктом напливу історій від преси, здебільшого у відділах світської хроніки. Прес-офісу Даунінг-стріт повсякчас доводилося коментувати припущення, буцімто прем’єр-міністр витягував «старого доброго Чарлі» зі щораз прискіпливішого кола уваги його кредиторів, включаючи податкове управління. Звісно ж, Даунінг-стріт не давала ніяких коментарів: це справа особиста, не офіційна,— тож формальне «без коментарів» у відповідь на найбільш фантастичні обвинувачення друкували у звіті подій зазвичай з вивертами та інсинуаціями, що виставляли Колінґриджа у найприкрішому світлі.

Серпень прив’язав прем’єр-міністра ще тісніше до свого бідолашного брата. Не те щоб Чарлі молов якісь дурниці — йому вистачало здорового глузду триматися осторонь. Та анонімний телефонний дзвінок до однієї з жовтих недільних газет допоміг вистежити його аж ген у дешевому готелі в сільському Бордо. Послали репортера, щоб той влив у нього вдосталь вина і спонукав до кількох класичних «Чарлізмів», та натомість домоглися лише того, що Чарлі рясно знудило на самого репортера і його записник. А тоді він вирубався. Репортер оперативно заплатив п’ятдесят фунтів пишногрудій дівулі, щоб та схилилася над заціпенілим тілом, а фотограф закарбував цей зворушливий момент для нащадків та одинадцятьох мільйонів читачів.

«„Я БАНКРУТ І БІДАК“, ТВЕРДИТЬ ЧАРЛІ»,— волав заголовок, у той час як текст під ним повідомляв, що прем’єр-міністрів брат живе мало не в злиднях і гине під тиском невдалого шлюбу й відомого брата. В такій ситуації «без коментарів» від Даунінг-стріт видавалося ще більш неприйнятним, аніж зазвичай.

На наступних вихідних те ж саме фото з’явилося поруч з прем’єр-міністровим відпусткуванням у значному комфорті на півдні Франції — як на англійське око, за два кроки від його захирілого брата. Посил був ясний: Генрі не можна турбувати, він не вилізе з басейну, щоб допомогти. Про те, що та ж сама газета ще тиждень тому сповіщала, наскільки глибоко залучений Генрі в розгрібання фінансових проблем Чарлі, здавалося, всі забули; аж поки прес-офіс Даунінг-стріт не подзвонив редактору, щоб поскаржитись.

— А чого ви в біса очікуєте? — прозвучала відповідь.— Ми завжди висвітлюємо обидва боки історії. Ми підтримували його, незважаючи на недоліки, протягом усієї кампанії. А зараз прийшла пора трохи відновити баланс.

Так, газети в серпні були жахливі. Справді жахливі.

Вересень-жовтень

Погіршало. Коли новий місяць — вересень — почався, лідер опозиції оголосив, що йде у відставку, щоб дати дорогу «сильнішій руці, щоб та високо тримала наш стяг». Він завжди був аж надто багатослівний, це й було однією з причин, чому його зіштовхували,— це і, звісно ж, програні вибори. Його спекались молоді, що оточували його, у яких було більше енергії й амбіцій, вони робили свої рухи тихенько, так що він майже не й здогадувався, аж поки не стало запізно. Він оголосив про свій намір піти в емоційному вечірньому інтерв’ю зі свого округу в серці Вельсу, та вже до вихідних здавалося, ніби він майже передумав під тиском своєї досі надзвичайно амбіційної дружини,— доки не збагнув, що більше не може покладатися на жоден голос у своєму тіньовому Кабінеті. А тільки-но його не стало, як усі розсипалися у красномовній похвалі своєму скинутому лідеру. Його політична смерть згуртувала його партію ефективніше, ніж будь-який з його здобутків на посаді.

Прихід нового політичного лідера наелектризував медіа й підкинув їм сирого м’яса на бенкет. Звісно, цього було недостатньо, щоб вдовольнити їх. Лишень розбурхало апетит ще більше. Одного скинули, хто наступний?

Коли Меті отримала виклик чимдуж вертатися до офісу, вона була з мамою на кухні старої кам’яниці неподалік Кетерику.

— Але ж ти тільки-но приїхала, люба,— запротестувала її овдовіла мати.

— Вони без мене не впораються,— відповіла Меті.

Здається це пом’якшило матір.

— Тато так би тобою пишався,— сказала вона, поки Меті зішкрябувала вуглик зі скибки тосту, який щойно пригорів.— А в тебе точно нема парубка, за яким ти тужиш? — весело додала вона, піддражнюючи.

— Це робота, мамо.

— Але ж... Хіба нема нікого, з ким ти познайомилася в Лондоні й хто впав тобі в око, чи щось таке? — тиснула мама, допитливо стежачи за дочкою, поки та накладала в тарілку бекон і яйця, щойно зі сковорідки.

Відколи Меті приїхала кілька днів тому, вона поводилася навдивовижу тихо. Щось відбувалося.

— Я так хвилювалася за тебе, коли ти порвала з Як-його-там.

— Тоні, мамо. У нього є ім’я. Тоні.

— Нема — відколи він став таким дурним, щоб покинути тебе.

— Це я його кинула, мамо, сама знаєш.

Не поганий тип, Тоні, аж ніяк, проте жодних амбіцій їхати на південь, навіть з Меті.

— Тож,— пробурмотіла мама, витираючи руки чайним рушником,— у тебе є хтось? У Лондоні?

Меті не відповіла. Вона визирала у вікно, ігноруючи сніданок. Цієї відповіді було достатньо для матері.

— Лише початок, правда, серденько? Що ж, це добре. Знаєш, я так непокоїлася, коли ти поїхала до Лондона. Таке самотнє, неприязне місце. Та якщо ти знайшла свою часточку щастя, тоді я рада,— вона розмішала цукор у чашці з чаєм.— Може, з мого боку так казати несправедливо, але тобі відомо, що думав про тебе тато. Ніщо не дало б йому більшої втіхи, аніж побачити, як ти влаштувалася.

— Я знаю, мамо.

— А у нього є ім’я?

Меті струснула головою.

— Це не те, мамо.

Та мати знала краще, бачила це в її обличчі, у тому, як доньчині думки блукали деінде, в Лондоні, ще відколи вона приїхала. Вона поклала руку на плече Меті.

— Усьому свій час. Тато б не натішився тобою, серденько.

Справді? Меті сумнівалася в цьому. Вона лише торкнулася рукава того чоловіка, не більше, але провела тижні, одержима ним, лежачи без сну, підскакуючи, коли дзвонив телефон, сподіваючись, що то він. Розбурхуючи мрії, яких не слід було б мати щодо того, кому на три роки більше, ніж могло би бути її батьку. Ні, тато ніколи б не зрозумів, а тим паче не схвалив. Меті не розуміла цього також. Тож вона нічого не сказала й повернулася до своєї тарілки зі сніданком, що саме холонув.

Розділ п’ятнадцятий

Партійні конференції можуть бути справжньою розвагою. Вони нагадують зозулине гніздо. Відкинься й насолоджуйся, споглядаючи, як кожен намагається виштовхнути іншого.

Опозиція обрала нового лідера незадовго до щорічної конференції партії на початку жовтня. Процес вибору заміни передового обличчя, здавалося, гальванізував усіх, дав нову надію, воскресіння й визволення — дарунок, обмотаний яскравою червоною стрічкою. Партія, що зібралася докупи, вже не нагадувала ту юрму, яка програла вибори ще кілька місяців тому. Вони святкували під банером настільки ж великим, наскільки простим: «ПЕРЕМОГА».

Те, що сталося наступного тижня, коли прибічники Колінґриджа зібралися на власну конференцію, було повною протилежністю. У конференц-центрі у Борнмуті міг би царювати підйом, адже там зібралося чотири тисячі палких прихильників, та чогось бракувало. Духу. Амбіцій. Яєць. Голі цегляні стіни й хромована арматура лише підкреслювали похмурість тих, хто там зібрався.

Для О’Ніла це стало викликом. Як рекламному директору, йому поставили завдання провести конференцію й підіймати дух; натомість усі бачили, що він розмовляє з дедалі більшим хвилюванням з медійним гуртом, вибачаючись, виправдовуючись, пояснюючи — і звинувачуючи. Зокрема він напідпитку винуватив лорда Вільямса. Голова обрізав бюджет, затягував рішення, не зробив нічого. Ходили чутки, ніби той навмисне хотів, щоб конференція була непоказна, бо вважав, що прем’єр-міністру, скоріш за все, влаштують низький політ. «ПАРТІЯ СУМНІВАЄТЬСЯ У ЛІДЕРСТВІ КОЛІНҐРИДЖА» — таким був перший звіт «Ґардіан» з Борнмута.

Дебати у конференц-залі проходили за чітким, наперед встановленим планом. Понад президією висів величезний напис — «У ПОШУКАХ ПРАВИЛЬНОГО ШЛЯХУ». Багато кому він видавався двозначним. У промовах усі старалися не відступати від цієї ідеї, але задні ряди охопив гомін, з яким не зовсім вдавалося впоратися стюардам. Журналісти й політики збиралися невеликими купками в кав’ярнях і зонах відпочинку, ганяючи чаї й невдоволення. Журналісти повсюди чули критику. Колишні члени парламенту, які нещодавно утратили свої місця, озвучували своє розчарування, хоча більшість просили не посилатися на них, боячись просрати шанси бути обраними на безпечніші місця на наступних виборах. Щоправда, окружні голови не виказували такої обачності. Вони не лише втратили своїх парламентарів, а ще й зіткнулися з тим, що наступні кілька років опозиція буде на чолі місцевих рад, призначаючи мера й голів комітетів, збираючи вершки місцевого офісу.

І, як вдумливо висловився один з попередніх прем’єр-міністрів, проводилися «заходи, так, заходи», щоб довести до роздратування й відчаю найвитриваліших людей. Однією з найбільш незаперечних подій тижня мали стати перевибори, заплановані на четвер. Один з членів з Дорсет-іст, сер Ентоні Дженкінс, усього за чотири дні до загальних виборів пережив удар. Його обрали, поки він був у реанімації, й поховали в день, коли він мав складати присягу. Дорсет-істу належало провести битву ще раз. Його місце, всього за кілька миль від борнмутських зборів, мало урядову більшість майже в двадцять тисяч голосів, тож прем’єр-міністр вирішив провести перевибори під час тижня конференції. Були й такі, хто не радив робити цього, та він заперечив, що, в цілому, воно варте ризику. Розголос про конференцію забезпечив би хороше підґрунтя кампанії, а ще будуть голоси співчуття серу Ентоні (тільки не від тих, хто знав того старого гівнюка, пробурмотів його агент). Працівники партії на конференції могли взяти собі кілька вільних годин і погрузнути в дуже потрібне збирання голосів, а коли б завершили своє завдання й досягли успіху, прем’єр-міністр отримав би неймовірну втіху (й дешеве пабліситі) привітати переможця у своїй промові на конференції. Це був план. Так би мовити.

Але автобуси з учасниками конференції, що поверталися з ранкових зборів, привозили повідомлення про холодність і нарікання. Місце утримають, звісно, ніхто в цьому не сумнівався — воно належало партії ще з часів війни,— та ударна перемога, якої вимагав Колінґридж, з кожним днем усе віддалялася.

Мерзота. Це буде важкий тиждень, не зовсім те святкування перемоги, яке запланували менеджери партії.

Середа, 13 жовтня

Меті прокинулася з пульсуючим головним болем. Вона глянула у вікно на пелену сірості, натягнуту на небо. З моря віяв холодний сирий вітер, мучачи чайок і грюкаючи вікном.

— Ще один день в раю,— пробурмотіла вона, відкидаючи ковдри.

В неї було небагато причин бути невдячною. Як представник провідної національної газети, вона була однією з небагатьох щасливих журналісток, яким запропонували оселитися в готелі штабу. Решта перебивалися у віддаленіших місцях і, трясця, добряче промокали, поки діставалися конференц-центру. Меті ж була однією з кількох обраних, оселених у готелі, де вона могла вільно змішатися з політиками і представниками партії. Саме це й пояснювало її головний біль: вона змішалася дещо завільно вчора ввечері. Отримала дві пропозиції, спершу від колеги, а значно пізніше — від міністра з Кабінету, який пережив відмову Меті, переключивши свою увагу на молоду жінку з PR-компанії. Востаннє їх бачили, коли вони йшли у напрямку парковки.

Меті не соромилася таких справ. Вони з колегами навмисне накачували політиків алкоголем і сплачували відповідну ціну, коли горнило перегрівалося. У політика в барі завжди одна чи дві цілі — секс або наклеп,— і такі зустрічі давали Меті чудову нагоду вихопити якусь чутку. Найбільшою проблемою було те, скільки деталей міг скласти докупи її задурманений розум на ранок. Вона витягнула ноги, намагаючись розігнати кров по тілу, і зробила нерішучу спробу трохи розім’ятися. Всі чотири кінцівки волали, що це гнилий спосіб вилікувати похмілля, тож натомість вона вирішила відчинити вікно — і цей крок вона визнала другим невдалим рішенням за цей день. Маленький готель розташувався високо на скельних вершинах, ідеально, щоб вловлювати літнє сонце, та осіннім ранком він був відкритий для гнаних вітром хмар і морських штормів. Натоплена кімната за секунди перетворилася на ящик з льодом, тож Меті вирішила, що не прийматиме жодних рішень аж до закінчення легкого сніданку.

Вибрівши з душу, вона почула шарудіння в коридорі. Доставка. Вона загорнулася в рушник і підійшла до дверей. Робота у вигляді ранкових газет лежала складена на килимі в коридорі. Меті зібрала газети і недбало шпурнула на ліжко. Коли вони хаотично розсипалися на зім’ятій ковдрі, вилетів аркуш паперу й упав на підлогу. Меті, піднявши його, протерла очі, потім протерла ще раз. Ранкові тумани розсіювалися повільно. Коли ж зрештою розсіялися, вона прочитала слова, виведені вгорі папірця: «ОПИТУВАННЯ ГРОМАДСЬКОЇ ДУМКИ №40, 6 ЖОВТНЯ». І ще помітнішим було написане великими жирними літерами слово «ТАЄМНО».

Вона сіла на ліжко, протерла очі ще раз, щоб переконатися. Напевне ж це не могли почати розповсюджувати разом з «Мірор», подумала вона. Їй було відомо, що партія проводить щотижневі опитування громадської думки, але призначені вони для вельми обмеженого кола: міністрів Кабінету і жменьки партійних посадовців. У рідкісних випадках їй показували копії, та лише коли вони містили гарні новини, які партія хотіла трохи поширити; в інших випадках їх тримали у найсуворішій таємниці. Два питання відразу ж вистрибнули у Меті в голові, яка швидко повертала собі ясність. Які гарні новини вірогідно знайти в опитуванні? І чому його доставили загорнутим, ніби порцію тріски з картоплею?

Поки вона читала, її рука почала недовірливо тремтіти. Партія виграла вибори кілька тижнів тому з сорока трьома відсотками голосів. А зараз рейтинг її популярності спустився до тридцять одного відсотка, на всі чотирнадцять відсотків позаду опозиції. Лавина й землетрус. Та гірше ще чекало попереду. Цифри популярності прем’єр-міністра були приголомшливі. Він на милі відставав від лідера опозиції. Десь такий самий популярний, як глист. Колінґриджа не любили більше, ніж будь-якого іншого прем’єр-міністра з часів Ентоні їдена з його божевіллям.

Меті обв’язалася рушником і присіла на ліжку. Їй більше непотрібно було питати, навіщо їй надіслали цю інформацію. Це був динаміт, і лишалося просто підпалити запал. Шкода, якої він завдасть, якщо вибухне посеред конференції партії, буде катастрофічною. Це зумисний саботаж і блискуча стаття — стаття, написана Меті, за умови, що вона отримала цю інформацію перша.

Вона схопила телефон і набрала номер.

— Так? — позіхнув заспаний жіночий голос.

— Здрастуйте, місіс Престон. Це Меті Сторін. Вибачте, дуже прикро, що я вас збудила. А можна Ґрева, будь ласка?

Почулося приглушене буркотіння, перш ніж редактор узяв слухавку.

— Хто там уже помер? — відрізав він.

— Що?

— Хто там в дідька загинув? Чого б ще ти мені дзвонила в такий дурний час?

— Ніхто не помер. Тобто... Вибач. Забула, котра зараз година.

— Гівно.

— Та неважливо, котра година,— огризнулася вона.— В мене тут блискуча інформація.

— Що там?

— Я знайшла її з ранковими газетами.

— Що ж, уже легше. Ми лише на день позаду решти.

— Та ні ж бо, Ґреве, послухай, добре? Я зараз тримаю дані з останнього опитування від партії. Вони сенсаційні!

— Звідки вони в тебе?

— Хтось лишив біля дверей.

— Ще й, мабуть, в обгортці, так? — редактор особливо й не намагався приховати свій сарказм, тим паче о такій ранній порі.

— Але вони й справді неймовірні, Ґреве.

— Не маю, бляха, й сумніву в цьому. То хто залишив цей подарунок біля дверей, Санта-Клаус?

— Е-е, не знаю.

Вперше за весь цей час нотка сумніву закралася в її голос. Рушник сповз, вона сиділа оголена. Почувалася, ніби її бос витріщається на неї. Зараз вона дуже хутко прокидалася.

— Що ж, не думаю, що їх лишив там Генрі Колінґридж. Тож хто, як на тебе, захотів злити їх тобі?

Мовчання Меті підтвердило її замішання.

— Гадаю, ти вчора була в місті з кимось із колег, так же ж?

— Ґреве, який у дідька стосунок це має тут?

— Тебе підставили, дівчинко. Мабуть, сидять зараз у барі за опохмілом і всцикаються від сміху. Більше нічого не можу додати.

— Але звідки ти знаєш?

— Я не знаю, бляха. Але справа в тому, Диво-Жінко, що й ти також!

Меті знов зніяковіло замовкла, намагаючись підняти впалий рушник перед тим, як зробити останню безнадійну спробу переконати редактора.

— Ти що, навіть не хочеш знати, що тут написано?

— Ні. Не тоді, коли ти не знаєш, звідки цифри. І затям, що більш сенсаційними вони видаються, тим вірогідніше, що тебе підставляють. Сраний розіграш!

Їй у вухо вибухнув гуркіт, з яким на тому кінці пожбурили слухавку. Було би боляче, навіть якби вона й не була з похмілля. Заголовки на першій шпальті, що вона їх вимальовувала в уяві, розчинилися в сірих ранкових туманах. Її похмілля стало в мільйон разів гіршим. Їй потрібна була чашка чорної кави. Дуже. Меті виставила себе дурепою. Вже не вперше. Та зазвичай вона не робила цього гола-голісінька.

Розділ шістнадцятий

Навіщо малювати лінію на піску? Вітер дме, і поки довідаєшся про це, вже опинишся там, де й починав.

Меті, впівголоса облаявши редактора, спустилася широкими сходами готелю й попрямувала до їдальні. Було ще рано, поки що присутня лише купка ентузіастів. Меті сіла за стіл сама, молячись, щоб її не потурбували. Їй потрібен був час, щоб відійти. Вона сховалася в алькові за примірником «Експресу» й сподівалася, що люди вирішать, ніби вона працює, а не бореться з похміллям.

Перша чашка кави відскочила від неї, ніби жабка, кинута на воду, але друга допомогла — дещо. Поволі депресія почала послабляти хватку, і Меті почала виявляти інтерес до решти світу. Її погляд прокладав собі шлях маленькою вікторіанською кімнатою. В дальньому кутку вона помітила іншого політичного кореспондента за квапливою розмовою з міністром. Ще десь — старшу партійну фігуру з дружиною, телевізійного диктора, редактора однієї з недільних газет, ще двох людей, яких, як їй здалося, вона впізнала, та не могла згадати звідки. Парубка за сусіднім столиком вона однозначно не знала. Він сидів достоту як і Меті, майже затулившись від решти кімнати. Мав стос паперів і папок на стільці обіч себе й ауру академічної неохайності. Опитувач партії, вирішила вона — не тому, що її розум вже запрацював, а тому, що на столі, затиснута поміж чаєм і тостом, лежала папка з рельєфним логотипом партії й іменем. К. Дж. Спенс.

Під стійким бомбардуванням кофеїну її професійні інстинкти знову почали проявляти себе, й Меті запустила руку в свою незмінну сумку по копію списку внутрішніх номерів партії, який вона колись вициганила чи вкрала — вона не пам’ятала напевне.

— Спенс. Кевін. Внутрішній номер 371. Опитування громадської думки.

Вона ще раз перевірила ім’я на обкладинці папки, не поспішаючи. Вона ж бо вже пробрела крізь достатньо лайна. Їй більше не хотілося ще раз виставити себе дурепою, принаймні не до обіду. Сарказм її редактора підірвав її довіру до цифр у злитому опитуванні, але водночас залишив бажання таки врятувати від фіаско бодай щось. Можливо, їй вдасться взнати справжні цифри. Вона упіймала погляд чоловіка.

— Кевін Спенс, так? Зі штабу партії? Я — Меті Сторін з «Кронікла».

— О, я знаю, хто ви,— відповів він, схвильований, але разом з тим задоволений, що його впізнали.

— Можна приєднатися до вас на чашечку кави, Кевіне? — запитала вона і, не чекаючи відповіді, пересіла до його столу.

Кевіну Спенсу було тридцять два, та вигляд він мав старший і був неодруженим вічним гвинтиком партійної машини з зарплатою в 10 200 фунтів (без пільг). Він був сором’язливий, в окулярах, незграбний, коротко стрижений уздовж і впоперек, не знав, чи правильно буде встати перед жінкою за сніданком. Меті потисла йому руку й посміхнулася, а згодом він вже розповідав з ентузіазмом і в деталях про регулярні звіти, які він подавав прем’єр-міністру й військовому комітету партії під час виборів.

— Вони всю кампанію заявляли, що майже не зважали на опитування громадськості,— підбурила вона,— що єдиним опитуванням, яке мало значення...

— ...було опитування в день виборів,— перебив він, вдоволений, що вони на одній хвилі.— Так, це така собі казочка. Моя робота залежить від того, наскільки серйозно люди сприймають такі речі, хоча, між нами, міс Сторін...

— Меті.

— Дехто сприймає опитування занадто серйозно.

— Як таке може бути, Кевіне?

— Завжди є місце для помилки. І фальшиве опитування — дуже невчасне! Такі прикрі речі досі раз у раз трапляються.

— Як одна, яку я щойно бачила,— болісно зауважила Меті, досі обережна після ранкового непорозуміння.

— Що ви маєте на увазі? — поцікавився Спенс, раптово насторожившись і відставляючи чай на блюдце.

Дивлячись на нього, Меті помітила, що дружній службовець став офіційним, його руки зімкнулися на скатертині. Рум’янець поширювався від комірця й аж до самих очей, а очі втратили своє завзяття. Спенс не був тренованим політиком і не мав уміння приховувати свої почуття. Його зніяковіння ширилося, але чому ж він так схвилювався? Раптом Меті ментально підстьобнула себе. Атож, ті кляті цифри не можуть бути правильні? Та чому б не підняти їх на вершину флагштоку й не подивитися, чи хтось не відсалютує? Зранку вона вже встигла зробити кілька сальто і в процесі виставити себе дурепою; ще один стрибок заледве ще більше зашкодить її професійній гордості.

— Я розумію, Кевіне, що останні цифри доволі невтішні. Особливо ті, що стосуються прем’єр-міністра.

— Я не знаю, про що ви говорите.

Його руки були досі зчеплені — в молитві чи щоб не тремтіли? Потім, щоб відволіктися, він спробував схопити свою чашку, але зміг лише все розхлюпати. У відчаї він спробував витерти калюжу серветкою.

Тим часом Меті ще раз потягнулася у свою сумку й дістала таємничий папірець, який згодом розгладила на скатертині. Роблячи це, вона вперше помітила ініціали К. Дж. С., надруковані знизу. Рештки похмілля випарувались.

— А це часом не ваші останні дані, Кевіне?

Спенс спробував відсунути від себе папірець, так ніби той був заражений страшною інфекцією.

— Звідки, на бога, він у вас? — він розпачливо роззирнувся, щоб подивитися, чи ніхто раптом не помітив їхньої балачки.

Меті підняла нотатку й заходилася читати вголос:

— Опитування громадської думки сорок...

— Будь ласка, міс Сторін!

Він не звик прикидатися, у нього все легко читалося з обличчя, і йому це було відомо. Він не бачив способу втекти від цієї дилеми й вирішив, що єдиний спосіб вижити — віддатися на милість своєї компаньйонки по сніданку. Притишеним голосом він промовив:

— Мені не можна з вами розмовляти. Це сувора таємниця.

— Але ж Кевіне, це всього-на-всього папірець.

Його погляд ще раз стрілою промчав по кімнаті.

— Ви не знаєте, що це. Якщо ці цифри оприлюднять, а мене матимуть за єдиного, хто міг передати їх вам, мене знищать. Опустять. Вздрючать по повній. Всі шукають цапа-відбувайла. Навколо розливається стільки чуток! Прем’єр не довіряє голові, голова не довіряє нам, і ніхто не зглянеться на такого типа, як я. Я люблю свою роботу, міс Сторін. І не можу дозволити, щоб мене звинуватили у злитті вам конфіденційних даних.

— А я й не здогадувалася, що моральний дух настільки занепав.

Спенс мав украй жалюгідний вигляд.

— Ви не уявляєте. Гіршого я ще не бачив. Чесно кажучи, ми здебільшого тільки те й робимо, що пригинаємо голови, щоб, коли це все потрапить у вентилятор, нам дісталося якнайменше,— він вперше глянув їй у вічі.— Будь ласка, Меті, не втягуйте мене у це.

Іноді вона ненавиділа і свою роботу, і саму себе. Зараз був один з таких моментів. Вона мала тиснути на Спенса до останнього.

— Кевіне, ви не зливали цього звіту. Ви це знаєте, я це знаю, і я підтверджу це будь-кому, хто захоче знати. Але, щоб я могла вам допомогти, мені самій знадобиться маленька допомога. Це найсвіжіший ваш звіт по опитуваннях, правда ж?

Вона знову штовхнула папірець через стіл. Спенс кинув ще один мученицький погляд на нього й кивнув.

— Їх готуєте ви і поширюєте тільки строго обмеженому колу людей.

Ще один кивок.

— Все, що мені треба знати від вас, Кевіне, це те, хто їх отримує. Це ж не може бути державною таємницею, еге ж?

Чоловік уже не мав ніяких сил на боротьбу. Він надовго затримав подих, перш ніж відповісти.

— Пронумеровані копії надсилаються у конвертах з двома печатками виключно міністрам Кабінету й п’ятьом працівникам старшого персоналу штабу: заступнику голови й чотирьом старшим директорам.

Він спробував зволожити рот ще одним ковтком чаю, та побачив, що майже все розлив уже.

— Яким же чином ви ним заволоділи? — жалюгідно запитав він.

— Скажімо так: хтось був трошки необачним, ясно?

— Бодай не з мого офісу? Скажіть, що не з мого офісу!

— Ні, Кевіне. Займемося арифметикою. Ви щойно дали мені імена більш ніж двох дюжин людей, які бачать ці цифри. Додайте їхніх секретарів чи помічників, і можлива кількість джерел, яка виходить з цієї суми,— добряче за п’ятдесят,— вона обдарувала його однією зі своїх найзаспокійливіших, найтепліших посмішок.— Не переймайтеся, я не залучатиму вас.

На його обличчі розлилося полегшення.

— Але давайте підтримувати зв’язок,— додала вона.

Меті пішла з їдальні зі Спенсовою вдячністю, яка змусила її почуватися краще, і його домашнім номером телефону, через який вона почувалася далебі ще краще. Частково вона відчувала піднесення від статті на першій шпальті, яку вона вже могла написати, і від відчуття задоволення, яке вона отримає, коли побачить, як редактор проковтне свою порцію приниження. Відділ новин пиячитиме за це тиждень. І навіть при цьому всьому, Меті мала ще й інше важливе міркування. Стати ренегатом і підставляти Колінґриджа, зливаючи цей папірець, міг будь-хто з п’ятдесяти з гаком людей. Тож хто ж це в дідька такий?

Готельну кімнату 561 не можна описати як п’ятизіркову. Вона була однією з найменших кімнат, далеко від головного входу, в кінці коридору на горішньому поверсі, затиснута під покрівлею. Не з тих, де зупиняються верхи партійної ієрархії, беззаперечно, це була кімната для працівників.

Пенні Ґай заскочили зненацька. Вона не чула наближення кроків, аж поки двері різко не відчинилися. Вона напружено сіла в ліжку, заклякла, виставивши двійко ідеальних грудей.

— Чорт, Роджере, ти хоч колись, бляха, стукаєш? — вона кинула подушкою в незваного гостя — радше очікувально, ніж зі злості.— І що в дідька ти робиш, прокинувшись так рано? Зазвичай ти не випливаєш раніше полудня.

Вона навіть не потрудилася затулитися, коли О’Ніл сів на краю ліжка. Між ними була невимушеність, що свідчило про відсутність будь-якої сексуальної загрози, яка паралізувала би більшість людей. О’Ніл повсякчас фліртував з нею, особливо на публіці, міг виявляти власницькі нахили, коли на сцені з’являлися інші чоловіки; та вже двічі, коли Пенні неправильно сприйняла сигнали й запропонувала більше, аніж послуги секретаря, О’Ніл ставав дуже ніжним і теплим і бурмотів, що надто стомився. Вона гадала, це не через неї, він так поводився з усіма жінками, бо глибоко всередині він відчував сексуальну невпевненість, яку він ховав під лестощами й непрямими натяками. Якось він був одружений, давним-давно,— це був біль, який досі переслідував його крізь туман років, інша частина його особистого життя, яку він прагнув приховати. Пенні працювала на О’Ніла вже майже три роки й була віддана йому, прагнула полегшити його невпевненість, але здавалося, він ніколи не знімав оборони. Для тих, хто його не знав, він здавався екстравертом, смішним, сповненим шарму, ідей та енергії, та Пенні бачила, як він ставав щораз більш боязким. Його обережність, ба навіть параноя щодо стосунків стала куди гіршою в останні місяці, коли тиск політичного життя дедалі більше захоплював його, незважаючи на те, що для нього було все складніше справлятися з ним. Нині О’Ніл вже рідко заходив до офісу раніше полудня; він почав робити багато приватних телефонних дзвінків, хвилюватися, раптово зникати. Пенні жодною мірою не була наївною, та вона його кохала, і ця прихильність осліпила її. Вона знала, що він залежний від неї, і якщо вона не потрібна йому в ліжку, він конче потребував її в кожному другому випадку за день. Зв’язок між ними був міцний, і навіть якщо поки що це не те, чого вона хотіла, вона була згодна чекати.

— Ти встав так рано й прийшов залицятися до мене, так? — піддражнила вона, витягуючись у ліжку.

— Прикрийся, мала розпуснице. Це несправедливо. Вони несправедливі! — вигукнув він, вказуючи на її тіло.

Грайливо, провокаційно вона відкинула постіль. Вона була повністю, разюче оголена.

— О Пен, люба, якби ж я міг закарбувати цей момент навіки, олією, у себе на стіні!

— Але не у своєму ліжку.

— Пен, будь ласка! Ти ж знаєш, я не в найкращій формі в таку ранню пору.

Неохоче вона потягнулася по нічну сорочку.

— Так, ще досить рано для тебе, Родже. Ти ж спав усю ніч, правда ж?

— Ну, була одна неймовірно гарна бразильська гімнастка, яка вчила мене цілій серії нових вправ. У нас не було гімнастичних кілець, тож ми використовували канделябр. Так добре?

— Заткайся, Родже,— різко проказала вона, її настрій сірішав, як ранкове небо.— Що відбувається?

— Така молода, а вже така цинічна?

— Це ще ніколи мене не підводило.

— Що саме? Молодість чи цинізм?

— І те, і те. Особливо там, де замішаний ти. Тож назви мені справжню причину, чому ти тут.

— Гаразд, гаразд. Мені треба було здійснити доставку. По сусідству. Тож... Я подумав зайти й побажати доброго ранку.

Це була майже правда, найближче до правди, ніж він дозволяв собі цими днями, але не вся правда. Він не згадав, що Меті Сторін мало не впіймала його, коли він клав документ поміж газет, і йому потрібне було місце, щоб залягти на деякий час. О, він драпанув тим коридором, ніби прориваючись крізь усю англійську оборону до лінії воріт. Яка розвага! Тож через це голова партії матиме халепу. Блискуче. За ці останні кілька тижнів буркотливий старий педик був особливо різкий з ним, як зауважив Уркгарт. Параноя, що повністю захопила розум О’Ніла, не дозволяла осягнути той факт, що Вільямс був різким майже з усіма.

— Припустімо, я тобі вірю,— сказала Пенні.— Але, благаю тебе, Родже, наступного разу як прийдеш побажати доброго ранку, спробуй спершу постукати. І роби це після восьмої тридцять.

— Не змушуй мене страждати. Ти ж знаєш, я не можу жити без тебе.

— Досить пристрасті, Родже. Чого тобі треба? Ти ж точно щось хочеш, правда ж, навіть якщо й не мого тіла?

Його погляд забігав, ніби відкрилася якась ганебна таємниця.

— Взагалі-то я дійсно прийшов попросити тебе про дещо. Правда, це дуже делікатна справа...

Він зібрав докупи усі свої чари продавця й розпочав історію, яку Уркгарт втовкмачив йому вчора ввечері.

— Пен, гадаю, ти пам’ятаєш Патрика Вултона, міністра закордонних справ. Ти набирала кілька його промов під час виборів, і він добре тебе пам’ятає. Він... ем-м... питав про тебе, коли ми бачилися вчора ввечері. Гадаю, він захопився тобою. Зрештою, він питав, чи тобі не було б цікаво пообідати з ним, але він не хоче засмучувати чи ображати тебе, питаючи напряму, тож я типу запропонував, ну знаєш, переговорити тихенько з тобою, оскільки тобі було б легше сказати «ні» мені, а не йому особисто. Ти ж розумієш, правда, Пен?

— О Родже,— в її голосі забриніли сльози.

— В чім річ, Пен?

— Сутенерствуєш для нього? — Її тон був гірким, це було звинувачення.

— Ні, авжеж ні, Пен, це ж усього-на-всього обід.

— Таке ніколи не буває просто обідом. З моїх чотирнадцяти років таке ніколи не бувало самим лише обідом.

Вона належала до другого покоління іммігрантів, виросла в людному будинку на винайм біля Ледброук-Ґров і знала, на які компроміси треба було йти молодій чорношкірій дівчині у білому чоловічому світі. Це не надто засмучувало її; це надавало їй можливості, та вона не дозволить зірвати з себе гідність, не так.

— Він міністр закордонних справ, Пен,— запротестував О’Ніл.

— З репутацією з Євротунель завдовжки.

— Але що тобі втрачати?

— Свою самооцінку.

— Та годі ж бо, Пен, це важливо. Ти ж знаєш, я б не просив, якби так не було.

— Якої ти в дідька думки про мене?

— Я вважаю, що ти прегарна, це справді так. Я бачу тебе щодня, і ти єдине, що приносить сміх у моє життя. Але я у відчаї. Будь ласка, Пен, не питай, але... ти мусиш мені допомогти. Всього-на-всього обід, клянуся.

Вони обидва були в сльозах і закохані одне в одного. Вона знала, що йому болить просити її про таке, та з якоїсь причини у нього немає іншого вибору. Й оскільки вона його кохала, їй не хотілося знати чому.

— Добре, просто обід,— прошепотіла вона, обманюючи себе.

І він кинувся до неї й поцілував на радощах, перш ніж вилетів геть так само задихано, як і увірвався.

За п’ять хвилин він був знову у своїй кімнаті, на телефоні з Уркгартом.

— Доставку виконано й обід призначено, Френсисе.

— Чудово, Роджере. Ви були надзвичайно корисні. Сподіваюся, що секретар закордонних справ також виявить вдячність.

— Але я досі не розумію, як ви збираєтеся переконати його запросити Пенні на обід. В чому суть усього цього?

— Суть, любий Роджере, в тому, що йому зовсім не доведеться запрошувати її на обід. Він іде на мій прийом сьогодні ввечері. Ви приведете Пенні, я відрекомендую їх одне одному за склянкою-другою шампанського, і побачимо, що з того вийде. Якщо я знаю Патрика Вултона,— а я його знаю, як головний організатор,— мине не більше двадцяти хвилин, поки він запропонує їй допомогти покращити її французькі манери.

— Але мені так і не зрозуміло, до чого тут ми.

— Хай що станеться, Роджере,— а це ми мусимо лишити на розсуд двох згодних дорослих людей,— ми з вами про це довідаємось.

— Я й далі не розумію, в чому суть,— запротестував О’Ніл, досі сподіваючись, що той чоловік передумає.

— Довіртеся мені, Роджере. Ви маєте довіритись мені.

— Я вам вірю. Мушу. В мене ж і так небагатий вибір, еге ж?

— Все правильно, Роджере. Ви починаєте розуміти. Знання — це сила.

Телефон вимкнувся. О’Нілу здалося, що він зрозумів, та досі не був повністю певен. Він силувався осягнути — він Уркгартів партнер чи в’язень. Не в змозі вирішити, він понишпорив у приліжковій шафці й дістав маленьку картонку. Проковтнув кілька снодійних пігулок і звалився на ліжко повністю одягнений.

Розділ сімнадцятий

Політична посада, вона як життя. Ставлення до неї зумовлене тим, чи вступаєш на неї, чи ж ідеш з неї.

— Патрику! Дякую за ваш час,— привітався Уркгарт, коли секретар закордонних справ відчинив двері.

— У вас був дуже серйозний голос по телефону. Коли головний організатор каже, що хоче терміново переговорити на самоті, це зазвичай означає, що фотографії у нього під замком на ключі, та, на жаль, «Ньюз оф зе ворлд» мають негативи!

Уркгарт посміхнувся та прослизнув крізь прочинені двері до номера Вултона. Була надвечірня пора, шквал припинився, але парасоля посеред калюжі у прихожій Вултона свідчила про виснажливий день. Уркгарт не ходив далеко, лише на кілька ярдів від свого номера в ряді люксових бунгало, що містилися на території готелю. Їх розташували осторонь для міністрів Кабінету, які всі цілодобово тримали роту поліційної охорони, накручуючи гігантські рахунки. Місцева поліція охрестила їх «Наднормовою алеєю».

— Бажаєте випити? — запропонував добродушний ланкастерець.

— Дякую, Патрику. Скотч.

Високоповажний Патрик Вултон, міністр закордонних справ і справ співдружності її величності й один з успішних вихідців з Мерсисайду, зайнявся маленькою шафкою для напоїв, яка носила ознаки нещодавнього використання, поки Уркгарт поставив червоний міністерський кейс, який він тримав у руках, біля чотирьох кейсів, що належали його перепрацьованому хазяїну, майже на краю калюжі. Ці яскраві шкіряні кейси були ознакою будь-якого міністра, їхніми майже постійними компаньйонами, які охороняли офіційні папери, промови й інші конфіденційні речі. Секретар закордонних справ потребує кількох червоних кейсів; головний організатор, не маючи жодних конференційних промов і ніяких міжнародних криз для подолання, прибув у Борнмут з трьома пляшками дванадцятирічного солодового віскі у своєму кейсі. Ціни на напої в готелях завжди запаморочливі, пояснив він своїй дружині, навіть якщо вдається натрапити на потрібний тобі бренд.

Зараз він поглянув на Вултона через застелений паперовою скатертиною кавовий столик і розвівся на балачки.

— Патрику, мені потрібна ваша думка. В найсуворішій таємниці. Як на мене, то це має бути одна з тих зустрічей, яких ще ніколи не було.

— Господи, у вас дійсно є срані фотографії! — вигукнув Вултон, жартуючи вже тільки наполовину. Його захоплення привабливими молодими жінками вже колись заводило його на манівці. Десять років тому, коли він лише починав свою міністерську кар’єру, він відбув кілька болісних годин, відповідаючи на питання поліції штату Луїзіана щодо вихідних, які він провів у ново-орлеанському мотелі з молодою американською дівчиною, яка виглядала на двадцять, поводилась ніби їй тридцять, а виявилась на кілька днів старша за шістнадцять. Випадок лише мимохідь промайнув у пресі, та Вултон ніколи не забував тонкої межі між блискучим політичним майбутнім і обвинуваченням у зґвалтуванні.

— А може, дещо навіть серйозніше,— пробурмотів Уркгарт.— Останні тижні я вловлюю нездорові вібрації. Стосовно Генрі. Ви відчули роздратування ним у Кабінеті, а ЗМІ, здається, зовсім його розлюбили.

— Ну, гадаю, і так не було причин очікувати тривалого медового місяця опісля виборів, та дощові хмари зібралися навдивовижу швидко.

— Патрику, між нами, зі мною зв’язалися двоє членів партії з народу. Кажуть, що передчуття на місцевому рівні дуже нехороше. Минулого тижня ми програли ще на двох важливих довиборах місцевих рад; втратили, здавалося б, дуже надійні місця, і програємо ще кілька в подальші тижні.

— Срані іст-дорсетські вибори завтра. Нас і на них добряче копнуть поміж ноги, згадаєте мої слова. Зараз для нас було би проблематично вибороти голос бодай місцевого гицеля.

— Існує такий погляд, Патрику,— провадив Уркгарт тоном, у якому вчувався дискомфорт,— що особиста непопулярність Генрі тягне донизу всю партію.

— Чесно, це погляд, який я поділяю,— сказав Вултон, потягуючи віскі.

— Питання в тому, скільки часу він має, щоб розгребти це все.

— З більшістю всього-на-всього у двадцять чотири місця — небагато,— Вултон з комфортом тримав склянку обіруч.— Кілька програних довиборів — і ми зіткнемося з достроковими.

Він задивився на торф’янисту рідину, потім знову на свого колегу.

— А який ваш погляд, Френсисе?

— Як головний організатор, я не маю поглядів.

— Ви завше були розсудливим хлопцем, Френсисе.

— Але один-двоє наших старших колег попросили мене, як головного організатора, обережно дізнатися, наскільки глибокою заходить проблема. У двох словах, Патрику: ви маєте розуміти, як це нелегко...

— Ви не торкнулися свого напою, хай йому.

— Дайте мені ще хвильку. Мене попросили дізнатися, наскільки ми в біді на думку колег. Карти на стіл. Чи Генрі досі годящий лідер для нас?

Від підняв склянку, жорстко поглянув на Вултона, потім зробив великий ковток, перш ніж усістися назад у крісло.

Навколо секретаря закордонних справ запала тиша: він почувався так, мов його на це питання насадили, як на палю.

— А щоб мене, уже й до такого дійшло, так?

З його кишені з’явилася люлька, за нею мішечок з тютюном і коробка «Свон вестас». Він почав ретельну церемонію заповнення чаші, трамбування свіжого тютюну великим пальцем, відтак дістав сірник. Спалах сірника здався дуже гучним у тиші. Дим почав здійматися над Вултоном, поки він смоктав люльку, аж поки солодкий запах тютюну не розійшовся і його обличчя замалим не сховалося з очей за сизим димом, що огорнув його. Вултон помахав рукою, щоб розвіяти його, виходячи зі сховку.

— Вам слід пробачити мене, Френсисе. Чотири роки в закордонних справах не надто підготували мене до прямих питань, таких як ось це. Може, я вже й відвик від того, що люди прямо підходять до справи. Ви вибили мене з колії.

Звісно ж, це була нісенітниця. Вултон був знаний за свій прямий, часто войовничий політичний стиль, він пройшов непростий шлях у міністерстві закордонних справ. Він просто грався деякий час, поки збирався на думці.

— Спробуймо відкласти будь-які суб’єктивні погляди...— він видув ще одну велетенську хмару диму, щоб приховати явну нещирість цієї ремарки,— і проаналізуймо проблему, як держслужбовці — меморандум.

Уркгарт кивнув і подумки посміхнувся. Він знав особисті погляди Вултона; він вже знав висновок, якого дійде їхній гіпотетичний державний службовець.

— По-перше, чи маємо ми проблему? Так, і вона серйозна. Мої хлопці в Ланкаширі скачуть від злості. Гадаю, це правильно, що ви збираєте інформацію. По-друге, чи існує безболісне рішення проблеми? Не варто забувати, що ми таки виграли ті срані вибори. Але не так, як слід було. А це вже лежить на Генрі. Проте...— він помахав чубуком люльки, підкреслюючи свої слова,— якби був якийсь рух, щоб замінити його, а ми, по-суті, це і обговорюємо...— (Уркгарт вдав, що його вразила Вултонова прямота),— всередині партії здійнялось би пекло, а тим байстрюкам з опозиції випав би зоряний час. Настав би великий безлад, Френсисе. Немає гарантії, що Генрі піде тихенько. А це більше б нагадувало розпач. Новому лідеру знадобився б щонайменше рік, щоб склеїти тріщини. Тож нам не варто дурити себе, що позбутися Генрі — це простий варіант. Ні, сер. Але, по-третє, коли все вже сказано й зроблено, чи зможе Генрі знайти вирішення проблеми самотужки? Що ж, ви знаєте мої погляди на це. Я виступав проти нього як лідера, коли пішла Марґарет, і я не змінив своєї думки, що його обрання було помилкою.

Уркгарт схилив голову з кам’яним обличчям, ніби в подяці за прямоту, але в душі святкуючи. Він правильно розкусив цього чоловіка.

Вултон доповнив склянки, продовжуючи свій аналіз.

— Марґарет вдалося тримати неординарний баланс між особистою жорсткістю й цілеспрямованістю. Вона була безжальна, коли потрібно, та й частенько коли непотрібно. Постійно здавалося, ніби вона в такому, бляха, поспіху дістатися туди, куди вона прямує, що їй бракувало часу брати полонених, а ще вона не гребувала потоптатися по кількох друзях. Та це не важило багато, бо ж вона завжди стояла на чолі. Треба віддати належне тій дівці. Але в Генрі немає цілеспрямованості, лише любов до посади. А без тої цілеспрямованості ми програли. Він намагається наслідувати Марґарет, та в нього немає яєць,— він грюкнув великою склянкою перед своїм колегою.— Тож ось що ми маємо. Якщо спробуємо позбутися його, ми в біді. Але якщо залишимо — ми в лайні.

Він підняв свою склянку:

— За замішання в таборі ворога, Френсисе,— і випив.

Уркгарт мовчав уже майже десять хвилин. Кінчик його середнього пальця повільно ковзав по краю склянки, спричиняючи неприємне вищання. Уркгарт звів блакитні проникливі очі.

— Але хто ж ворог, Патрику?

Вултон так само втупився в нього.

— А хто найвірогідніше приведе нас до поразки на наступних виборах? Лідер довбаної опозиції? Чи Генрі?

— А на ваш погляд? Наскільки точним є те, що ви кажете, Патрику?

Вултон зареготався.

— Вибачте, Френсисе. Забагато дипломатичної тріскотняви. Ви ж знаєте, я навіть не можу поцілувати дружину зранку, щоб не почалося розпитувань про мої наміри. Хочете прямої відповіді? Гаразд. Наша більшість надто мала. З такими рейтингами, як зараз, нас розітруть на порох наступного ж разу. Не можна продовжувати так, як є.

— То в чому вихід? Нам треба його знайти.

— Ми вичекаємо свій час, от що нам слід зробити. Кілька місяців. Підготуємо громадську думку, збільшимо тиск на Генрі, аби той поступився, щоб, коли він це зробить, все мало такий вигляд, ніби ми схиляємося перед тим, чого й хоче публіка, а не потураємо внутріпартійним суперечкам. Розуміння є вирішальним, Френсисе, і нам знадобиться час, щоб вишикувати своїх качок у ряд.

І всім вам треба час підготувати арену для себе, подумав Уркгарт. Старий ти шахрай. Хочеш ту посаду так само сильно, як і завжди.

Він знав Вултона. Чолов’яга не був дурнем, не у всьому. Він уже планував провести якнайбільше вечорів у коридорах і барах палати громад, підкріплюючи встановлені зв’язки, заводячи нових друзів, поїдаючи гумову курку на передвиборчих заходах, збільшуючи свої досягнення. Його офіційний щоденник буде чистенький, він проводитиме менше часу в закордонних відрядженнях і набагато, набагато більше — гасаючи Британією й виголошуючи промови про виклики, з якими зіткнеться країна в наступне десятиліття.

— Це ваша робота, Френсисе, та ще й до дідька ж складна вона. Допомогти нам вирішити, коли настане час. Зарано — і ми скидатимемося на найманих убивць. Запізно — і партія розвалиться. Вам доведеться тримати вухо, хай йому, близько до землі. Я припускаю, ви збираєте відомості ще звідкись?

Уркгарт обережно кивнув у мовчазній згоді. «Він номінував мене на Кассія[33],— подумав він,— вклав кинджал мені в руку». Уркгарт радо відкрив, що він не мав нічого проти цього відчуття, аніскільки.

— Патрику, для мене честь, що ви були таким відвертим зі мною. Я глибоко вдячний за довіру, яку ви мені виявили. Наступні кілька місяців будуть складними для всіх нас, і я потребуватиму ваших безперервних порад. Ви завжди знайдете в мені надійного друга.

— Я знаю, Френсисе.

Уркгарт підвівся.

— І, звісно ж, жодне слово не вийде за межі цієї кімнати.

— Вся моя команда спеціальної служби постійно твердить мені, що у стін є вуха. Я радий, що це саме ви, чиє бунгало розташоване по сусідству! — вигукнув Вултон, грайливо і дещо зверхньо поплескавши Уркгарта між лопатками, коли гість пішов узяти свій червоний кейс.

— Сьогодні ввечері я проводжу прийом, Патрику. Прийдуть усі, найкорисніше зібрання. Ви ж не забудете, правда?

— Атож, ні. Завжди любив ваші вечірки. З мого боку було б грубо відмовитися від вашого шампанського!

— Тоді побачимося за кілька годин,— відказав Уркгарт, підіймаючи червоний кейс.

Коли Вултон зачинив двері за своїм гостем, він налив собі ще одну склянку. Він пропустить пообідні дебати в конференц-залі. Натомість він краще прийме ванну і трохи поспить, щоб підготуватися до напруженого вечірнього графіку. Обмірковуючи розмову, яку він щойно мав, він подумав, чи то не віскі притупило його чуття. Він намагався згадати, як Уркгарт виголосив свою власну опозицію до Колінґриджа, але не зміг. «Хитрий педик. Дайте мені проводити всі розмови». Все-таки це саме те, що очікувалося від головного організатора, й Френсису Уркгарту можна довіряти, чи не так? Сидячи і гадаючи, чи не був він дещо надто відвертим, Вултон так і не зауважив, що Уркгарт пішов з не тим червоним кейсом.

Меті була в піднесеному настрої ще з обіду, відколи відіслала копію своєї статті. Шокуюче опитування громадської думки. Ексклюзив на першій шпальті, коли довкруж самі лише конкуренти. Вона отримала гандикап на цій конференції, це вже напевно. Вона провела більшість пообідньої пори, вдумливо міркуючи про нові двері, що починали повільно прочинятись для неї. Вона щойно відсвяткувала свою першу річницю в «Кроніклі», і її здібності отримували визнання. Ще один такий рік — і, можливо, вона буде готова зробити наступний крок, може, в якості заступника редактора чи навіть і оглядача з простором для написання серйозного політичного аналізу, а не щоденної халтури. А з такими друзями, як Френсис Уркгарт, їй ніколи не забракне інсайдерських історій.

Звісно, за це треба платити. Мама була досі під враженням, ніби дочка знайшла собі когось у Лондоні — партнера, щоб розділити з ним життя, але це було важке й почасти самотнє життя, відтоді як вона повернулася до своєї квартири пізно вночі, а зранку копирсалася в кошику для брудної білизни. Вона мала потреби, не саме лише професійне марнославство, й ігнорувати їх ставало щораз важче.

Як і не могла вона проігнорувати негайне повідомлення передзвонити до офісу, яке вона отримала незадовго до п’ятої години. Вона саме закінчила розмову за чаєм на терасі з міністром внутрішніх справ — він жадав, щоб «Кронікл» завтра роздув його промову, та й узагалі за будь-якої нагоди волів за краще побазікати годинку з молодою блондинкою, аніж висиджувати ще один нескінченний день, вислуховуючи промови колег,— коли адміністратор готелю вклав повідомлення їй у руку. В фойє готелю було людно, але один з таксофонів був вільний, тож Меті вирішила примиритися з гамором. Коли вона додзвонилася, Престонова секретарка пояснила, що він зайнятий розмовою по телефону, й з’єднала з заступником редактора, Джоном Краєвскі, добрим велетнем, з яким вона проводила трохи часу протягом довгих літніх місяців, заохочена спільною любов’ю до гарного вина і тим фактом, що його батько, як і її дід, був воєнним біженцем з Європи. Ніякого сексу, поки що ні, хоча він вже й дав зрозуміти, що хоче обмінятися дечим більшим, аніж офісними плітками. Але зараз його тон був неочікувано незграбним.

— Привіт, Меті. Послухай, е... А, до сраки. Не покриватиму це трьома ярдами гівна собачого. Ми не... він не... не пускає твою статтю. Мені справді шкода.

Вона повторила його слова, щоб переконатися, що зрозуміла все правильно, і в телефоні запала оглушлива тиша. Але як не крути, а нічого не змінювалося.

— Що в біса значить — ви не пускаєте її?

— Лише те, що я й сказав, Меті. Її не буде,— Краєвскі явно мав великі труднощі з цією розмовою.— Послухай, мені прикро, що я не можу розповісти тобі всіх деталей, бо Ґрев особисто опікується цим,— я навіть не торкався статті, будь ласка, повір мені,— але це, вочевидь, настільки гаряча стаття, що наш шановний редактор не може випустити її, поки достеменно не впевниться. Він каже, що ми завжди підтримували цей уряд, і він не збирається пошпурити редакційну політику у вікно, засновуючись на анонімному папірці. Нам треба бути абсолютно певними, а вже потім рухатись, а ми не можемо бути такими, якщо не знаємо, звідки ця інформація.

— Заради бога, неважливо, звідки той сраний папірець. Хай хто мені його прислав, він не робив би цього, якби вважав, що його особу розголосять по всьому нашому ньюзрумі. Все, що має значення, це те, що дані справжні, і я в цьому пересвідчилася.

Він зітхнув.

— Повір мені, я знаю, як ти почуваєшся через це, Меті. Якби ж я міг опинитися за мільйон миль від цього! Все, що я можу тобі сказати,— це те, що Ґрев непохитний. Її не пропустять.

Меті захотілося кричати довго, гучно й дуже грубо. Раптом вона пошкодувала, що робить дзвінок з людного фойє.

— Дай мені побалакати з Ґревом.

— Пробач. Гадаю, він зайнятий на телефоні.

— Я зачекаю!

— Насправді,— сказав заступник редактора голосом, переповненим зніяковіння,— я знаю, що він буде зайнятий ще довго, й наполіг, щоб це я роз’яснив тобі все. Я знаю, він хоче поговорити з тобою, Меті, але вже завтра. Нема сенсу уламувати його сьогодні.

— Завтра — це, бляха, не діло! Відколи це ми ризикуємо втратити ексклюзив лише через те, що Ґреву в сраці застряг телефон? — Меті виплюнула своє презирство.— Яку це таку газету ми ведемо, Джонні?

Почулося, як заступник редактора прочищає горло, не в змозі дібрати слушні слова. «Вибач, Меті» було найкращим, на що він спромігся.

— Та пішов ти, Джонні! — оце й усе, що змогла вона просичати у слухавку, перш ніж пошпурила її назад на ріжки.

Він на те не заслужив, так само як і вона. Вона ще раз взяла слухавку — раптом він досі на тому кінці й збирається сказати їй, що це був дурний розіграш, та почула вона тільки байдужий гудок. «Бляха!» — гаркнула вона, кидаючи слухавку ще раз. Стюард з конференції за сусіднім телефоном кинув на неї уїдливий погляд. Вона сердито глянула на нього. «Бляха!» — сказала вона ще раз, навмисне, лише щоб переконатися, що він почув, перш ніж попростувала через фойє до бару.

Стюард саме підіймав ґрати над стійкою, коли прийшла Меті й ляснула по шинквасу своєю сумкою й п’ятифунтовою купюрою.

— Мені треба випити! — заявила вона, досі в такій сліпій люті, що штурхнула руку іншого відвідувача, який вже стояв за лакованою стійкою і, вочевидь, мав намір пригоститися першою склянкою за сьогоднішній вечір.— Перепрошую,— вибачилась вона роздратовано, і це не прозвучало так, ніби вона дійсно мала це на увазі.

Відвідувач обернувся обличчям до неї.

— Молода леді, ви кажете, що вам треба випити. І вигляд у вас такий, ніби вам треба випити. Мій лікар каже, що нема такої речі, як «треба випити», та що він там тямить? Ви не проти, якщо чоловік, який годиться вам у батьки, приєднається до вас? До речі, моє ім’я Колінґридж, містер Чарльз Колінґридж. Але, будь ласка, називайте мене Чарлі. Всі кличуть мене Чарлі.

— Що ж, Чарлі, за умови, що ми не будемо розмовляти про політику, залюбки. Дозвольте моєму редактору зробити сьогодні бодай щось вартісне й купити вам велику склянку!

Розділ вісімнадцятий

Світом Вестмінстеру керують амбіції, виснаження й алкоголь. І хіть. Особливо хіть.

Кімната мала низьку стелю й була напхом напхана людьми. Навіть з відчиненими навстіж вікнами «Наднормова алея» скидалася на термінал аеропорту з третього світу. Як наслідок, охолоджене шампанське, яке розносила Уркгартова секретарка з виборчої дільниці, користувалося ще більшим попитом. Спека і алкоголь розтопили формальність, і свято вже перетворювалося на один з найбільш розкутих конференційних прийомів головного організатора.

Проте Уркгарт не мав змоги кружляти залою і приймати подяки гостей. Його фактично пришпилила у кутку гігантська туша Бенджаміна Лендлеса. Іст-ендський газетний магнат добряче пітнів, він зняв піджак і розщібнув комір сорочки, демонструючи темно-зелені підтяжки, ніби ті парашутні ремені, які підтримували його широкі брюки, що спадали. Лендлес і не подумав зважати на такий дискомфорт. Вся його увага концентрувалася на загнаній здобичі.

— Але ж це якесь безглуздя, Френкі, ви ж розумієте. На минулих виборах я забезпечив вам підтримку всієї своєї мережі газет. Я перевіз свій світовий офіс до Лондона. Я інвестував у країну мільйони. Я вважаю, що ви мені винні. Та якщо Генрі не витягне голову з піску, весь той сраний цирк на наступних же виборах покотиться в тартарари. І через те, що я був з вами такий добрий, ті мерзотники з опозиції розіпнуть мене, якщо прорвуться. Тож припиніть байдики бити, заради бога!

Він спинився, щоб дістати десь із-поміж складок брюк великого шовкового носовичка і витерти чоло, а Уркгарт тим часом підбурював його.

— Напевне, все не так уже й погано, Бене. Всі уряди проходять складні часи. Ми вже теж таке проходили. Ми виберемося.

— Гівно собаче! Це самозаспокоєння, і ви це знаєте, Френкі. Ви хіба не бачили результатів опитування? Мені телефонували сьогодні вдень. Результати ката-бляха-строфічні! Якби вибори проводили сьогодні, вас би рознесли. Дідько, та просто знищили б!

Уркгарт відчув приплив задоволення, бо передбачав, який буде зранку заголовок «Кронікла», але не можна ще показувати того.

— Чорт. Звідки, на бога, ви отримали їх? Вони нашкодять на завтрашніх довиборах.

— Не спішіть бруднити штанці, Френкі. Я звелів Престону притримати їх. Результати, звісно, зрештою витечуть, але це станеться опісля довиборів. Я,— він тицьнув товстим пальцем собі у груди,— врятував вашу конференцію від перетворення на ведмежу яму,— він глибоко зітхнув.— Це більше, ніж ви, бляха, заслуговуєте.

— Я знаю, що Генрі буде вдячний, Бене,— сказав Уркгарт, почуваючи нудоту від розчарування.

— Атож, він буде,— проревів Лендлес, його палець уже штрикав Уркгарта у груди,— але подяка від найменш популярного прем’єр-міністра, відколи розіпнули Христа, не є активом, який можна покласти в банк.

— Що ви маєте на увазі?

— Будьмо реалістами, Френкі. Політична популярність — це бабло. І поки ваш лот у грі, мені треба мати змогу займатися своїми справами й робити те, що я вмію найкраще,— заробляти гроші. Саме тому я й підтримав вас. Але тільки-но у ваш човен починає потрапляти вода, всі панікують. Ціни на фондовій біржі обвалюються. Люди не хочуть інвестувати. Профспілки впертішають. Я не можу планувати наперед. І це все відбувається від самого червня. Прем’єр не може організувати сракорозкольну боротьбу просто зараз. Та якби він зараз поцілував немовля, його б засудили за напад. Він тягне всю партію донизу, і мій бізнес разом з нею. Якщо ви нічого з цим не зробите, ми всі зникнемо у велетенській сраній дірі.

— Ви справді так почуваєтеся?

Лендлес зробив паузу — лише щоб дати Уркгарту зрозуміти, що це в ньому говорить не шампанське.

— Цілковито,— гаркнув він.

— Тоді схоже, що у нас дійсно проблема.

— До біса, так і є.

— Що ж, по-вашому, нам робити, Бене?

— Френкі, якби мої акціонери побачили, як я тут мудохаюся, я б не дотягнув і до обіду. Мене б не стало.

— Ви маєте на увазі...

— Атож. Позбудьтеся його. Грандіозне Бувай!

Уркгарт гостро звів брови, та Лендлес був з тих людей, які, осідлавши коня й рушивши, вже не можуть повернути назад.

— Життя занадто коротке, щоб марнувати його на підтримку невдах, Френкі. Я не для того провів останні двадцять років надриваючи пупа, щоб дивитися, як ваш бос просрав усе.

Уркгарт відчув, як його руку боляче стиснули пальці гостя. За неймовірною хваткою чолов’яги була справжня сила, й Уркгарт почав розуміти, як Лендлес завжди досягав свого. Тих, над ким він не міг домінувати своїм багатством і комерційною потужністю, він поглинав своєю фізичною силою і батогом свого гострого язика. Уркгарту ніколи не подобалося, коли його називали Френкі, а це єдина людина на світі, яка наполегливо це робить. Проте сьогодні, у вечір усіх вечорів, він не протестуватиме. Це суперечка, яку він залюбки програє.

Лендлес нахилився ближче, по-змовницькому, остаточно пришпилюючи Уркгарта в кутку.

— Дозвольте навести вам приклад, між нами. Згода, Френкі? — Лендлес роззирнувся, щоб переконатися, що ніхто не підслуховує.— Одна пташинка сказала мені, що вже дуже скоро «Юнайтед ньюзпейперс» виставлять на продаж. Якщо це так, я хочу їх купити. Насправді я вже мав з ними серйозні переговори. Та ці педикуваті юристи кажуть мені, що я вже й так володію однією групою газет і що уряд не дозволить мені купити ще одну. Я сказав їм: ви кажете мені, що я не можу стати найбільшим газетним власником у країні, навіть якщо я змушу всі заголовки підтримувати уряд?! — піт рясно котився йому по обличчю, та він не зважав.— І знаєте, що вони відповіли, Френкі? Знаєте, що сказали мені ті дебіли? Що саме тому, що я підтримую уряд, я й у біді. Ніби мені навіть моргнути достатньо у бік об’єднаної опозиції, щоб мене порвали. Здійметься паскудний сморід. І ніхто не наважиться встати й захистити мене, от що мені сказали. Це придбання передадуть до Комісії з монополій і злиття, я на місяці погрузну серед стада дорогих юристів у якомусь сраному комітетському кабінеті, змушений слухати купку гомосяцьких мудил, які читатимуть мені лекції щодо того, як мені вести бізнес. І знаєте, що справді до всирачки мене вибішує, Френкі?

Уркгарт кліпнув. Зблизька цей чолов’яга трохи лякав.

— Гадки не маю, Бене. Скажіть, будь ласка.

— Що мене до всирачки вибішує,— знову штрикнув пальцем Лендлес,— це те, що хай які аргументи я використаю, хай що казатиму, зрештою уряд відмовиться дозволити пройти цій угоді. Чому? Та тому, що у них нема яєць, щоб битися,— він видув сигарний дим в обличчя Уркгарта.— І через те, що у вашого уряду нема яєць, мій хрін опиниться під пресом. Вам недостатньо накосячити зі своїми справами, ви ще й мої пересерете!

Лише тоді Лендлес забрав свій палець від грудей господаря. А доти палець так болюче врізався, що Уркгарт був певен — на ранок буде синець. Уркгарт повільно заговорив.

— Бене, ви завжди були добрим другом партії. Я, зі свого боку, надзвичайно ціную те, що ви зробили. Було б непростимо, якби ми не змогли відплатити за цю дружбу. Я не можу говорити за прем’єр-міністра з цього приводу,— насправді нині мені дедалі важче говорити за нього з будь-якого приводу,— та я зроблю все, що від мене залежить, аби підтримати вас, коли ви того потребуєте.

Лендлес кивав.

— Приємно знати це, Френкі. Мені подобається те, що ви кажете, дуже. Якби ж тільки Генрі був таким рішучим!

— Боюся, це не в його натурі. Але я знаю, що він буде неймовірно вдячний.

— За що?

— За те, що ви приховали опитування громадськості. Не можу навіть уявити, якої шкоди це завдало б йому, якби його опублікували. Це перетворило б усю конференцію на ведмежі бої.

— Ага. Так би й сталося, правда?

— Зважте, що є й такі, хто вірить, ніби не буває прогресу без маленького дискомфорту.

Похмуре розчарування, що набігло на Лендлесове чоло, вже поступилося посмішці. Його шкіра стала навдивовижу рожевою й м’якою, вишкір — широчезним.

— Гадаю, я втямив, до чого ви ведете, Френкі.

— До чого ж, Бене?

— Ха! Думаю, ми розуміємо одне одного, ви і я.

— Так, Бене, гадаю, що так.

Лендлес стиснув руку головного організатора ще раз, але вже м’яко, з подякою. Потім глянув на свій годинник.

— Всратися й не жити, уже так пізно? В мене ще є робота, Френкі. Перше число закривається менш ніж за півгодини. Треба зробити дзвінок,— він схопив піджак і повісив його на руку.— Дякую за вечірку. Було весело. Я не забуду, Френкі.

Уркгарт спостерігав, як промисловець у прилиплій до спини пропітнілій сороці проштовхався крізь повну людей кімнату і зник за дверима.

З протилежного боку переповненої кімнати, схований за товкотнечею тіл, Роджер О’Ніл зручно сидів на маленькій канапі разом з молодою і привабливою відвідувачкою конференції. Він був у стані значного збудження. Його пальці без упину метушилися, очі бігали як ошпарені, слова торохтіли з тривожною швидкістю. Дівчину з Ротергема вже причавило іменами, які вивалив О’Ніл, і секретами, якими він поділився,— вона була невинним свідком односторонньої розмови.

— Прем’єр-міністр перебуває під постійним наглядом нашої служби безпеки, звісно ж. Завжди є загроза. Ірландці. Араби. Чорні бойовики. Вони намагаються злапати й мене. Місяцями стараються. Хлопці зі спеціальної служби наполягли, що протягом виборів мені потрібно надати захист. Знайшли наші імена у списку на знищення, ім’я Генрі та моє. Тож забезпечили мені цілодобове прикриття. Це не для загалу, та всі журналюги в курсі.

Він несамовито затягнувся сигаретою й закашлявся. Дістав замусолений носовичок і гучно висякався, перевіривши результат, перш ніж повернути носовичок назад до кишені.

— Але чому ви, Роджере? — наважилася запитати його молода співрозмовниця.

— Легка ціль. Просто дістати. Удар з широким розголосом,— проторохтів він.— Якщо не можуть дістатися до прем’єра, то візьмуться за когось такого, як я,— він знервовано роззирнувся, його очі ніяк не вгамовувалися.— Ви вмієте тримати таємниці? Справжні таємниці? — він зробив ще одну глибоку затяжку.— Сьогодні вранці я помітив, що в моїй машині покопалися. Хлопці з команди саперів прочесали її частим гребінцем. Помітили, що гайки на одному з передніх коліс викрутили. Їду я додому автострадою, колесо відлітає на вісімдесятьох і... більше роботи для підмітальників доріг! Вважають, що це зробили навмисне. Відділ убивств уже їде сюди, щоб допитати мене.

— Роджере, це жахливо,— задихнулася вона.

— Не кажіть нікому. Спецслужба не хоче сполохати їх, коли є нагода заскочити їх зненацька.

— А я й не усвідомлювала, що ви настільки близький до прем’єр-міністра,— сказала вона з наростаючим трепетом.— Який же страшний час для...— вона раптово задихнулася.— Роджере, з вами все гаразд? У вас дуже засмучений вигляд. Ваші... ваші очі...— запнулася вона.

О’Нілові очі дико вертілися, посилаючи в мозок дедалі божевільніші галюцинації. Здавалося, подумки він перебуває деінде — він уже не з цією молодою жінкою, а в якомусь іншому світі, за іншої розмови. На мить його очі знов зупинилися на дівчині, та зразу ж і перескочили на щось інше. Вони налилися кров’ю й сльозилися, не могли впіймати фокус, з носа О’Нілові крапало, ніби в старого діда взимку; він побіжно й невдало втер носа зворотом долоні. Його обличчя посіріло мов попіл, тіло смикнулось — і він різко зірвався на ноги. Він нажахався, так ніби на нього валилися стіни.

Дівчина безпорадно поглянула на нього, не певна, чого йому треба, лякаючись публічної сцени. Вона зробила рух, щоб взяти його під руку й підтримати, та не встигла: він завалився на неї і втратив рівновагу. Вчепився в неї, щоб утриматися на ногах, схопився за її блузку — й кілька ґудзиків відлетіло.

— З дороги, з дороги,— прогарчав він.

Він рвучко штовхнув її назад, і, перш ніж звалитися на софу, вона впала на стіл, заставлений склянками. Дзенькіт скла на підлозі урвав розмови, й усі в кімнаті обернулися глянути, що коїться. Відірвалося ще кілька ґудзиків, і її ліва грудь відкрилася очам.

Запала абсолютна тиша, а О’Ніл шпортався до дверей, розштовхуючи ще більше людей геть зі свого шляху, аж поки не звалився у ніч, лишивши позаду повну кімнату шокованих облич і дівчину, яка вчепилася у свою пошматовану одіж і боролася зі слізьми приниження. Літня жінка заходилася допомагати їй дати собі раду й повела до вбиральні. Коли двері вбиральні зачинилися за ними, кімната одразу ж загуділа, пересуди розлилися морем пліток, які розважали людей увесь подальший вечір.

Пенні Ґай у ці плітки не лізла. Ще хвильку тому вона весело сміялася, цілком насолоджуючись чарівливою дотепністю мерсисайдського шарму Патрика Вултона. Уркгарт представив їх одне одному менш як годину тому й переконався, щоб шампанське текло так само легко, як і їхня розмова. Та магічний момент розчинився у гаморі, й світла усмішка Пенні зів’яла, поступившись місцем безнадійно нещасному виразу обличчя. Пенні вела заздалегідь програшну битву зі сльозами, які котилися по щоках і здавалися непереборними, незважаючи на підтримку й великий білий носовичок, надані Вултоном. Її біль був аж надто реальним.

— Він справді добрий, неперевершений у всьому, що робить,— пояснила вона.— Та іноді здається, що йому того всього забагато і він дещо дуріє. Це все через його характер.

Поки вона захищала начальника, сльози полилися ще швидше.

— Пенні, мені дуже прикро, люба. Послухайте, вам треба піти з цього клятого місця. Моє бунгало по сусідству. Що б ви сказали, якби ми пішли, і ви б там висушили сльози, гаразд?

Вона знала, що буде далі. Та це вже нічого не важило. Вона кивнула на згоду, й пара прослизнула крізь натовп. Ніхто, здавалося, й не помітив, як вони полишили кімнату, за винятком Уркгарта. Його очі простежили за ними аж за двері, де до того зникли Лендлес і О’Ніл. Уркгарт був надзвичайно вдоволений. Це все перетворювалося на вечірку, яку варто запам’ятати.

Розділ дев’ятнадцятий

Більшість кандидатів на довиборах є не більш ніж правовою необхідністю, потрібною, щоб переможець почувався, ніби зробив щось вартісне. Що насправді буває вкрай рідко.

Четвер, 14 жовтня

— Ти ж не хочеш виробити срану звичку піднімати мене з ліжка щоранку, нє?

Навіть по телефону Престон дав чітко зрозуміти, що він радше наказує, аніж питає.

Після кількох годин алкогольного самобичування з Чарльзом Колінґриджем, Меті почувалася навіть ще гірше, ніж попереднього ранку. Вона заледве могла зібрати докупи кінці того, що відбувається.

— Чорт, Ґреве. Я лягаю спати з думкою, що хочу тебе вбити, бо ти не пропускаєш мою статтю про опитування громадськості. Тоді прокидаюся сьогодні зранку й знаходжу її перекручену версію на першій шпальті з підписом невідомо кого на ім’я «Наш політичний оглядач». Я вже й не думаю, що хочу тебе вбити: я знаю, що хочу тебе вбити. Але спершу хотіла б дізнатися, чому ти так обійшовся з моєю статтею. Чому ти передумав? Хто переписав мій примірник? І хто в дідька цей «Наш політичний оглядач», якщо це не я?

— Вгамуйся, Меті. Вдихни, поки не луснув корсет.

— Я не ношу корсету, Ґреве!

— А ще ти нічого такого не робила вчора, ага? Чим ти займалася, стріляла очима в якогось достойного пера чи спалювала ліфчик на якомусь феміністичному шабаші? Та nada. Я намагався додзвонитися. Ніхто не відповідав. Якби ж ти була десь поряд, ти все б дізналася.

Меті почала пригадувати події вчора ввечері. З неабияким зусиллям, крізь імлу. Відволікшись, вона дала Престону час продовжити.

— Гадаю, Краєвскі казав тобі, що вчора ввечері дехто з редакторів тут не вірив, ніби у твоїй писанині достатньо доказів, щоб пустити її сьогодні.

Він почув, як Меті пирхнула від обурення.

— Чесно, мені сподобався текст, від самого початку,— додав він, вдаючи, ніби це правда.— Я хотів пустити його в дію, та ми потребували більше доказів, перш ніж розірвемо прем’єр-міністра країни на шматки у важливий день довиборів. Одненького анонімного папірця тут не досить.

Я не рвала прем’єр-міністра на шматки, це зробив ти, хотіла вставити Меті, та Престон встиг випередити її.

— Тож я переговорив з одним зі своїх старших контактів у партії, і пізно ввечері ми отримали потрібне підтвердження. Перед самим дедлайном.

— Але ж моя стаття...

— Твою статтю треба було доопрацювати, історія розвивалася. Я намагався зв’язатися з тобою, але оскільки мені це не вдалося, то переписав її сам. Не хотів, щоб її чіпав хтось іще, стаття надто хороша. Тож «Наш політичний оглядач» у цьому випадку — це я.

— Я написала статтю про опитування громадської думки. А ти перетворив її на розп’яття Колінґриджа. Ці цитати з «провідних партійних джерел», ця критика й засудження... Хто в тебе ще працює в Борнмуті, окрім мене?

— Мої джерела — то моя особиста справа, Меті, тобі варто було б це знати.

— Гівно, Ґреве. Це я — твій політичний оглядач на цій сраній конференції. Не можна тримати мене отак у невіданні. Газета перекинула з ніг на голову і мою статтю, і Колінґриджа на додачу. Ще кілька тижнів тому з-за його спини сяяло сонце, наскільки ти пам’ятаєш, а зараз він уже — як там написано? — «катастрофа, яка загрожує поглинути уряд щомиті». Сьогодні я тут буду популярна як та відьмина пахва. Мусиш сказати мені, що відбувається!

Престон вже пробував сказати. Він надав пояснення. Неправдиві, то й що з того? А зараз він вирішив, що саме час ввімкнути боса.

— Я скажу тобі, що відбувається. Блискучий, бляха, ексклюзив, ось що відбувається. І може, це пройшло повз твою увагу, Меті, та я — редактор нашої газети, а це значить, що я незобов’язаний витрачати свій день, виправдовуючись перед зеленою репортеркою, яка стирчить десь у провінції. Ти робитимеш як сказано, я робитиму як сказано, і ми обоє просунемося в роботі. Згода?

— Так хто ж у біса каже тобі, що робити, Ґреве? — наполягала Меті. Однак у відповідь вона почула хіба гудок. Телефон вимкнувся. Вона розчаровано гахнула кулаком об бильце крісла. Вона не може — і не збирається — терпіти це все. Вона вже була подумала, що для неї прочинялися нові двері, а натомість її редактор грюкав ними просто їй по пальцях. Меті не бачила в цьому ніякого сенсу.

В цьому ще не було жодного сенсу і через добрих півгодини, коли вона намагалася прояснити думки ще однією чашкою кави в їдальні. Їй відлягло, коли вона не побачила там ніяких ознак Кевіна Спенса. Стос ранкових газет лежав на підлозі біля її ніг, і вона мала визнати, що Престон мав рацію: це був гарний ексклюзив, найкраща передовиця серед усіх. Чудові цифри, чудові цитати. Аж надто добре, щоб Ґревіл Престон зробив усе по телефону з Лондона. Розбираючи головоломку, Меті помітила тінь, яка повзла підлогою, і, звівши погляд, побачила дебелу тушу Бенджаміна Лендлеса, який дибав до столика біля вікна на розмову з лордом Пітерсоном, скарбником партії. Лендлес умостив стою тушу в абсолютно неспіврозмірний стілець і нахилився настільки, наскільки дозволяло йому черево. Посміхнувся Пітерсону, потис йому руку, цілком проігнорувавши Меті. Раптом їй подумалося, що в усьому цьому з’являється трохи більше сенсу.

Політичний секретар прем’єр-міністра здригнувся. Вже втретє прес-секретар підсунув ранкову газету через стіл до нього, і вже втретє він спробував її відштовхнути. Тепер він знав, як мав почуватися святий Петро.

— Заради бога, Ґреме,— відрізав прес-секретар, підвищуючи голос,— ми не можемо сховати кожен клятий примірник «Кронікла» у Борнмуті. Він мусить знати, а ви мусите йому показати її. Негайно!

— Чому це мало статися сьогодні? — простогнав політичний секретар.— Повторні вибори вже на носі, і ми всю ніч не спали, дописуючи його промову на завтра. А зараз же він захоче, щоб ми все переписали, хай йому, а звідки нам узяти час? Він просто лютуватиме,— надзвичайно засмучений, він рвучко захлопнув портфель.— Весь цей тиск останніх тижнів, а тепер ще й це... Здається, ніякого полегшення не очікується, правда ж?

Його співрозмовник вирішив не відповідати, воліючи вивчати краєвид за готельним вікном, на тому боці затоки. Знову дощило.

Політичний секретар узяв газету, міцно згорнув її й пошпурив через кімнату. Вона з гуркотом влетіла у кошик на сміття, перевернувши його й розкидавши вміст по килиму. Відкинуті сторінки чернетки промови змішалися з сигаретним попелом і кількома порожніми бляшанками з-під пива й томатного соку.

— Хай йому грець, він принаймні заслуговує на свій сніданок, заради всього святого. Скажу йому опісля,— мовив політичний секретар.

Це виявилося не найкращим його рішенням.

Генрі Колінґридж смакував яєчнею. Він закінчив свою промову для конференції рано-вранці й залишив її своїм працівникам, щоб ті впорядкували й набрали її, а сам тим часом ліг спати. Він спав міцно, хоч і недовго; здавалося, він спить уперше за кілька тижнів.

Завершальна промова конференції завжди нависала над його головою, ніби темна хмара. Він не любив конференцій і світських бесід, не любив бути цілий тиждень не вдома, не любив надмірності за обіднім столом — і промов. Довгі години болісних дискусій у заповненій димом готельній кімнаті постійно переривалися, коли прогрес тільки-но починав майоріти на обрії, тільки для того, щоб відвідати якусь яйцеломну церемонію чи прийом; і повертатися до роботи значно пізніше, намагаючись знайти, де вони спинилися, лише більше стомлювало Генрі й відбирало натхнення. Якщо промова йшла добре, це було саме те, чого всі очікували й вимагали. Якщо ж погано, люди все одно аплодували, але йшли з неї, буркочучи, що починає проявлятися тиск посади. Закон підлості.

Та зрештою, все вже майже готово, лишилося тільки виступити. Прем’єр-міністр був достатньо спокійний, щоб запропонувати дружині прогулянку перед сніданком, змести з себе павутину, до дідька той перемінний дощ. Детективи з його спеціальної служби тупцяли на кілька кроків позаду. Прогулюючись, Колінґридж обговорював переваги зимових канікул в Антигуа чи на Шрі-Ланці.

— Гадаю, цього року Шрі-Ланка,— казав він.— Можеш лишатися на пляжі, якщо хочеш, Capo, та я б радше волів здійснити кілька подорожей у гори. Там є стародавні буддійські монастирі, та й заповідники, певно, вражають. Президент Шрі-Ланки розповідав мені про них минулого року, і це звучало справді... Люба, ти не слухаєш!

— Вибач, Генрі. Я просто... задивилася на газету отого джентльмена,— вона кивнула на чоловіка, ще одного відвідувача конференції, який силувався утримати свою газету на морському бризі.

— Це цікавіше за мене, так?

Раптом його безтурботність звіяло вітром, йому стало тривожно: він згадав, що ніхто ще не подав йому витримок зі щоденних газет. Хтось би та й сказав йому напевне, що там нема нічого важливого, але... Кілька місяців тому він помилився, коли працівники переконали його, що йому непотрібно витрачати час на читання щоденних газет і що редаговане зведення буде більш ефективним. Проте державні службовці мають власні вузькі погляди на те, що важливе для прем’єр-міністра, і він дедалі частіше помічав, що їхні зведення мали дірки, особливо коли доходило до політичних справ, а тим паче коли новини були погані. Атож, вони намагалися його захистити, та він завжди боявся, що кокон, який вони сплели навколо нього, зрештою задушить його.

Він згадав, як уперше зайшов на Даунінг-стріт, 10, як прем’єр-міністр — після повернення з Вестмінстерського палацу. Залишив натовп і телевізійників надворі, й тільки-но великі чорні двері зачинилися за ним, йому відкрився надзвичайний краєвид. З одного боку великого коридору, що вів від дверей, зібралися щось зо дві сотні державних службовців, які гучно аплодували йому — так, як вони аплодували Тетчер, Каллагану, Вілсону і Гіту, і так само, як аплодуватимуть його наступнику. З другого боку коридору, навпроти армади державних службовців, стояв його виборчий штаб, команда відданих прихильників, яких він похапцем зібрав навколо себе, коли почала свій зліт його кампанія, що призвела до перемоги над Тетчер, і яких він запросив на Даунінг-стріт, щоб насолодитися історичним моментом. Їх було всього семеро, та й ті затьмарені новим оточенням. До неможливого нерівна боротьба. Наступні півроку Колінґридж майже не бачив своїх партійних радників, адже їх ефективно витиснула офіційна машина, і не лишилося вже нікого з початкової команди. Ні, настільки покладатися на посадовців — нехороша ідея, тоді ще вирішив він. Він також обіцяв собі позбутися зведень з преси й повернутися до читання справжніх новин, та руки так і не дійшли до того. Наступного тижня, обов’язково.

Його увага повернулася до газети, яка обліпила її власника, повторюючи обриси його тіла. Вона була за кілька ярдів, і Колінґриджу було надзвичайно важко повністю сфокусуватися на ній. Він силкувався не витріщатися аж надто сильно. Поволі слова потрапили у фокус.

«КРИЗА ДОВІРИ Б’Є ПО УРЯДУ» — кричав заголовок.

Колінґридж підійшов на п’ять кроків і вихопив газету в сполоханого чоловіка.

«МАЙБУТНЄ ПРЕМ’ЄРА ПІД ПИТАННЯМ, ПАДІННЯ ІНТЕРЕСУ Б’Є ПО ПАРТІЇ,— прочитав він.— РИЗИК ПРОВАЛУ ДОВИБОРІВ».

— Генрі! — стривожено скрикнула його дружина.

— Якого...— рявкнув чоловік — і тут його слова завмерли: він упізнав свого нападника.

— З вами все гаразд, прем’єр-міністре? — запитав один з детективів, затуляючи Колінґриджа.

Колінґриджа схилив голову.

— Пробачте, я ненавмисне... Мені дуже прикро,— пробубнів він вибачаючись.

— Ні, прем’єр-міністре, це мені прикро,— сказав чоловік, відновлюючи рівновагу.— Ви заслуговуєте на краще, ніж оце.

— Так, невже? — пробурмотів Колінґридж, розвертаючись і рушаючи до готелю.

Нічого не покращило настрою прем’єр-міністра, коли йому довелось витягти примірник «Кронікла» з-поміж сигаретного попелу в кошику на сміття.

— Від абсолютного, бляха, незнайомця, Ґреме. А можна зробити так, щоб я, бодай іноді, довідувався не останнім?

— Вибачте, прем’єр-міністре. Ми збиралися показати це вам, тільки-но ви завершите сніданок,— почулася смиренна відповідь.

— Думаєте, в мене ще залишився апетит після такого? Погляньте лишень на це сміття! Це недобре, Ґреме, це взагалі, бляха, не...

Він спинився. Саме натрапив на місце у звіті «Кронікла», де жорсткі новини змінювалися роздумуваннями й розмислами:

Спад прихильності, відображений у таємному опитувані партії, чинить на прем’єр-міністра ще більший тиск. Завтра той виголошує промову на конференції у Борнмуті, й вона розглядатиметься як надзвичайно важлива, можливо, навіть стане вирішальною. Від часу виборів дискусії щодо ефективності лідерства Колінґриджа набирають обертів, адже його діяльність розчарувала багатьох його колег. Ці сумніви, безперечно, підкріпляться останнім опитуванням громадськості, згідно з яким він має найнижчий особистий рейтинг, який мали прем’єр-міністри, відколи такі опитування почали проводити близько сорока років тому.

— От гівно,— беззвучно кинув Колінґридж, продовжуючи читати:

Вчора ввечері провідний міністр прокоментував: «Навколо столу Кабінету й у палаті громад бракує хватки. У партії неспокій. Наша загалом чудова позиція підривається нестачею популярності лідера». Жорсткіші погляди були висловлені й у деяких урядових приміщеннях. Старші партійні джерела говорять, що партія стрімко наближається до роздоріжжя. «Нам треба обрати: або почати все спочатку, або іти на спад і, зрештою, дійти до поразки,— повідомило одне зі старших джерел.— Від самих виборів у нас було забагато необов’язкових затримок. Ми не можемо цього собі дозволити». В і ще один погляд, навіть безрадісніший: Колінґридж — це «катастрофа, яка загрожує поглинути уряд щомиті».

— Гівно! — вигукнув Колінґридж, більше не намагаючись шепотіти.

«Сьогоднішні парламентські довибори у Дорсет-істі, які, як вважалося, гарантують уряду місце, стануть вирішальними для прем’єр-міністрового майбутнього»,— підсумувала стаття.

Можна провести півжиття на вершині політичної драбини, навчаючись долати страх висоти, та іноді починає паморочитися в голові й стає вже занадто.

— Знайдіть того парашника, який стоїть за цим, Ґреме! — прогарчав прем’єр-міністр, мнучи газету обіруч, ніби те різдвяне курча.— Я хочу знати, хто це написав. Хто з ними говорив. Хто злив опитування. А на сніданок завтра я хочу його яйця на тості!

— Мені зателефонувати лорду Вільямсу? — запропонував політичний секретар.

— Вільямс! — вибухнув Колінґридж.— Це його сраний примірник злили! Я не хочу вибачень: я хочу відповідей. Приведіть головного організатора. Знайдіть його і, хай що він там робить, приведіть сюди. Негайно.

Секретар зібрав усю свою хоробрість, щоб підняти наступну проблему.

— Поки він не прибув, прем’єр-міністре, може, переглянемо вашу промову? У ній може виявитися чимало речей, які б ви захотіли змінити — після ранкової преси,— а ми не маємо багато часу...

— Промова лишиться такою, як є. Кожнісіньке слово. Я не шматуватиму ідеальну промову лише тому, що ті полудурки з преси зрання вже вкинули гівна. Тож знайдіть Уркгарта. І знайдіть негайно!

Коли в Уркгарта задзвонив телефон, він сидів у своєму бунгало; на протилежному кінці лінії був не прем’єр-міністр, а секретар закордонних справ. На Уркгартове полегшення, Вултон гиготів.

— Френсисе, ви чортів йолоп!

— Любий Патрику, я не...

— Наступного разу покладу більше льоду вам у віскі. Вчора ви пішли з одним з моїх кейсів, а свій залишили. Зараз у мене ваші сендвічі, а у вас копія найостанніших секретних планів захоплення Папуа Нової Гвінеї чи якісь там ще кляті нісенітниці, які мене намагаються змусити підписати на цьому тижні. Пропоную обмінятися, поки мене не арештували за втрату конфіденційної власності уряду. Буду у вас за двадцять секунд.

Незабаром Уркгарт уже посміхався, вибачаючись перед своїм міністерським колегою, та Вултон відкинув це.

— Байдуже, Френсисе. Правда в тому, що мені й не варто було читати ці кляті папери, тільки не вчора. Насправді я маю подякувати вам. Видався надзвичайно натхненний вечір.

— Я такий радий, Патрику. Ці конференції можуть бути веселою розвагою.

Та тільки-но Вултон пішов, досі гигочучи, настрій Уркгарта змінився. Посерйознішавши, Уркгарт замкнув двері зсередини, перевіряючи ручку, щоб остаточно переконатися, що двері замкнені надійно; його чоло зборознило занепокоєння. Не гаючи часу, він опустив жалюзі на вікнах і, лише коли переконався, що за ним ніяк не можуть простежити, обачно поставив червоний кейс на письмовий стіл. Уважно оглянув кейс на наявність ознак втручання, потім обрав ключ з великої зв’язки, яку видобув з кишені, обережно встромив його в замок. Коли покришка відчинилася, вона відкрила не папери чи сендвічі, а великий шматок полістиролової плівки, що повністю заповнювала кейс. Він дістав пакунок і поклав його біля себе, поставив кейс на бік. М’яко відділив кутик червоної шкіри, відриваючи від неї смужку, аж поки не дійшов до маленького отвору, вирізаного у стінці кейса. Западина була не більше двох дюймів у діаметрі, а чітко посередині неї містився радіопередавач, доповнений власним мініатюрним блоком живлення — люб’язний подарунок японського виробника.

Менеджер крамниці охоронного обладнання біля Тоттенгем-корт-роуд, куди Уркгарт навідався два тижні тому, начепив на обличчя маску цілковитої байдужості, коли Уркгарт пояснив необхідність перевірити одного нечесного працівника. «Буває»,— ось і все, що він сказав. Він виявив значно більше ентузіазму, описуючи всі можливості обладнання, яке міг запропонувати. Це один з найпростіших і найчутливіших передавачів на ринку, пояснив він, який гарантовано вловить майже будь-який неекранований звук на відстані до п’ятдесятьох метрів і передасть на приймач, виготовлений на замовлення, і запише на магнітофон, який активується звуком. «Лише переконайтеся, що мікрофон наведено на джерело звуку, і я гарантую, звучатиме, ніби симфонія Малера».

Уркгарт підійшов до шафи й дістав ще один червоний міністерський кейс. Усередині, гніздячись у ще одній захисній полістироловій обгортці, було сховане модифіковане портативне FM-радіо з вбудованим касетним диктофоном, налаштоване на довжину хвиль передавача. Уркгарт залюбки помітив, що довгограюча касета, яку він поставив, майже закінчилася. Значить, було достатньо гамору, щоб активувати диктофон.

— Сподіваюся, це не лише тому, що ти хропів, Патрику,— пожартував Уркгарт сам до себе.

Саме тоді апарат ще раз увімкнувся, клацнувши, пропрацював десять секунд і зупинився.

Уркгарт натиснув кнопку перемотки й саме дивився, як крутяться котушки-близнята, коли знову задзвонив телефон, викликаючи його до прем’єр-міністра. Терміново. Ще один урок з латання дірок.

— Нічого страшного,— сказав він, проводячи пальцями по обох червоних шкіряних кейсах,— почекаєш.

Виходячи з будинку, він сміявся.

Розділ двадцятий

Деякі політики думають про високий пост, ніби той моряк про море,— як про велику пригоду, повну непередбачуваності й захвату. Вони вбачають у ньому шлях до своєї долі. Я ж бо бачу в ньому щось, у чому вони, вірогідно, потонуть.

Субота, 16 жовтня

Не лише «Кронікл» наступного дня після промови прем’єр-міністра оголосив її катастрофою. Приєдналися й інші газети, як і кілька рядових членів парламенту та лідер опозиції.

Поразка на довиборах у Дорсет-істі, коли новина тільки-но звалилася на конференцію о ранній порі п’ятничного ранку, спершу прибила прихильників партії, та це відчуття розвіялося ще до сніданку. За своїми мюслями чи повним англійським сніданком партійці почали виприскувати своє розчарування, і в них могла бути лише одна ціль. Генрі Колінґридж.

Уже до обіду здавалося, що кореспондентів у Борнмуті обсідають безіменні старші партійні посадовці, кожен з яких заявляв, ніби попереджав прем’єр-міністра не проводити довибори у тиждень конференції, а зараз вони скидали з себе відповідальність за поразку. У відповідь офіс прем’єр-міністра з відчаю мстився — звісно ж, неофіційно. Там казали, що провина лежить на штабі партії, за який, певна річ, відповідав лорд Вільямс. Виправдання, щоправда, здебільшого пропустили повз вуха. Зграйний інстинкт узяв гору.

В одній з проурядових газет писалося:

Прем’єр-міністра вчора знову спітнав провал. Варто було б використати свою промову для придушення дедалі більших сумнівів щодо його лідерства, а один з його колег по Кабінету вже описав її як «недоцільну й недоречну». Слідом за катастрофічним рейтингом і принизливою поразкою на довиборах на одній з найвірніших дільниць, партія вимагала реалістичного аналізу і розради. Натомість, за словами одного з представників, «ми отримали черству жуйку старої виборчої промови».

Критика Колінґриджа стала більш відкритою. Пітер Берстед, депутат маргінального округу Лестер-Норт, сказав учора ввечері: «Електорат на виборах попереджувально дав нам по пальцях. Його більше не вдовольнять кліше й задушлива самовпевненість. Можливо, прем’єр-міністру саме час подумати про передачу повноважень».

В офісній будівлі на південному березі Темзи редактор «Вікенд-Вотч», передової програми поточних подій, вивчив газети і скликав поспішну конференцію своїх працівників. За двадцять хвилин програму про домовласників-шантажистів, заплановану на наступний день, відклали й увесь шістдесятихвилинний репортаж замінили. Для участі запросили Берстеда разом з кількома опитувачами громадської думки й аналітиками. Новій програмі дали заголовок «Час іти?».

Зі свого дому в густолистому передмісті поблизу Епсома старший менеджер маркет-мейкерів «Barclays de Zoete Wedd» зателефонував двом колегам. Вони домовилися приїхати в офіс у понеділок особливо рано. «Усе це політичне гівно підірве ринки. Треба трохи змінити фонди, поки інші виродки не почали продавати».

В неділю з переможеним кандидатом на іст-дорсетських довиборах зв’язалися з «Мейл». Газета навмисне дочекалася, поки він закінчить обід, під час якого він топив свої печалі. Кандидатову ворожість до лідера своєї партії було не приховати. «ВІН ПОЗБАВИВ МЕНЕ МОГО МІСЦЯ. ТО ЧИ БУДЕ ЙОМУ ЗАТИШНО НА ЙОГО ПОСАДІ?» Чудовий заголовок.

У своєму пишному заміському будинку в стилі Палладіо, у гемпширському Нью-Форесті, Уркгарт прийняв дзвінки кількох колег з Кабінету і старших рядових парламентарів, які висловлювали своє занепокоєння. Також подзвонив йому з Йоркширу голова низового виконавчого комітету, передаючи подібні тривоги.

— Знаєте, зазвичай я би переказав це голові партії, Френсисе,— пояснив простакуватий йоркширець,— та здається, між штабом партії та Даунінг-стріт іде війна. Хай мені, якщо потраплю в самісінький вир цього всього.

Тим часом у Чекерзі, офіційній резиденції прем’єр-міністра, розташованій серед горбистих лук і чималої охорони в сільському Бакінгемширі, Колінґридж просто собі сидів, ігноруючи офіційні папери, позбавлений натхнення. Камінь почав котитися з гори, й він гадки не мав, як його спинити.

Наступний удар, який упав трохи згодом того дня, заскочив зненацька майже усіх. Навіть Уркгарта. Він очікував, що «Обзерверу» знадобиться щонайменш ще кілька тижнів на перевірку жмута паперів і фотокопій, що їх він їм надіслав (цілком анонімно). Він очікував більшої ретельності адвокатів, та здавалося, в «Обзервері» боялися, що конкурент може вийти на слід. «Хріново, якщо не опублікуємо, хріново, якщо опублікуємо. Тож уперед!» — гаркнув редактор на свій ньюзрум.

Уркгарт був у гаражі, де він тримав свій «ровер спід пайлот» 1933 року, коли надійшов дзвінок. На тому «ровері» він любив погасати дорогами Нью-Форесту, ніби та «рожевошкіра версія жабеняти пана Тода», як приказувала його дружина, спокійна з думки, що нема такого дурного поліцейського, щоб штрафувати таку чудову британську класику, та й до того ж головний констебль був членом того самого гольф-клубу, що і її чоловік. Уркгарт саме налаштовував потрійний карбюратор, коли Мортіма погукала з будинку.

— Френсисе! Чекерз на дроті!

Він узяв слухавку на стіні гаража, ретельно витираючи руки засаленою ганчіркою.

— Френсис Уркгарт слухає.

— Головний організаторе, заждіть, будь ласка. Тут на лінії прем’єр-міністр,— пояснив жіночий голос.

Голос, який затинався по телефону, було майже не впізнати. Він був бляклий, непевний, спустошений.

— Френсисе, боюся, у мене погані новини. «Обзервер» вийшов на зв’язок. Виродки. Кажуть, що завтра запускають статтю. Не можу цього пояснити, та вони твердять, ніби мій брат Чарльз купував акції у компаніях за інсайдерською інформацією — урядовою інформацією. Наживаючись на них. Кажуть, у них є документальні докази — банківські рахунки, брокерські чеки, все вкупі. Він придбав акції «Реноксу» десь на п’ятдесят тисяч фунтів, як вони кажуть, за кілька днів до того, як ми схвалили їхні нові ліки. Продав наступного дня зі значною вигодою. Все це він провів з фальшивої адреси в Педингтоні, як мені сказали. Це буде передова стаття...— Запала виснажена пауза, так ніби Колінґридж більше не мав енергії продовжувати.— Френсисе, всі ж припустять, що інформацію він взяв у мене. Що в бога мені робити?

Перш ніж відповісти, Уркгарт зручно вмостився на старе шкіряне сидіння машини. Це було сидіння, у якому він звик до ризику.

— Ви щось відповіли «Обзерверу», Генрі?

— Ні. Не думаю, що вони очікували коментарів від мене. Вони взагалі-то намагалися знайти Чарлі.

— А де він?

— Сподіваюся, заліг на дно. Мені вдалося вийти на нього. Він... був п’яний. Я просто наказав йому зняти слухавку з ріжка й не підходити до дверей.

Уркгарт стиснув кермо, дивлячись поперед себе. Він почувався на диво відсторонено. Він привів у рух машину, набагато потужнішу за його спроможність контролювати її. Він уже не міг бути певним, що чекало за наступним поворотом, знав лише, що жене набагато швидше, аніж це взагалі можна вважати безпечним. Він не міг спинитися, не хотів. Запізно переосмислювати.

— Де Чарлі?

— Вдома у Лондоні.

— Вам треба когось туди прислати, щоб про нього попіклувалися. Його не можна полишити на самого себе, Генрі. Послухайте, я знаю, це має бути боляче, та поблизу Довера є клініка-витверезник, яку офіс організатора використовує для випадкових рядових парламентарів. Все дуже конфіденційно, дуже люб’язно. Лікар Кристіан, голова клініки, неперевершений. Я передзвоню йому й попрошу прийти до Чарлі. Боюся, вам доведеться організувати так, щоб там був хтось іще з родини, на той раз, якщо Чарлі почне буянити. Як гадаєте? Може, ваша дружина? Треба діяти швидко, Генрі, бо вже за кілька годин «Обзервер» буде на вулицях, а домівку вашого брата візьмуть в облогу. Нам треба обскакати тих виродків. У тому стані, в якому зараз Чарлі, не можна знати, що він наговорить чи накоїть.

— Але що ж нам робити далі? Я не можу переховувати Чарлі вічно. Йому ж доведеться зіткнутися з цим раніше чи пізніше, хіба ні?

— Вибачте за питання, Генрі, та чи він робив це? З акціями?

Зітхання, що почулося з того боку, було мов затхле повітря, що виходить з давно закопаної домовини.

— Я не знаю. Я просто не знаю. Але...— вагання відгонило сумнівом і поразкою.— Очевидно, що ми ліцензували новий препарат від «Реноксу». Будь-хто, хто володіє акціями, отримав би непоганий зиск. Але ж у Чарлі немає грошей сплатити основні рахунки, не кажучи вже про те, щоб розкидатися на акції. Та й звідки йому було знати про «Ренокс»?

Уркгарт вдався до тону, який не терпить заперечень.

— Подумаємо про це, коли попіклуємося про нього. Йому потрібна допомога, хоче він того чи ні, і ми маємо забезпечити трохи часу. Ми з вами, Генрі, ми мусимо попіклуватися про нього. А вам особливо варто бути обачним, Генрі,— сказав він і зробив коротку паузу, щоб слова засвоїлися.— Ви не можете собі дозволити помилки.

У телефоні почулася стомлена згода Колінґриджа. Він не мав ані волі, ані можливості сперечатися і радів владності свого головного організатора, навіть якщо вона позбавляла його як сімейної гордості, так і статусу його посади.

— Що мені ще зробити, Френсисе?

— Нічого. Поки не заберете Чарлі. Триматимемо порох сухим. Спочатку точно побачимо, що скажуть в «Обзервері», а тоді вже можемо ставати до бою. А тим часом не казатимемо нічого.

— Дякую, Френсисе. Будь ласка, подзвоніть вашому лікарю Кристіану, спитайте, чи він допоможе. Capa зможе бути вдома в мого брата менш ніж за дві години, якщо виїде просто зараз. Потурбуйтеся про все. О... прокляття.

Уркгарт чув, як у голосі прем’єр-міністра прориваються емоції.

— Не хвилюйтеся, Генрі. Все владнається,— підбадьорив Уркгарт.— Довіртеся мені.

Чарльз Колінґридж спершу не заперечував, коли невістка проникла до його квартири за допомогою запасного ключа. Він хропів у кріслі, а навколо розкинулися сліди потурання власним слабкостям. Невістка витратила п’ять нелегких хвилин, намагаючись розбуркати його, майже без толку, аж поки не вдалася до льоду, загорнутого в рушник. Саме тоді він і почав опиратися. Його протести стали гучнішими, коли він почав розуміти, що каже Capa, переконуючи його «поїхати на кілька днів», та діалог став цілковито незв’язним, коли вона почала запитувати його про акції. Вона не могла домогтися від нього ніякого сенсу, як і не могла переконати його йти з нею.

Лікарю Кристіану й молодшому організатору знадобилася майже година, щоб приїхати, і ситуація зрушила з місця. Зібрали валізу з найнеобхіднішим, і вони втрьох запхали прем’єрового брата, який досі протестував, в машину лікаря Кристіана, яка стояла припаркована подалі від очей, позаду будівлі.

Їм пощастило, що Чарлі втратив фізичну координацію, щоб чинити серйозний опір. На жаль, вся ця справа забрала час, забагато часу, тож коли чорний «форд-гранада» лікаря вигулькнув з-поза будівлі на центральну вулицю, з Сарою і Чарлі на задньому сидінні, всю цю сцену спостерігала знімальна група ITN, яка щойно прибула на місце.

Відеозапис Чарльза, який тікає, зіщулившись на задньому сидінні машини, у супроводі засмученої дружини прем’єр-міністра, став головним сюжетом вечірніх новин.

Розділ двадцять перший

Відданість може виявитися гарною новиною, але рідко гарною настановою.

Неділя, 17 жовтня

Сцени з утікачем Чарльзом Колінґриджем досі були головною темою новин, коли вийшла в ефір «Вікенд-Вотч». Програму монтували в шаленому поспіху, і в ній було багато нестиковок. Пультова просмерділася потом і затхлим тютюном, не було часу нормально все прогнати, а текст на заключні частини досі набирали, коли ведучий уже вітав своїх гостей.

На програму не вдалося переконати прийти бодай одного міністра; що більше намагалися когось умовити, то войовничішими ставали відмови. Один з нудних експертів досі не приїхав до студії. Звукорежисер ще відчайдушно шукав нові батарейки, коли директор студії вже почав відрахунок пальцями і студія вийшла у прямий ефір. Вчорашнє опитування громадськості було підготоване «Ґеллапом», і директор компанії, Ґордон Гілд, сам зачитував результати. Весь ранок він копав свій комп’ютер і зараз був дещо червоний з лиця. І це не лише через освітлення: все через те, що виявили його агенти. Ще нижче падіння популярності прем’єр-міністра. Так, значне падіння, визнав Гілд. Ні, ще не було прикладів у історії, щоб настільки непопулярний прем’єр-міністр зміг би виграти вибори.

Похмурі пророцтва, підтримані двома старшими газетними аналітиками, стали ще більш стигійськими[34], коли економіст передбачив безлад на фінансових ринках у наступні дні. Його обірвали на півслові: ведучий переключив увагу на Пітера Берстеда. Зазвичай іст-мідлендського парламентаря записали б заздалегідь, та на запис не було часу, тож його пустили наживо. В плані режисера його виступ був передбачений на не більш ніж дві хвилини і п’ятдесят секунд, та не врахували той факт, що балакучого і миршавого поважного парламентаря від Лестер-Норту, коли вже він заводився, було вгамувати важче, ніж розлюченого борсука.

— Тож, містере Берстед, наскільки серйозні проблеми партії?

— Все залежить...

— Від чого?

— Від того, наскільки довго нам доведеться боротися з теперішнім прем’єр-міністром.

— Тож ви досі дотримуєтеся свого коментаря, який дали цього тижня, що, можливо, прем’єр-міністру слід замислитися, чи не час іти з посади?

— Ні, не зовсім. Я кажу, що йому варто подати у відставку. Він нищить нашу партію, а зараз ще й вплутався у щось на кшталт сімейного скандалу. Так не може тривати. Просто не може!

— То ви гадаєте, що прем’єр-міністр подасть у відставку? Зрештою, у нас лише щойно пройшли вибори. До наступних ще майже п’ять років. Це має дати широчезне поле для відновлення втрачених позицій.

— Ми не виживемо — кажу вам, не виживемо — наступні п’ять років з цим прем’єр-міністром! — парламентар був збуджений, розпашілий, хитався взад-вперед у своєму кріслі.— Прийшов час ясних голів, а не кволих сердець, і я певний, що партія має дійти згоди в цьому питанні. Якщо він не піде, нам доведеться його змусити.

— Але як?

— Запустимо вибори лідера.

— І хто буде кандидатом?

— Ну, хай йому, я висуну свою кандидатуру, якщо більш нема кому.

— Ви збираєтеся змагатися з Генрі Колінґриджем за лідерство в парті? — здивовано пролепетав ведучий.— Але ж, безсумнівно, ви не зможете перемогти?

— Атож, я не зможу перемогти,— відповів Берстед майже презирливо.— Та я підстьобну великих звірів у наших джунглях. Усі вони скаржаться на прем’єра, та у всіх кишка тонка зробити бодай щось. Тож якщо не вони, тоді я. Карти на стіл.

Нижня губа ведучого смикалася: він намагався знайти слушний момент, щоб утрутитися.

— Не хочу перебивати, та хотілось би прояснити, містере Берстед. Ви кажете, що прем’єр-міністр має піти у відставку, або ж ви виступите проти нього у змаганні за лідерство?

— Вибори лідера мають відбутися не пізніше Різдва: такі правила партії опісля вборів. Знаю, зазвичай це не більш ніж формальність, та цього разу це будуть справжні змагання. Мої колеги мають визначитися.

Обличчя ведучого скривилося, мов від болю. Він тримався за навушник, слухаючи крикливий матч, що тривав у апаратній. Режисер вимагав, щоб драматичне інтерв’ю продовжувалось і до дідька розклад; редактор верещав, що час закруглятися, поки той сраний дурень не змінив своєї думки і не зруйнував сенсаційну історію. Попільничка розбилась об підлогу, хтось дуже грубо вилаявся.

— Ми переходимо до короткої рекламної паузи,— оголосив ведучий.

Розділ двадцять другий

Політика. Це слово запозичене зі старогрецької. «Полі» означає «багато».

А кожен «тик» може бути дуже болючим.

Понеділок, 18 жовтня —

п’ятниця, 22 жовтня

Стерлінг почав стрімко падати, тільки-но відкрилися токійські фінансові ринки. Це сталося незадовго до опівночі в Лондоні. До дев’ятої ранку, разом з усіма ранковими газетами, які волали про виклик Колінґриджу, загальний фондовий індекс «Файненшл таймз» знизився на 63 пункти. До обіду він упав ще на 44 пункти. Грошовиті люди не люблять сюрпризів.

Прем’єр-міністр також був не в найкращій формі. Він не спав і майже не говорив від суботнього вечора, охоплений сильною депресією. Того ранку, замість відпустити його на Даунінг-стріт, Capa залишила його у Чекерзі й викликала лікаря. Лікар Він-Джонс, Колінґриджів вірний і досвідчений терапевт, приписав заспокійливі й відпочинок. Заспокійливі дали трохи миттєвого покращення: Колінґридж вперше добре й довго поспав від початку партійної конференції тиждень тому, та його дружина досі помічала напругу за сіпанням заплющених повік. Навіть коли він спав, його руки міцно вчепилися в постіль.

Ближче до вечора в понеділок, опісля пробудження від наркотичного сну, Колінґридж проінструктурував свій обложений прес-офіс на Даунінг-стріт, щоб той оголосив, що, звісно, Колінґридж візьме участь у виборах лідера і впевнений у перемозі; що він був дуже заклопотаний залагодженням урядових справ, щоб давати інтерв’ю, але матиме що сказати на цьому тижні. Чарлі також не давав жодних інтерв’ю. Він досі не надав виразної відповіді стосовно акцій, і офіційного «Без коментарів» було недостатньо, щоб стабілізувати сімейний човен.

У штабі партії лорд Вільямс поспіхом замовив ще одне опитування. Він хотів дізнатися, що насправді думає країна. Решта партійної машини рухалася не так швидко. З правил виборів лідера здмухнули порох і зрозуміли, що вони не особливо прямолінійні. Сам процес мав проходити під контролем голови парламентського комітету рядових членів, сера Гемфрі Ньюлендза, натомість вибір дати лишався в руках лідера партії. Замішання лише зросло, коли виявилося, що сер Гемфрі, неймовірно невчасно, на вихідні поїхав у відпустку на приватний острів у Вест-Індії, і виявилося надзвичайно важко вийти з ним на зв’язок. Це вилилося у зливу міркувань поміж писаками, ніби він навмисне ховає голову в пісок, виграючи час, поки верховні сили партійної ієрархії мобілізовані, щоб переконати «Лестерського лева», як охрестили Берстеда, відступитися. Тим не менш, до середи «Сан» знайшли сера Гемфрі на срібному відрізку пляжу десь поблизу Сент-Люсії в товаристві кількох друзів, включаючи щонайменш трьох не зовсім одягнених молодих жінок, які явно були на десь на півсторіччя молодші за нього. Оголосили, що він повернеться до Лондона, тільки-но буде рейс. Як і Чарлі Колінґридж, його дружина не давала публічних коментарів.

У такому бурхливому морі Генрі Колінґридж почав розуміти, що він дрейфує, відрізаний від порад свого мудрого і хитрого голови партії. Звісно, він не мав ніяких особливих причин не довіряти Вільямсу, та безупинне белькотання медіа про вир, який проліг між ними двома, почало перетворювати на реальність те, що доти було не більш ніж безвідповідальними плітками. Недовіра — це породження фантазій, не фактів. Гордовитий і старіючий голова партії відчував, що не зможе надати поради, поки його офіційно не попросять, тоді як Колінґридж сприймав його мовчання як ознаку невірності.

Capa пішла навідати Чарлі й повернулася пізно і дуже пригнічена.

— У нього жахливий вигляд, Генрі. Я ніколи достоту не розуміла, наскільки він псує своє здоров’я. Стільки алкоголю! Лікарі кажуть, він був близький до самогубства.

— Я звинувачую себе,— промимрив Генрі.— Я міг його спинити. Якби ж я не був настільки зайнятий... Чи казав він щось про акції?

— Він лика не в’яже; лише твердив: «П’ятдесят тисяч фунтів? Які п’ятдесят тисяч фунтів?» Він заприсягся, що не був і близько біля банку Туреччини.

— Чорт!

— Любий...— вона кусала губу, вичавлюючи з себе слова.— Чи це можливо?..

— ...що він винен? Я просто не знаю. Та який у мене вибір? Він напевно не винен, бо якби він купив ті акції, то тільки повний дурень повірив би, що це не я сказав йому це зробити. Якщо ж Чарлі винен, я піду на дно разом з ним.

Вона з тривогою схопила його за руку.

— А ти не можеш сказати, що Чарлі був хворий, не знав, що коїть, що якимось чином... отримав інформацію без твого відома?..— вона не договорила. Навіть вона сама у це не вірила.

Колінґридж узяв її в обійми, розраджуючи своїм тілом, як того не могли зробити слова. Поцілував її в чоло й відчув тепло її сліз у себе на грудях. Він знав, що сам от-от заплаче, і не відчував у тому жодного сорому.

— Capo, я не буду тим, хто прикінчить Чарлі. Богу відомо, що він достатньо старався, щоб зробити це самотужки, та я все-таки його брат. І так буде завжди. Ми або виживемо разом, або ж потонемо, якщо так судилося. Та, хай там що, ми зробимо це як родина. Разом.

Сезон партійних конференцій — це шість тижнів позбавлення сну й проливання поту, і Меті вирішила взяти відгул, щоб оговтатися. Довгих вихідних вистачило. Скільки б вона не випила екзотичного чилійського вина й не переглянула старих фільмів, її думки все одно постійно поверталися до роботи. І Колінґриджа. І Уркгарта. І Престона. Особливо до Престона. Вона взяла кілька шматків наждачного паперу й заходилася шкурити дерев’яні панелі своєї вікторіанської квартири, та це не допомагало, хай як вона атакувала стару фарбу. Меті досі була люта як чорт на редактора.

Наступного ранку о пів на десяту вона вже була у його кабінеті: всівшись у шкіряне крісло навпроти Престонового столу, вона взяла редактора в облогу. Цього разу він не кине слухавку. Та це не допомогло.

Вона провела там щось із годину, коли його секретарка зазирнула у двері, вибачаючись.

— Вибач, Мете, щойно дзвонив Великий Дядько і сказав, що має виїзну зустріч і повернеться аж по обіді.

Світ змовлявся проти Меті, розмазуючи соус їй на блузці, їй хотілося закричати, й вона вже розтулила рота. Але момент виявився невдалим: Джон Краєвскі невчасно з’явився в пошуках редактора.

— А я й не знав, що ти тут, Меті.

— Вже ні. Принаймні, ненадовго вже,— вона підвелася, щоб іти геть.

Краєвскі став у зніяковінні; він часто бував з нею, і вона йому подобалася дещо більше, щоб почуватися комфортно.

— Послухай, Меті, я піднімав слухавку з дюжину разів, щоб подзвонити тобі ще з минулого тижня, але...

— Але що? — відрізала вона.

— Напевно, не хотів, щоб мені відкусили голову.

— Тоді ти...— вона завагалася, готова заявити, що він був правий у своєму припущенні, але стрималася. Це не його провина.— Вчинив мудро,— сказала вона, пом’якшуючи голос.

Відколи його дружина загинула в автокатастрофі два роки тому, Краєвскі втратив більшість своєї впевненості, як з жінками, так і в професії. Він був умілий, він зміг пережити біль, але захисний панцир, який він наростив навколо себе, лише ледь-ледь надтріснув. Кілька жінок спробували пробити його, приваблені цим довготелесим чоловіком із сумними очима, але Краєвскі хотів чогось більшого, аніж їхнє співчуття і трах із жалю. Він хотів чогось — когось,— хто б струснув його і знову дав поштовх його життю. Він хотів Меті.

— Ти хочеш про це поговорити, Меті? Можливо, за обідом? Подалі від усього цього? — він зробив роздратований жест у напрямку столу редактора.

— Ти чиниш тиск на мене?

Найслабший слід посмішки почав з’являтися в кутиках її вуст.

— Можливо, злегка лоскочу.

Меті схопила сумку й перекинула її через плече.

— Восьма година. «Ганг»,— повідомила вона, даремно намагаючись виглядати суворою, виходячи повз нього з кабінету.

— Я прийду,— гукнув він їй услід.— Мабуть, я мазохіст, але я прийду.

І він прийшов. Насправді він дістався туди на п’ять хвилин раніше, щоб перехилити пива, поки вона не приїхала, спізнившись на п’ять хвилин. Він знав, що йому знадобиться трохи штучної сміливості. «Ганг», відразу за рогом від квартири Меті в Ноттінг-Гілі, був крихітним бангладеським рестораном з великою глиняною піччю і власником, який заправляв неперевершеною кухнею, коли дозволяв собі ненадовго відірватися від спроб скинути в своїй країні уряд. Коли Меті приїхала, вона замовила пиво і їла нарівні з Краєвскі, аж поки останній тикка не був зметений з тарілки. Меті відсунула тарілку, ніби розчищаючи простір.

— Гадаю я припустилася жахливої помилки, Джонні.

— Забагато часнику в наані?

— Я хочу бути журналістом. Хорошим журналістом. Глибоко в душі я вважаю, що маю задатки чудового журналіста. Але ж нічого не буде, якщо редактор гівнюк, так?

— Гадаю, у Ґрева дійсно є прикрі риси характеру.

— Я багато чого покинула, щоб виїхати в Лондон.

— Кумедно, ми, хлопці з Ессексу, називаємо це «приїхати в Лондон».

— Я вирішила. Зібралася на думці. Я більше не терпітиму гівна Ґревіла Престона. Я йду.

Він зазирнув їй глибоко у вічі, побачив сум’яття. Взяв її за руку.

— Не поспішай, Меті. Політичний світ розвалюється, тобі потрібна робота, місце біля арени, щоб бути учасником подій. Не лізь поперед батька в пекло.

— Джонні, ти мене дивуєш. Це не палке прохання до члена команди залишитись, якого я очікувала від заступника редактора.

— Я кажу не як заступник редактора, Меті,— він стиснув її руку.— В будь-якому разі, ти права. Ґрев — лайно. Єдине його виправдання — що він абсолютно не заморочується тим, що він лайно. Ніколи не розчарує тебе в цьому. Знаєш, кілька вечорів тому...

— Що ж, розповідай усе, поки я не вирвала тобі яйця.

Підійшов офіціант з черговою порцією пива. Краєвскі відповів, відірвавшись від свого кухля.

— Окей, ньюзрум незадовго до дедлайну першого випуску. Спокійна ніч, небагато свіжих новин. Ґрев ораторствує, розказує небилиці про те, як він пив з Денісом Тетчером у ніч Брайтонської бомби[35]. Ніхто йому не повірив: ДТ і мертвим би з Ґревом не поклали, не те щоб він пив з ним, а Лорейн з відділу публікацій клянеться, що саме тоді шпекала його у Гоуві. Хай там як, він уже на середині своєї небилиці, коли секретарка гукає його. Дзвінок. Тож він зникає у кабінеті, щоб відповісти. За десять хвилин він повертається до ньюзруму дуже збуджений. Наче йому хто п’яти присмалив. «Затримайте все,— кричить він.— Ми змінюємо першу шпальту». Ми всі думаємо: господи, мабуть, застрелили президента, бо Ґрев справді знервований. Тоді він просить, щоб твою статтю вивели на один з екранів, і оголошує, що ми вийдемо з нею. Але нам доведеться дещо її підсилити.

— В цьому немає жодного сенсу. Причина того, що він спершу зарізав її, була саме в тому, що стаття нібито занадто гостра! — запротестувала Меті.

— Замовкни і слухай. Далі ще краще. Тож він стоїть, зазираючи через плече одного з наших основних репортерів, що сидить біля екрана, прямо надиктовуючи йому зміни. Перекручуючи статтю, оживляючи, перетворюючи все на особисту атаку на Колінґриджа. «Нам треба змусити того байстрюка корчитися»,— каже він. А пам’ятаєш цитати старших джерел з Кабінету, на яких засновувався увесь переписаний текст? Думаю, він їх вигадав на ходу. Кожнісіньку. Не мав записів, просто диктував відразу на екран. Вигадка від початку й до кінця. Меті, повір мені, ти маєш бути на сьомому небі, що там нема твого імені.

— Але чому? Заради всього святого, навіщо вигадувати таку історію? Що змусило його змінити думку в такому поспіху? Хто змусив його змінити її? З ким він розмовляв по телефону? Хто був цим так званим джерелом з Борнмута?

— Я не знаю.

— О, а я, здається, знаю,— прошепотіла вона.— Це точно він. Не може бути ніхто інший. Бенджамін Сраний Лендлес.

— Ми вже працюємо не в газеті: це вже не більш ніж зграя лінчувальників на втіху нашому власнику.

На хвильку вони обоє повернулися до свого пива і спробували втопити в ньому свої напасті.

— О, то це не тільки Лендлес, так? — сказала Меті так, ніби пиво освіжило їй розум.

— Так? — Краєвскі скористався нагодою взятися до пива, щоб ще раз окинути Меті поглядом. Він ставав дедалі неуважнішим, у той час як вона ставала зосередженішою.

— Послухай, Ґрев не міг сфабрикувати ту статтю без моєї чернетки, а я не могла б написати її без злитих результатів опитування. Можеш вірити у збіг, якщо хочеш, але є хтось іще, хтось усередині партії, хто зливає результати і смикає за нитки.

— Що, і зливає всі інші матеріали від самих виборів?

— Авжеж! — вона з тріумфом прикінчила залишки свого пива. Адреналін вливався їй у вени. З цього вийде найкраща з усіх статей. Це саме те, заради чого вона приїхала на південь.

— Джонні, твоя правда!

— Правда? — сказав він, здивований. Він втратив нитку розмови ще кілька кухлів тому.

— Безумовно, ще не час кидати рушник[36] і звільнятися. Я докопаюся до самого дна, навіть якщо доведеться когось убити. Ти мені допоможеш?

— Якщо ти справді цього хочеш — звісно.

— Не говори так, бляха, похмуро.

— Ну просто...— (А, до дідька вагання!) — Пам’ятаєш, ти сказала, що вирвеш мені яйця, якщо я не розповім тобі усе?

— Так ти ж розповів.

— Може, все одно вирвеш?

— Ти маєш на увазі...— (Так, він мав на увазі саме це, вона бачила це у його очах).— Джонні, я не заводжу службових романів.

— Роман? Хто каже про роман? Для цього ми випили забагато пива. Зараз мені б вистачило хорошого старомодного перепиху.

Вона засміялася.

— Гадаю, ми обидва на нього заслужили,— наполягав він.

Вона ще сміялася, коли вони вийшли з ресторану, тримаючись за руки.

Заява від Даунінг-стріт — чи радше брифінг, тому що її не випустили у вигляді прес-релізу, а зробили через прес-секретаря, Фреді Редферна,— була проста.

— Прем’єр-міністр не надавав своєму брату урядової інформації щодо фінансів, у жодному вигляді. Він не обговорював з ним ніяких аспектів «Ренокс Кемікалз». Брат прем’єр-міністра дуже хворий і перебуває під медичним наглядом. Його лікарі заявили, що він не у тому стані, щоб давати інтерв’ю чи відповідати на питання. Разом з тим, я можу запевнити вас, що він категорично заперечує купівлю акцій «Реноксу», наявність фальшивої адреси у Педингтоні й будь-яку свою участь у цій справі. Це все, що я можу вам сказати на цей момент. Так і можете записати.

— Та ну, Фреді,— буркнув один із запрошених кореспондентів,— ви не зможете відмазатися лише цим. Як, на бога, ви поясните статтю в «Обзервері», якщо Колінґриджі не винні?

— Ніяк. Помилка, його сплутали з іншим Чарльзом Колінґриджем, звідки мені знати? Та я знаю Генрі Колінґриджа вже багато років, так само як і ви знаєте мене, і я певен, що він неспроможний опуститися до таких ницих вчинків. Він не винен. Даю вам слово!

Він говорив із запалом професіонала, ставлячи під удар власну репутацію разом з босовою, а повага лобі до одного з їхніх колишніх колег змінила ставлення до Колінґриджа — трішки.

«МИ НЕ ВИННІ!» — наступного дня волала перша сторінка «Дейлі мейл». Оскільки нікому не вдалося накопати ніяких свіжих викривальних доказів, більшість інших газет наслідували цей приклад. Поки що.

— Френсисе, ви — єдине усміхнене обличчя, яке я зараз бачу.

— Генрі, все владнається. Обіцяю. Пси розбіжаться, тільки-но згублять слід.

Вони сиділи разом у залі засідань, на коричневій скатертині були розкидані газети.

— Дякую за вашу відданість, Френсисе. Зараз це надзвичайно багато для мене важить.

— Штормові хмари відходять.

Та прем’єр-міністр хитав головою.

— Хотів би я, щоб так було, та ми з вами знаємо, що це лише короткий перепочинок,— він зітхнув.— Я не знаю, скільки маю ще надійної підтримки серед колег.

Уркгарт не став оспорювати це зауваження.

— Я не можу дозволити собі втекти. Маю кинути їм кістку, показати, що мені нема чого приховувати. Саме час ще раз взяти на себе ініціативу.

— Що ви збираєтеся робити?

Прем’єр-міністр тихо сів на своє місце, жуючи кінчик ручки. Кинув погляд на високий олійний портрет Роберта Волпола, свого попередника, який прослужив найдовше,— портрет стояв над мармуровим коминком.

— Скільки скандалів і криз він пережив, Френсисе?

— Більше, ніж доведеться вам.

— Або ж ніж я зможу витримати,— прошепотів Колінгридж, шукаючи розради в темних і дуже розумних очах свого співрозмовника.

Раптом його увагу відвернуло сонце, прорвавшися крізь сіре осіннє небо і заливаючи кімнату світлом. Воно ніби давало йому надію. Життя триває.

— Мені прийшло запрошення від тих виродків з «Вікенд-Вотчу». Хочуть, щоб я прийшов у неділю й надав свою версію — щоб відновити баланс.

— Я довіряю їм не більше, ніж кублу гадюк.

— А проте, гадаю, я мушу це зробити — і зробити це збіса добре! Вони пообіцяли не більше десяти хвилин на нісенітниці з «Обзерверу», решта — загалом про політику та наші плани на четвертий термін. Привернути увагу, випорпатися зі стічної канави. Що ви думаєте?

— Я думаю, прем’єр-міністре? Але ж я головний організатор, ви платите мені не за те, щоб я думав.

— Я знаю, я вас засмутив, Френсисе, але наразі я не уявляю кращої людини за вас біля себе. Тільки-но це все закінчиться, я обіцяю — ви отримаєте все, чого забажаєте.

Уркгарт повільно схилив голову на знак вдячності.

— Як би вчинили ви? Якби були на моєму місці? — натиснув Колінґридж.— Фреді Редферн каже, що це занадто ризиковано.

— В тому, щоб нічого не робити, також є свої небезпеки.

— Тож?

— У такі часи, з такими великими ставками, я гадаю, людині варто слухати своє серце.

— Чудово! — вигукнув Колінґридж, плескаючи в долоні.— Я радий, що ви так мислите. Тому що я вже прийняв запрошення.

Уркгарт кивнув, та раптом прем’єр-міністр вилаявся. Він витріщався на свої руки. Ручка потекла. Руки забруднилися, він був увесь у чорнилі.

Пенні Ґай очікувала на дзвінок від Патрика Вултона. Якимось чином він довідався її прямий номер і використовував його, намагаючись іще раз запросити її кудись. Він був наполегливий, та вона була непохитна. То була пригода на партійній конференції, нічого більше, хоча Пенні й мала визнати, що Патрик був веселий і навдивовижу атлетичний як на свій вік. Це помилка, але водночас і спогад, який нікому не шкодить. Та дзвінок виявився від Уркгарта — той хотів поговорити з її босом. Вона з’єднала їх, і за кілька секунд двері до кабінету обережно зачинилися.

Вже за кілька хвилин Пенні почула, як О’Ніл підвищив голос, хоча вона й не могла розібрати, що саме він кричить. І коли лампочка на її телефоні згасла, означаючи, що дзвінок завершено, з кабінету О’Ніла не долинуло жодного звуку. Пенні повагалася ще кілька хвилин, але, підштовхувана сумішшю цікавості й занепокоєння, легенько постукала в двері й обережно прочинила їх.

О’Ніл сидів на підлозі в кутку кімнати, в куті між двома стінами. Він тримав голову руками.

— Родже?..

Він звів погляд, здригнувся, його очі були повні хаосу й болю. Його голос хрипів, а мова була незв’язною.

— Він... погрожував мені, Пенні. Курва... погрожував мені. Сказав, якщо я не... то він... мені треба змінити файл...

Вона стала навколішки біля нього, поклала його голову собі на груди. Вона ніколи не бачила його таким.

— Який файл, Родже? Що тобі треба зробити?

Він спробував струснути головою, не відповідав.

— Дозволь допомогти тобі, Родже. Будь ласка.

Його голова смикнулася, вираз обличчя був дикий.

— Ніхто не в змозі мені допомогти!

— Дозволь провести тебе додому,— сказала вона, намагаючись підняти його.

Він відштовхнув її.

— Геть від мене! — гаркнув він.— Не чіпай мене!

Потім побачив біль у її очах, і вогонь всередині нього згас. Він звалився у кутку, ніби маленький хлопчик, ховаючи голову від сорому.

— Мене вздрючили, розумієш. По повній вздрючили. Ти нічого не вдієш. Ніхто не вдіє. Забирайся геть.

— Ні, Родже...

Та він знову відштовхнув її, настільки несамовито, що вона повалилася навзнак.

— Відвали, мала шльондро! Просто... забирайся.

У слізному сум’ятті вона звелася на ноги. Він знову ховав голову від неї, не розмовляв. Пенні пішла. Ще почула, як двері позаду грюкнули й замкнулися зсередини.

Розділ двадцять третій

Попіл від підірваних амбіцій сприяє гарному заходу сонця. Та я люблю виходити ввечері.

Неділя, 24 жовтня

«Вікенд-Вотч». Уся країна дивиться. Леви й християни — або ж принаймні один християнин. З плином програми Колінґридж уже почав був розслаблятися. Попередні два дні він посилено репетирував, і питання були майже такими, як і очікувалося, даючи йому можливість говорити про наступні кілька років з непідробною рішучістю. Він наполіг, щоб питання про Чарлі та твердження «Обзервера» притримали на кінець: не хотів, щоб ті шльондри з виробництва не дотримали своєї обіцянки обмежитися десятьма хвилинами. Зрештою, йому хотілося добряче увійти в ритм. Після сорока п’яти хвилин обговорення національних інтересів та яскравого майбутнього будь-яка неупереджена людина беззаперечно б визнала ті питання слабкими і недоречними.

Коли перейшли до фінальної рекламної паузи, Capa підбадьорливо посміхалася з місця в кінці студії. Він пустив їй повітряний поцілунок, аж тут менеджер групи помахав руками, щоб повідомити про повернення до ефіру.

— Прем’єр-міністре, в останні хвилини нашої програми я хотів би звернутися до тверджень, надрукованих в «Обзервері» щодо вашого брата, Чарльза, і його співучасті у ймовірній неправомірній тіньовій торгівлі акціями.

Колінґридж кивнув, його обличчя було серйозне, незворушне.

— Я так розумію, що на цьому тижні Даунінг-стріт оприлюднила заяву, яка заперечує, що ваша родина має будь-який стосунок до справи, й припускає, що могли просто переплутати особу. Правильно?

— Ніякого стосунку, так. Взагалі. Звідки мені знати, чи не могли його сплутати з іншим Чарльзом Колінґриджем, та не мені пояснювати цю дивну статтю «Обзерверва». Все, що я можу сказати, це що ніхто з моєї родини не мав жодного стосунку до акцій «Реноксу». Даю вам слово честі,— він вимовляв слова повільно, нахилившись уперед, дивлячись прямісінько на ведучого.

— Я так розумію, ваш брат заперечує, що коли-небудь заводив поштову адресу в тютюновій крамниці у Педингтоні.

— Повністю,— підтвердив Колінґридж.— Усім відомо, що він зараз перебуває не в найкращій формі, та...

— Вибачте, що перебиваю, прем’єр-міністре, у нас лишилося мало часу. Цього тижня один з наших репортерів надіслав сам собі конверт на адресу Чарльза Колінґриджа, ту саму в Педингтоні, яку використали для відкриття рахунку. Це був яскравий червоний конверт, щоб упевнитися, що його буде чітко видно. Тож учора він пішов забрати його. Ми це зняли. Я хотів би, щоб ви глянули на монітор. Перепрошую за погану якість, та, на жаль, нам довелося використати приховану камеру, тому що власник крамниці, здавалося, не був схильний до співпраці.

Ведучий повернув своє крісло так, щоб разом з публікою бачити зернисте, та все-таки розбірливе відео, яке показували на великому екрані позаду нього. Колінґридж метнув стурбований погляд на Capy, перш ніж обережно розвернути і своє крісло. Він дивився, як репортер наблизився до прилавка, дістав різні картки й папірці зі свого гаманця, щоб посвідчити свою особу, й пояснив продавцю, що на нього чекає лист на ім’я Чарльза Колінґриджа, який використовує цю адресу для особистої кореспонденції. Продавець, той самий товстий і неприємний чоловік, який обслужив Пенні кілька місяців тому, пояснив, що не збирається віддавати листи нікому, за винятком того, хто може надати відповідну квитанцію.

— Сюди надходить багацько важливих листів,— він шморгнув носом.— Не можу роздавати їх кому попало.

— Але ж гляньте, він он там. Червоний конверт. Я бачу його звідси.

Почухавши пузо й невизначено нахмурившись, продавець повернувся й дістав конверти з пронумерованої скриньки позаду нього. Там було три листи. Він поклав червоний конверт на прилавок перед репортером, решта два — збоку. Він саме намагався упевнитися, що ім’я на конверті для передачі Чарльзу Колінґриджу збігалося з ім’ям репортера на картках, коли камера наблизилася на інші конверти. Знадобилося кілька секунд, щоб сфокусувати її, поки літери на конвертах чітко потрапили в поле зору. Обидва були адресовані Чарльзу Колінґриджу. Один з конвертів мав печатку «Юніон-банку Туреччини». Інший було надіслано з бюро комерції та друку партії.

Ведучий ще раз повернувся до свого опонента. Християнина загнали в кут.

— Перший лист з «Юніон-банку Туреччини» ніби підтверджує, що цю адресу використовували для покупки й продажу акцій компанії «Ренокс Кемікалз». Та нас спантеличив лист зі штабу вашої партії. Тож ми подзвонили до вашого бюро комерції та друку, прикинувшись постачальниками, ніби ми маємо замовлення для Чарльза Колінґриджа, але адресу вказано нечітко.

Колінґридж знав, що має зробити. Він має спинити це зґвалтування репутації свого брата й засудити аморальні й закулісні методи, використані програмою, та в роті було сухо, як у пустелі, й поки він силувався дібрати слова, студію наповнив звук записаного телефонного дзвінка.

— ...тож чи не могли б ви підтвердити, яку адресу нам використовувати для містера Колінґриджа, щоб ми могли напряму доправити йому замовлення.

— Хвилинку, будь ласка,— промовив охочий молодий голос.— Зараз виведу на екран.

Звук клацання клавіатури.

— Ага, ось. Чарльз Колінґридж, Прейд-стріт, 216, Педингтон, Лондон W2.

— Дякую. Дуже дякую. Ви дуже допомогли.

Ведучий знову обернувся до Колінґриджа.

— Ви хочете прокоментувати це, прем’єр-міністре?

Прем’єр-міністр мовчки дивився, гадаючи, чи це не той момент, щоб вийти зі студії.

— Звісно ж, ми всерйоз сприйняли ваше пояснення, що це може бути випадок плутанини, що вашого брата сплутали з іншим Чарльзом Колінґриджем.

Колінґридж хотів закричати, що то було не його пояснення — так просто припустив його прес-секретар, та ведучий вже провадив, відрізаючи всі шляхи до втечі.

— Вам відомо, скільки Чарльзів Колінґриджів налічується у лондонському телефонному довіднику, прем’єр-міністре?

Колінґридж не відповів, тільки суворо сидів з обличчям кольору попелу.

— Цікаво вам буде довідатися, що в лондонському телефонному довіднику немає інших Чарльзів Колінґриджів? Насправді джерела у «Британ Телеком» кажуть, що в усьому Сполученому Королівстві числиться лише один Чарльз Колінґридж. І це ваш брат, прем’єр-міністре.

Знову пауза, яка запрошує до відповіді, але відповіді немає.

— Оскільки це скидається на зловживання інсайдерською інформацією, ми спитали у «Ренокс Кемікалз» і в міністерстві охорони здоров’я, чи у них часом не працює містер Чарльз Колінґридж. У «Реноксі» сказали, що ні в них, ні в жодному з їхніх філіалів, серед працівників немає жодного Колінґриджа. Прес-офіс міністерства охорони здоров’я був дещо обачнішим, обіцяв зв’язатися з нами, та так цього і не зробив. Хай там як, офіс їхньої профспілки був більше схильний до співпраці. Вони також підтвердили, що Колінґридж не числиться працівником у жодному з п’ятисот вісьмох відділів міністерства по всій країні,— ведучий перемішав свої записи.— У них була Мінні Колінґридж, яка працювала у відділі в Ковентрі два роки тому, але вона повернулася на Ямайку.

Лев посміхнувся, зімкнувши щелепи.

Збоку від сцени Колінґридж бачив Capy. По її щоках котилися сльози.

— Прем’єр-міністре, ми майже дійшли до кінця нашої програми. Чи є щось, що ви б хотіли сказати?

Колінґридж сидів, дивлячись на Capy: хотілося підбігти до неї, обійняти її й дурити, що нема потреби у сльозах, що все буде добре. Він досі нерухомо сидів у кріслі, коли похмура тиша, що запала до того, перервалася музичною темою програми.

Це був кінець.

Повернувшись на Даунінг-стріт, Колінґридж зайшов просто до зали зборів. Він ступав суворо, повільно роззираючись по кімнаті виснаженим оком. Повагом обійшов стіл, красномовно зроблений у формі домовини, пробігши пальцями по коричневій суконній скатертині, зупинившись у кінці, де на самому початку сидів як наймолодший член Кабінету. Здавалося, це було в іншому житті — понад десять років тому.

Досягти власного крісла посередині кімнати, попід поглядом великого вцілілого Волпола, Колінґридж простягнув руку до єдиного телефону, що стояв біля прес-пап’є. Комутаторний вузол Даунінг-стріт був легендарною установою, знаною як просто «комутаторна», його операторки були ніби обдаровані чаклунськими силами, які дозволяли їм досягти будь-кого і будь-коли.

— З’єднайте мене з канцлером казначейства. Будь ласка.

Знадобилося менше хвилини, щоб канцлер з’явився на лінії.

— Коліне, ви це бачили? Наскільки погано відреагують ринки?

Канцлер видав зніяковілу, зате чесну думку.

— Хріново, га? Нічого, ще побачимо. Я буду на зв’язку.

Потім Колінґридж поговорив з міністром закордонних справ.

— Багато шкоди, Патрику?

— Сама тільки шкода, Генрі. Ми роками підгодовували своїх братів у Брюсселі. Тепер вони сміються з нас.

— Це можна залагодити?

У відповідь Колінґридж отримав тривалу тишу.

— Настільки погано, так?

— Мені прикро, Генрі.

І на якусь мить Колінґриджу здалося, що чоловік це каже щиро.

Наступною була черга голови партії. Вільямс був древнім, досвідченим, уже бачив сумні часи. Він знав, що за таких подій краще обрати формальність, аніж дружбу.

— Прем’єр-міністре,— почав він, звертаючись радше до посади, аніж до людини,— протягом останньої години я отримав дзвінки від сімох з одинадцятьох наших регіональних голів. Без жодних сумнівів, як не прикро, вони вважають, що ситуація є катастрофічною для партії. Вони вважають, що ми перетнули межу неповернення.

— Ні, Теді,— стомлено заперечив Колінґридж,— вони вважають, що це я за межею неповернення. Тут є відмінність.

Він зробив ще один дзвінок — до свого особистого секретаря з проханням призначити зустріч у Букінгемському палаці завтра близько обіду. Секретар передзвонив за чотири хвилини, щоб сказати, що її величність зможе прийняти його о першій годині.

І на цьому все закінчилося.

Він мав би відчувати полегшення, величезний тягар зняли з його плечей, та кожен м’яз його тіла болів, так ніби його кілька годин копали футбольні хулігани. Він звів погляд на суворі риси Волпола.

— О так, ти би бився з тими виродками до самого кінця. Можливо, ти б і переміг. Та ця посада вже знищила мого брата, а зараз нищить мене. Я не дозволю їй знищити ще й щастя Сари,— прошепотів він.— Піду повідомлю її.

За деякий час він, висушивши сльози, пішов із зали у пошуках дружини.

Частина третя

Роздача

Розділ двадцять четвертий

Час для змін настає, коли вже несила опиратися. Іншими словами, якщо тримаєш чоловіка за яйця і сильно тягнеш, він незмінно йтиме по твоїх слідах.

Понеділок, 25 жовтня

Наступного дня після катастрофічного випуску «Вікенд-Вотчу», перед десятою годиною, члени Кабінету зібралися навколо застеленого сукном стола. Їх радше особисто запросили на Даунінг-стріт, аніж викликали на офіційне засідання Кабінету, яке зазвичай скликалося в четвер, і більшість із них з подивом дізналися, що їхні колеги також зібралися. Запала атмосфера напруження. Люди принесли з собою газети з їхніми вибуховими передовицями, і розмова навколо столу в очікуванні на прем’єр-міністра була незвично приглушена.

Коли удари Біг-Бена просочилися до кімнати, вибиваючи десяту годину, двері відчинилися й увійшов Колінґридж.

— Доброго ранку, леді та джентльмени,— його голос був незвично м’який.— Я вдячний, що ви зібралися. Я не затримаю вас надовго.

Він сів на своє місце — в єдине крісло з бильцями у кімнаті — й дістав єдиний аркуш паперу зі шкіряної папки, яку тримав. Обережно поклав його перед собою на стіл і повільно огледів своїх колег. Очі Колінґриджа були вологі, невиспані. В кімнаті не було чутно ані звуку.

— Мені прикро, що я не зміг повідомити вас про те, що сьогоднішня зустріч відбудеться в повному складі. Хотів переконатися, що вас усіх можна зібрати без привернення зайвої уваги і розмов,— він обвів поглядом стіл, зазираючи присутнім в обличчя, шукаючи Варавву.— Я зачитаю вам коротку заяву, яку я оприлюдню трохи пізніше сьогодні. О першій годині я піду до Букінгемського палацу, щоб офіційно передати її зміст її величності. Я мушу попросити вас заприсягтися не розголошувати зміст цього повідомлення нікому, аж поки його офіційно не оприлюднять. Я мушу переконатися, що її величність почує його від мене, а не через пресу. Це правило етикету щодо монарха. Я б також хотів попросити про це у кожного з вас як про особисту послугу для себе.

Він підняв аркуш і почав читати повільно, сухим тоном.

— Нещодавно у ЗМІ вилився потік звинувачень щодо бізнес-діяльності — і моєї особисто, і моєї родини. Ці заяви не стихають. Я послідовно заявляв, і повторюю сьогодні, що я не зробив нічого, за що мені було б соромно. Я чітко дотримувався правил і кодексу поведінки прем’єр-міністра.

Він пробігся язиком по пересохлих губах. Папірець, який він тримав, затремтів.

— Згадане вище висунуте проти мене звинувачення є одним з найсерйозніших для утримувача державної посади: нібито я використав свою посаду для збагачення своєї родини. Я не можу пояснити дивних обставин, на які посилаються ЗМІ та які дали поштовх цим звинуваченням, тож попросив секретаря Кабінету провести незалежне офіційне розслідування щодо них. Я впевнений, що офіційне розслідування секретаря Кабінету зрештою встановить усі факти справи й призведе до мого повного виправдання.

Він кліпнув, протер втомлене око.

— Для завершення цього розслідування неминуче знадобиться певний час. Разом з тим, сумніви й інсинуації завдають справжньої шкоди звичним справам уряду, моєї партії, а також тим, кого я люблю. Час і увага уряду мусять бути спрямовані на імплементацію програми, за якою нас нещодавно переобрали, але зараз це фактично неможливо. Честь посади прем’єр-міністра було поставлено під питання, і моїм найпершим обов’язком є захистити цю посаду.

Він прочистив горло — це прозвучало як приглушений грім.

— Відтак, з метою відновити і зберегти беззаперечну честь, сьогодні я прошу дозволу в її величності королеви звільнитися з посади прем’єр-міністра, тільки-но буде обрано нового наступника.

Тиша стала проникливою. Серця моментально перестали битися.

— Я присвятив усе своє доросле життя переслідуванню своїх політичних ідеалів,— провадив він,— і залишати посаду в такий спосіб — це проти всіх моїх принципів. Я не втікаю від звинувачень, натомість забезпечую їхнє спростування якнайшвидше і невідкладніше. Також я хочу повернути трохи спокою своїй родині. Я вважаю, історія покаже, що я прийняв правильне рішення.

Колінґридж повернув аркуш до папки.

— Леді та джентльмени, дякую вам,— уривчасто промовив він і, ще не встиг ніхто зітхнути, не те що відповісти, він вийшов за двері та зник.

Розділ двадцять п’ятий

До всіх членів Кабінету звертаються «Високоповажний джентльмен». У цьому зверненні є лише дві неточності...

Уркгарт, мов закам’янілий, сидів у кінці столу. Коли навколо нього вибухнуло бурмотіння і здивовані охи, він не приєднався, не міг. Він довгий час вдивлявся у порожнє крісло прем’єр-міністра.

Це ж він зробив. Самотужки. Знищив наймогутнішу людину в країні. Поки всі навколо столу збентежено белькотіли, подумки Уркгарт повернувся до спогаду сорокарічної давнини, коли ще зеленим військовим новобранцем він приготувався зробити свій перший стрибок з парашутом з висоти дві з половиною тисячі футів над полями Лінкольнширу. Він сидить у відчиненому люці двомоторного «Айлендера», ноги бовтаються у повітряному потоці, а він дивиться на краєвиди за мільйон миль унизу. Стрибок був виявом упевненості, віри в долю, зневаги до того, що жахає решту. Та сам краєвид згори був вартий ризику. Коли Уркгарт з іншими новобранцями вистрибнув, здійнявся вітер, відніс їх убік; один зламав ногу, інший плече, та Уркгарту хотілося відразу ж повернутися і повторити все ще раз.

А зараз, дивлячись на порожнє крісло, він відчував те ж саме. Він внутрішньо кричав від радості, зовнішньо примудряючись виглядати таким самим шокованим, як і всі довкруж нього.

Поки інші затрималися, незібрані через сум’яття, Уркгарт пройшов кілька ярдів назад до офісу головного організатора на Даунінг-стріт, 12. Зачинився у своїй приватній кімнаті й до 10:20 ранку зробив два телефонні дзвінки.

За десять хвилин по тому Роджер О’Ніл скликав збори всього прес-офісу штабу партії.

— Вам доведеться скасувати всі свої обідні плани на сьогодні. Мені тут сказали, що незабаром після першої ми можемо очікувати дуже важливої заяви від Даунінг-стріт. Це цілком конфіденційно, я не можу сказати вам, про що вона, та нам слід бути готовими. Відкладіть усе решту.

Протягом години п’ятьом журналістам з лобі подзвонили з вибаченнями, щоб скасувати обід. З двох з них взяли слово тримати таємницю й сказали, що «на Даунінг-стріт відбувається щось серйозне». Тут не треба було переможця шоу «Кебета королівства», щоб виснувати, що це, швидше за все, має якийсь стосунок до «справи Колінґриджа».

Одним з тих, хто зіштовхнувся з перспективою скасованого обіду, був Менні Ґудчайлд з Асоціації преси. Замість бити байдики, він використав величезну низку контактів і послужливих приятелів, яку він вибудував з роками, щоб упевнитися, що кожнісінький член Кабінету скасував свої плани, щоб з’явитися того ранку на Даунінг-стріт, хоча прес-офіс Номера десять і відмовився підтвердити це. Менні був мудрим і досвідченим старим псом і внюхав кров, тож в обід подзвонив до прес-офісу Букінгемського палацу. Там також, як і на Даунінг-стріт, не мали чого сказати — принаймні офіційно. Та заступник прес-секретаря колись давно працював з Ґудчайлдом у «Манчестер івнінг ньюз» і підтвердив, цілком неофіційно й абсолютно без жодних посилань, що Колінґридж попросив аудієнції о першій.

До 11:25 стрічка АП вже передавала інформацію про секретне зібрання Кабінету й незаплановану аудієнцію, яка очікувалася у Палаці. Це були просто факти. До полудня IRN вже годували місцеве радіо сенсаційною новиною, що прем’єр-міністр «скоро вирушить на таємну зустріч з її величністю королевою. Останню годину у Вестмінстері точилися розмови про те, що він або збирається звільнити кілька своїх головних міністрів і повідомити королеву про значну перестановку в Кабінеті, або ж визнати свою провину в нещодавніх звинуваченнях в інсайдерській торгівлі разом з братом. Ходять навіть чутки, нібито королеві порадили скористатися своєю конституційною прерогативою і звільнити його».

Даунінг-стріт заполонила зграя преси, всі нетерпляче штовхалися. Дальній від славетних чорних дверей бік вулиці потемнів від лісу камер і наспіх піднятих телевізійних ламп. О 12:45 Колінґридж вийшов на ґанок Номера десять. Він знав, що присутність цього натовпу вказувала на зраду. Хтось видав його, знову. Він почувався так, ніби йому в ноги забили цвяхи. Проігнорував вигуки кореспондентів, не поглянув на них — він не дасть їм цієї насолоди. Він від’їхав у Вайтгол, переслідуваний машинами операторів. Над головою чувся гуркіт гелікоптера, що летів за ним. Ще один натовп фотографів чекав біля воріт Букінгемського палацу. Колінґриджева спроба піти з гідністю перетворилася на публічне розп’яття.

Прем’єр-міністр попрохав не турбувати його, якщо тільки в цьому не буде крайньої необхідності. Після повернення з Букінгемського палацу він усамітнився у приватній квартирі на Даунінг-стріт, бажаючи кілька годин побути наодинці з дружиною, але, знову ж таки, його побажання не були враховані.

— Мені надзвичайно прикро, прем’єр-міністре,— вибачився його особистий секретар,— та це лікар Кристіан. Каже, це важливо.

Телефон задзумів: дзвінок з’єднали.

— Лікарю Кристіане. Чим можу прислужитися? І як там Чарлі?

— Боюся, у нас проблема,— почав лікар вибачливим тоном.— Ви ж знаєте, ми намагаємося тримати його в ізоляції, подалі від газет, щоб його не турбували всіма цими теревенями, які сиплються довкола. Зазвичай ми вимикаємо телевізор і знаходимо, чим відвернути його увагу під час новин, але... Справа в тім, що ми не очікували незапланованих репортажів щодо вашої відставки. Мені страшенно прикро, що вам довелося подати у відставку, прем’єр-міністре, але Чарльз у мене на першому місці. Маю ставити в пріоритет його інтереси, зрозумійте.

— Я справді розумію, лікарю Кристіане, і ваші пріоритети абсолютно правильні.

— Сьогодні вранці він почув усе. Усі ці розмови про акції. І про вашу відставку. Він глибоко засмучений, для нього це великий шок. Він вважає, ніби у тому, що сталося, є його провина, і мені прикро казати вам, але він говорить про самогубство. Я сподівався, у нас уже мав початися прогрес у лікуванні, але тепер я боюся, ми на краю справжньої кризи. Не хочу надто тривожити вас, та йому потрібна ваша допомога. Надзвичайно сильно.

Capa побачила на обличчі чоловіка стражденний вираз. Сіла поруч і взяла за руку. Долоня тремтіла.

— Лікарю, що я можу зробити? Я зроблю все — все, що ви скажете.

— Нам треба вигадати спосіб втішити його. Він безнадійно засмучений.

— Можна поговорити з ним, лікарю? Зараз? Поки все це не зайшло далі.

Кілька хвилин очікування, поки брата не привели до телефону. Колінґридж чув на лінії звуки протесту й тихого замішання.

— Чарлі, як ти, старенький? — сказав Генрі м’яко.

— Геле, що я накоїв?

— Нічого, Чарлі, абсолютно нічого.

— Я погубив тебе, знищив усе! — голос був на диво старий, хрипкий від паніки.

— Чарлі, мені нашкодив не ти.

— Але ж я бачив по телевізору. Ти йдеш до королеви, щоб подати у відставку. Кажуть, що це все через мене і якісь акції. Я не розумію, Геле, я все засрав. Я не заслуговую бути тобі братом. Ні в чому більше нема сенсу,— на іншому кінці лінії почувся стримуваний схлип.

— Чарлі, я хочу, щоб ти послухав мене дуже уважно. Ти слухаєш?

Ще один схлип, повний шмарклів, сліз і смутку.

— Тобі не потрібно просити в мене пробачення. Це я мав би стояти навколішках, вимолюючи прощення. У тебе, Чарлі.

— Не будь дурним...

— Ні, послухай, Чарлі! Ми завжди проходили через усі проблеми разом, як родина. Пам’ятаєш, коли я керував бізнесом... той рік, коли ми мало не прогоріли? Ми йшли на спад, Чарлі, і все з моєї провини. Надто я загруз у своїй політиці. А хто привів того нового клієнта, те замовлення, що врятувало нас? О, знаю, це було не найбільше замовлення, яке ми отримували, зате в який слушний час! Ти врятував компанію, Чарлі, і врятував мене. Так, як і тоді, коли я був сраним бовдуром і спіймався на п’яному водінні на Різдво.

— Я ж насправді нічого не зробив...

— Сержант місцевої поліції, той, що був твоїм партнером по гольфу... якимось чином у відділку ти переконав його підправити тест на алкоголь. Якби я втратив права, мене б ніколи не обрали в моєму окрузі. Я б ніколи не ступив на Даунінг-стріт. Хіба ти не бачиш, дурнику, ти уможливив усе, а не зруйнував. Ти і я, ми завжди проходили все разом. І саме так все й залишиться.

— Я не заслуговую...

— Ні, не заслуговуєш, Чарлі, на такого брата, як я. Ти завжди був поряд, коли я потребував допомоги, а що робив у відповідь я? Я був надто заклопотаний. Коли пішла Мері, я знав, наскільки тобі було боляче. Я мусив бути поряд, атож мусив. Я був потрібен тобі, та завжди мав якісь інші справи. Я завжди збирався зайти й провідати тебе завтра. Завжди завтра, Чарлі, завжди завтра,— емоції надламували голос Колінґриджа.— У мене був свій момент слави, я робив речі, які хотів робити. Спостерігаючи, як ти став алкоголіком і занапастив себе.

Це було вперше, коли хтось із них сказав правду. Чарльз завжди був у скруті, перевтомлений чи страждав від нервів — ніколи не п’яний неконтрольовано, як справжній алкоголік. Більше не було таємниць, ніякого шляху назад.

— Знаєш що, Чарлі? Я вийду з Даунінг-стріт і зможу збіса гарно оголосити про відставку, вздрючити їх усіх — якщо тільки знатиму, що досі маю брата. Я просто нажаханий, що вже запізно, що я надто занедбав тебе, щоб просити твого прощення,— що ти був сам настільки довго, аж уже не бачиш сенсу нічого покращувати.

На обох кінцях лінії чулися сльози гострого страждання. Capa обіймала свого чоловіка так, ніби його зараз змете з борту штормом.

— Чарлі, якщо не можеш пробачити мене, то навіщо ж, хай йому грець, було все це? Все було ні до чого.

Запала тиша.

— Скажи щось, Чарлі! — мовив Генрі у відчаї.

— Ти клятий ідіот,— бовкнув Чарлі.— Ти найкращий братка, який тільки може бути.

— Я зайду провідати тебе завтра. Обіцяю. Тепер у нас буде набагато більше часу одне для одного, еге ж?

— Вибач за всю цю метушню.

— Правду кажучи, я вже кілька років не почувався настільки добре.

Розділ двадцять шостий

Тіні невірності завжди мають чигати біля дверей, інакше шлюб втрачає свіжість.

— Меті, я здивований,— сказав Уркгарт, відчинивши парадні двері й уздрівши її під лампою.— Ви мене уникали.

— Ви ж знаєте, що це неправда, містере Уркгарт. Це ви мене уникали. Ви практично втікали від мене щоразу, як я намагалася наблизитися до вас на конференції.

— Ну, в Борнмуті ми мали кілька гарячкових днів. А ви ще й з «Кронікла». Маю визнати, що це було б не...— він підшукував слово,— неправильно, якби мене побачили за розмовою з їхньою журналісткою, а тим паче з такою — як би це так сказати? — білявкою, як ви.

Його очі танцювали від радощів, і вона знову ж таки завагалася, як це бувало так багато разів, коли вона підіймала слухавку, щоб подзвонити йому, та потім стримувалася. Вона не була достоту певна чому. Цей чоловік небезпечний, вона це знала, змушував її відчувати речі, яких не слід, а коли вона була з ним, то тремтіла від збудження аж до самих пальців на ногах.

— Люди могли б не так зрозуміти, побачивши, як ми з вами тулимося в якомусь темному кутку, Меті,— провадив він, уже серйозніше.— А та ваша передовиця завдала смертельної шкоди моєму прем’єр-міністру.

— Шкоди завдав той, хто злив опитування, не я.

— Що ж, вибір часу — це все. А зараз ви знову тут. Щоб поставити мені питання.

— Це те, чим я займаюся, містере Уркгарт.

— Ранувато похолодало, як на цю пору року, я гадаю,— він оглянув вулицю, ніби перевіряючи, як там погода і хто може дивитися.— Чому б вам не зайти?

Він узяв у Меті пальто, всадовив її у велике шкіряне крісло у своєму кабінеті, приніс їм обом віскі.

— Сподіваюся, це ж не щось неправильне,— наважилася вона.

— На відміну від Борнмута, тут немає цікавих очей.

— Місіс Уркгарт...

— В опері з подругою. Її не буде деякий час. Якщо взагалі повернеться.

І слово по слову він накинув на них мантію змови, яка, здалося Меті, зручно вляглася в неї на плечах.

— Сьогодні був спокійний день,— сказала Меті, відпиваючи.

— Не кожного ж дня у небі з’являється комета і палає так яскраво.

— Можна поговорити з вами відверто, містере Уркгарт, навіть не на умовах лобі?

— Тоді краще називайте мене Френсисом.

— Я спробую — Френсисе. Просто річ у тім, що... мій батько був сильною особистістю. Ясні блакитні очі, ясний розум. Ви дечим нагадуєте мені його.

— Вашого батька? — сказав він, дещо вражений.

— Мені потрібна ваша порада, щоб усе зрозуміти.

— Як від батька?

— Ні. Навіть не як не від головного організатора. Як від... друга? — (Він посміхнувся).— Чи це все часом не збіг?

— Який збіг?

— Ці витоки. Опитування громадськості. Знаєте, його підклали мені під двері.

— Незвично.

— Потім акції «Реноксу». Ніяк не позбудуся відчуття, що за цим усім хтось стоїть.

— Змова, щоб здихатися Генрі Колінґриджа? Але ж, Меті, як таке могло статися?

— Звучить безглуздо, можливо, але...

— Витоки — це частина нашого ремесла, Меті. Є такі політики, які не можуть пройти повз двері «Ґардіану», не зайшовши і не повідкривавши крани.

— Прем’єр-міністра не знищують випадково.

— Меті, Генрі Колінґриджа знищили не опоненти, а явні шахрайства його брата з акціями «Реноксу». Промах, не змова.

— Але ж, Френсисе, я знаю Чарлі Колінґриджа. Провела з ним кілька годин на партійній конференції. Він вразив мене, це приємний і прямолінійний п’яничка, який виглядає так, ніби в нього нема звідки нашкребти і двох сотень фунтів, не кажучи вже про те, щоб підняти десятки тисяч і почати спекулювати з акціями.

— Він алкоголік.

— Чи ставив би він під удар кар’єру свого брата за прибуток у кілька тисяч фунтів на фондовому ринку?

— Алкоголіки рідко коли бувають відповідальними.

— Та Генрі Колінґридж не алкоголік. Чи ви думаєте, він би дійсно опустився до того, щоб надати брату інсайдерську інформацію по акціях, щоб профінансувати його пияцтво?

— Я вловив вашу думку. Але чи доцільніше вірити, ніби існує якась там змова вищого рівня, до якої залучені старші партійні посадовці, щоб спричинити тотальний хаос?

Вона піджала губи, її чоло насупилося.

— Не знаю,— поступилася вона.— Можливо,— додала вона вперто.

— Може, ви й праві. Я матиму це на увазі.

Він допив віскі; розмова вичерпалася. Він дістав пальто Меті, провів її до дверей. Поклав руку на замок, та не відімкнув. Вони стояли близько одне до одного.

— Послухайте, Меті, цілком можливо, що ваші побоювання слушні.

— Це не побоювання, Френсисе,— виправила вона його.

— Хай там як, наступні кілька тижнів будуть неспокійні. Не могли б ми повторити — ще раз обговорити цю ідею, може, чогось і дійдемо — тільки ви і я? Цілком приватно?

Вона посміхнулася.

— Знаєте, я саме збиралася спитати у вас те ж саме.

— Місіс Уркгарт не проводить у Лондоні весь тиждень. Вона часто від’їздить чи займається своїми справами. Вечорами вівторка і середи я зазвичай буваю тут сам. Будь ласка, не соромтеся заходити.

Його погляд був незмигним, проникливим, залишив її збаламученою і з відчуттям небезпеки.

— Дякую,— м’яко сказала вона.— Я заходитиму.

Уркгарт відчинив двері. Вона вже спустилася східцями — і розвернулася.

— Ви балотуватиметеся, Френсисе?

— Я? Але ж я головний організатор, навіть не повноправний член Кабінету.

— Ви сильний, ви розумієте владу. А ще ви трішки небезпечний.

— Це дуже люб’язно з вашого боку — я так гадаю. Але ні, я не балотуватимусь.

— А я гадаю, вам слід.

Вона зробила ще один крок, та він гукнув її.

— Ви ладнали з батьком, Меті?

— Я дуже його любила,— сказала вона, перш ніж остаточно ковзнути у ніч.

Він знову всівся у крісло зі свіжою порцією віскі, його розум був збадьорений подіями дня і минулою годиною. Меті Сторін була винятково кмітлива і вродлива і, як вона чітко дала це зрозуміти, доступна. Але для чого, якщо бути точним? Можливості видавалися такими ж нескінченними, як і привабливими. Уркгарт вдоволено міркував над цим, коли задзвонив телефон.

— Френкі?

— Бене, як приємно чути вас, навіть о такій пізній порі.

Лендлес проігнорував його сарказм.

— Часи перемін, Френкі, часи перемін. Хіба не так кажуть в Китаї?

— Припускаю, це лайка.

— Гадаю, старий Гарі Колінґридж погодився б!

— Я саме сидів і думав майже про те саме.

— Френкі, нема часу висиджувати дупу. До гри. Ви в ділі?

— В якому ділі, Бене?

— Не будьте таким... як же його?

— Тупим?

— Ага, підіймайте сраку. Мені треба, щоб ви говорили зі мною начистоту, Френкі.

— Щодо чого?

— Ви хочете балотуватися? — нетерпляче натиснув Лендлес.

— На лідерство? Я ж усього-на-всього головний організатор. Не виходжу на сцену, сиджу за лаштунками і підказую акторам.

— Атож, атож, але ви хочете цього? Бо якщо так, старий, я можу бути вам дуже корисним.

— Я? Прем’єр-міністр?

— Френкі, ми зараз уже розігруємо нову гру, більшими кулями. І ваші кулі майже такі самі великі, як і мої. Мені подобається, що ви робите і як ви це робите. Ви розумієте, як використовувати владу. Тож хочете зіграти?

Уркгарт не відповів одразу. Його погляд затримався на полотні у вишукано позолоченій рамі у нього на стіні, з загнаним оленем, оточеним мисливськими псами. Чи стане Уркгарту духу на таке? Слова прозвучали повільно. Його заскочили зненацька.

— Я хотів би зіграти, дуже, дуже хотів би.

Це вперше він зізнався у своїх амбіціях комусь, окрім самого себе, та з такою людиною як Лендлес, який виставляв свої бажання напоказ із кожним ударом годинника, він не відчував жодної ніяковості.

— Це добре, Френкі. Це чудово! Тож почнімо ось із чого. Я скажу вам, з чим вийде «Кронікл» завтра. Це аналітична стаття нашого політичного кореспондента, Меті Сторін. Симпатична блондиночка з довгими ногами і чудовими цицьками — знаєте, про кого я?

— Гадаю, так.

— Вона пише, що це відкрита гонка, всі омили руки у Колінґриджевій крові, далі буде ще більше хаосу.

— Як на мене, вона має рацію.

— Хаос. Люблю хаос. Продає газети. Тож на кого ставите?

— Що ж, давайте подумаємо... Такі речі зазвичай тривають всього кілька тижнів. Тож слизькі Віллі[37], яскраві телеактори, ось хто візьме найкращий старт. Течія — це все; як спіймаєш її, то вона донесе тебе додому.

— Який саме слизький Віллі?

— Візьміть Майкла Семюела.

— М-м-м, молодий, вражаючий, принциповий, видається розумним — взагалі не у моїх вподобаннях. Він постійно хоче вклинитися, перебудувати світ. Забагато совісті, недостатньо досвіду.

— Тож що ви гадаєте, Бене?

— Френкі, течії змінюються. Ось ти пливеш до берега, а тут, тільки-но я змив унітаз, ти вже біля стічної труби.

Уркгарт чув, як його співрозмовник хлюпає напоєм у келиху і робить великий ковток, перш ніж провадити.

— Френкі, скажу вам дещо. Сьогодні я проінструктував маленьку та надзвичайно надійну команду з «Кронікла», щоб починала виходити на стількох членів вашої партії, на скількох зможе, щоб спитати, як ті голосуватимуть. Випустимо у середу матеріал, який, я можу впевнено передбачити, покаже Майкі Семюела з невеличким, але чітким відривом від решти групи.

— Що? Звідки вам це відомо? Опитування ще ж навіть не закінчили,— сказав Уркгарт — і з розумінням зітхнув.— Ох Бене, я такий наївний, так?

— Дзинь-дзилинь, Френкі. А ви кмітливий. За це ви мені й подобаєтеся. Мені відомо, що скаже те кляте опитування, бо я ж клятий видавець.

— Тобто ви його підправили. Але чому ви проштовхуєте Семюела?

— Він перший, хто потрапить у стічну трубу. О, а ви, Френкі, ітимете десь ближче до кінця групи, зате в непоганій формі як на головного організатора. Та молодий Майкі буде попереду, тож усі решта матимуть ціль — людину, яку їм хочеться побити найбільше. Гадаю, вже за кілька тижнів він здивується кількості поганих друзів у себе.

— Так, а де ж моє місце у цьому великому плані?

— Ви заходите ззаду, як казала архієпископу актриса. Компромісний кандидат. Поки всі ті байстрюки топитимуть одне одного, ви тихенько прослизнете як людина, яку вони ненавидять найменше.

— Коли звалило всі дерева, навіть кущ є високим.

— Що?

— Нічого. Чи можу я вам вірити?

— Вірити мені? — Лендлес був шокований.— Я видавець, Френсисе.

Уркгарт вибухнув темним сміхом. Це було вперше, коли власник назвав його на ім’я правильно. Лендлес говорив на повному серйозі.

— А ви хіба не спитаєте мене, чого з усього цього хочу я? — запитав медіамагнат.

— Думаю, я вже знаю, Бене.

— І що ж це?

— Друга. Друга на Даунінг-стріт. Дуже хорошого друга. Друга такого, як я.

Розділ двадцять сьомий

Політику ніколи не слід витрачати забагато часу на роздуми. Це відвертає увагу від захисту своєї спини.

Вівторок, 26 жовтня

Особистий кабінет прем’єр-міністра, його святая святих. Уркгарт знайшов Колінґриджа за столом — прем’єр підписував товстий стос паперів. На ньому були окуляри до читання, які він рідко вдягав у присутності інших. А ще незвичнішим було те, що на видноті не було жодної газети.

— Генрі, я не мав нагоди поговорити з вами відучора. Я не можу передати, наскільки шокований... спустошений я був.

— Ніяких співчуттів, Френсисе, ніякого посипання голови попелом. Я почуваюся на диво задоволеним цією ситуацією. Тягар спав. І всі такі банальності.

— Поки я слухав вас, то почувався, ніби... падаю з неба, в прямому сенсі.

— Гарного польоту,— прем’єр-міністр відкинув окуляри вбік і встав з-за столу, ведучи Уркгарта до двох тугих крісел, що виходили на парк.— У будь-якому разі, я не маю часу жаліти себе. Гамфрі Ньюлендз уже прямує сюди, тож ми можемо розпочинати вибори. Потім я їду, щоб провести решту дня з Чарлі. Просто чудово мати час на такі речі.

Уркгарт був вражений, що прем’єр і справді каже це серйозно.

— Ви хотіли поговорити наодинці, Френсисе?

— Так, Генрі. Дивіться, я знаю, що ви не збираєтеся підтримувати ніякого кандидата на лідерство, принаймні публічно...

— Це було б дуже неправильно.

— Так, та це не заважає вам мати гострий дослідницький інтерес. Ми обидва знаємо, що вас нещодавно добряче підставив хтось із колег.

— Чомусь у голові зринає термін «невдячні виродки».

— У вас є право — я б навіть сказав, обов’язок — переконатися, що ви залишите партію в надійних руках. Як головний організатор, звісно, я не збираюся балотуватися сам. Я абсолютно нейтральний. Але це не завадить мені інформувати вас про те, що відбувається.

Вони обидва знали, що прем’єр-міністр у свої останні дні досі має вплив — має політичних послідовників і особистих друзів, а ще ж є цілком не порожнє номінування на Відставний почесний список, з його перами й лицарями, яке дозволяється здійснити кожному прем’єр-міністру, що йде у відставку. Для багатьох старших членів партії це був би останній шанс піднятися над натовпом і досягти соціального статусу, до якого так довго прагнули їхні дружини.

Колінґридж почухав підборіддя.

— Ви праві, Френсисе. Я не для того працював усі ці роки, щоб спостерігати, як хтось викидає всю мою роботу на смітник. Тож скажіть мені, як у нас справи?

— Рано ще, важко сказати. Думаю, преса цілком справедливо стверджує, що це відкрита гонка. Та гадаю, що все піде швидко, тільки-но розпочнеться.

— Тож ніяких фаворитів?

— Ну...— Уркгарт похитав головою, достоту так само, як робив Джабвала.

— Ну ж бо, Френсисе. Ваша чуйка мене влаштує.

— Мій ніс підказує, що у Майкла Семюела щось на кшталт ривка на старті.

— Майкл? Чому він?

— У короткій і шаленій гонці немає часу розробляти солідне підґрунтя. Вся справа в іміджі. Майкл добре виступає по телевізору.

— Людина медіа.

— І він неминуче користуватиметься прихованою підтримкою Теді й штабу партії.

Обличчя Колінґриджа захмарилося.

— Так, я бачу, до чого ви хилите.

Він гучно побарабанив пальцями по бильцю крісла, обережно зважуючи свої слова.

— Френсисе, я не маю наміру втручатися, але й не можу розігрувати простака. Якщо партії треба провести вільний і чесний конкурс, ми не можемо допустити, щоб штаб партії втручався у справи. Тільки не після їхньої недавньої роботи: жалюгідні вибори, всі ці витоки, не згадуючи вже те кляте опитування громадськості.

Він виплюнув останні слова. Незважаючи на всі його запевнення, що він задоволений, у ньому досі вирувало розлючене нутро.

— А одну річ понад усе я ніколи не пробачу. Знаєте, вчора хтось злив новину про мій візит до Букінгемського палацу. Кажуть, це вийшло з чорного ходу Сміт-скверу. Як вони сміють? Як я перетворився на клоуна у медіа-цирку?

Його кулак гахнув по бильцю крісла.

— Так, могли б з вами повестися і з більшою гідністю, Генрі.

— Справа не лише в мені, а ще в Сарі. Вона цього не заслуговує,— він у гніві засапався.— Ні, я, хай йому грець, не буду з цим миритися. Я не дозволю веселунам Теді втручатися у ці падлючі вибори! — він нахилився до Уркгарта.— Я гадаю, ви також не маєте особливої любові до Теді, потому як він публічно розкритикував ваші пропозиції щодо перестановки. Я впевнений, ви здогадалися про це ще тоді.

Уркгарт кивнув, радий, що його підозри підтвердилися.

— Що я можу вдіяти, Френсисе? Як переконатися, що ці вибори пройдуть правильно?

— Мої інтереси подібні до ваших: я просто хочу впевнитися у чесній грі. Людям треба час, щоб подумати, не надто захоплюватися гонитвою за судженнями.

— Тож?

— Тож дайте їм ще трохи часу зробити вибір. Скиньте оберти. Насолодіться своїми останніми днями на посаді. Я не маю нічого проти Майкла, та вам слід переконатися, що ви передаєте посаду наступнику, обраному партією, а не ЗМІ.

— І тим паче не тим старим козлом Теді.

— Ви можете казати це, як прем’єр-міністр, але як головний організатор, я не можу прокоментувати.

Колінґридж пирхнув.

— Я не хочу розтягувати період невизначеності на довше, ніж треба, та гадаю, додатковий тиждень абощо не завдасть великої шкоди.

— Згідно з правилами, вибір дати цілком у ваших руках, Генрі.

Колінґридж зиркнув на свій годинник.

— Послухайте, Гамфрі вже чекає. Краще не затримувати його. Він дасть свою пораду, і я вислухаю його надзвичайно уважно, хоча, як на мене, він компетентний радше у сфері морських курортів, аніж у виборчих перегонах. Я пересплю з цією думкою, а зранку дам вам знати, що я вирішив. Ви дізнаєтеся першим, Френсисе.

Колінґридж провів головного організатора до дверей.

— Я такий вам вдячний! Не можу передати, наскільки відрадно мати поруч когось такого, як ви, хто не гострить сокиру.

Вони повернулися до її квартири, зачинили двері з ноги, регочучи зривали одяг, спотикалися, навіть не дійшли до спальні. А зараз Меті та Краєвскі лежали, переплівшись клубочком. Він, скрутившись у неї на дивані, думав, що ніколи ще не був щасливіший; вона ж подумки витала вже деінде.

— Колінґридж? — пробурмотів він, прибираючи руку з її бездоганної груді.

Здавалося, вона не помітила в його голосі розчарування.

— Я думала, Джонні. Про Чарльза Колінґриджа.

— Я лежу пітніючи у тебе між стегнами, а ти думаєш про іншого чоловіка,— запротестував він жартома.

— Я знаю, він алкоголік і все таке,— провадила вона, не зважаючи,— а вони часто не відповідають за свої дії.

— Коли я з тобою, я не впевнений, що й сам відповідаю.

— Але це все аж надто просто.

— А хіба життя має бути складним? — заблагав він, притискаючись до її талії.

— Я просто не можу повірити, що Чарльз Колінґридж був спроможний на це, не кажучи вже про те, щоб мав засоби.

— Є лише одна людина, яка знає,— пробурмотів Краєвскі,— але вона замкнута десь далеко, у якійсь там клініці.

Меті обернулася до нього обличчям.

— Де?

Він зітхнув, відчувши, що його пристрасть ущухає.

— Думаю, це має бути родинна таємниця під суворою охороною.

— Я хочу його знайти.

— І як же ж наш Репортер року збирається це зробити?

Вона відштовхнулася від нього, загорнулася у ковдру і зникла у кухні. Він встав у пошуках своїх боксерок, знайшов їх за телевізором і неохоче ковзнув у них, коли вона повернулася з двома келихами вина. Вони розмістилися на килимку перед порожнім коминком.

— Коли востаннє бачили Чарльза Колінґриджа? — запитала вона.

— Ну, е-е... коли його везли з дому, понад тиждень тому.

— Хто з ним був?

— Capa Колінґридж.

— 1?..

— Водій.

— Саме так. Тож хто цей водій, Джонні?

— Побий мене грім, як я знаю.

— Але звідси можна й почати.

Вона знову відсунулася від нього і підповзла до телевізора, оточеного розкиданими відеокасетами.

— Це десь тут,— сказала вона, зчиняючи ще гірший гармидер.

Знайшла касету, яку шукала, і скоро екран телевізора завертівся у завірюсі картинок — вона промотувала компіляцію випусків новин. Це настільки її поглинуло, що вона й не помітила, як ковдра зісковзнула їй з плечей. Краєвскі сидів, загублений у заведеному трепеті, розтягуючи збудження. Він саме думав підняти той телевізор і пошпурити його у вікно, коли крізь завірюху з’явився Чарльз Колінґридж, затиснутий на задньому сидінні машини-втікачки, а ковдра повернулася Меті на плечі.

— Глянь, Джонні!

Краєвскі застогнав, коли Меті натиснула ще одну кнопку, щоб відмотати програму на початок. І тут, на менш ніж секунду, коли машина вискочила на головну дорогу, крізь лобове скло вони побачили обличчя водія. Меті натисла кнопку паузи, і вони почали роздивлятися лисаня в окулярах.

— І хто ж це в дідька такий? — промимрив Краєвскі.

— З’ясуймо, ким він не є,— сказала Меті.— Він не урядовий водій: це не урядова машина, бо в їхньому автопарку всі дуже балакучі, тож ми б щось та й почули. Він не політична фігура, в іншому разі ми б його впізнали...

Вона відвернулася від екрана й поглянула на Краєвскі, не розуміючи, чого він кривиться від огиди.

— Джонні, куди вони їхали?

Він розривався між власною журналістською цікавістю й бажанням кинутися на неї. Чорт, вирости ж уже, Карєвскі, посварив він себе.

— Окей, не на Даунінг-стріт. І не в якийсь готель чи інше громадське місце,— зважив він варіанти.— У клініку, я так гадаю.

— Саме так! Той чоловік з клініки. Якщо нам вдасться з’ясувати, хто він такий, ми дізнаємося, куди вони забрали Чарлі!

— Гадаю, я зможу роздрукувати обличчя з відео й показати його людям. Можна почати з Фреді, нашого старого штатного фотографа. У нього чудова пам’ять на обличчя, а ще він алкоголік, якого просушили кілька років тому. Досі щотижня ходить до Анонімних алкоголіків. Раптом він зможе вивести нас на правильний шлях. Існує не так уже й багато лікувальних центрів. Ми маємо домогтися бодай якогось прогресу.

— Ти найкращий, Джонні.

І, вперше за той вечір, він відчув, що вона таки мала це на увазі.

— Я корисливий виродок. І вимагаю платні,— зважився він.— Меті, можна мені лишитися на ніч?

Її очі наповнилися жалем; вона похитала головою.

— Джонні, пам’ятай наші основоположні правила.

— Ніяких романів. Правильно. Що ж, оскільки ти отримала від мене все, що хотіла, гадаю, мені пора йти,— огризнувся він, досі збуджений.

Він скочив на ноги й поспіхом вдягнувся, але на півдорозі до дверей його плечі засмучено згорбилися.

— Вибач, Меті,— сказав він.— Просто річ у тому, що... ти для мене особлива. Я живу надією.

Він став біля дверей. Повернувся.

— У тебе є хтось, Меті?

— Ні, Джонні, звісно, нікого нема,— сказала вона.— Справа зовсім не в тому.

Але, зачинивши за ним двері, вона замислилася, чи була з ним чесна. Так і як могла бути? Вона не була впевнена, чи чесна з собою. Це не така розмова, яку ведуть хороші дівчатка.

Розділ двадцять восьмий

Деякі політичні кампанії беруть швидкий старт. Інші ж просто падають на старті.

Середа, 27 жовтня

«Дейлі Кронікл», перша шпальта:

СЕМЮЕЛ ПОПЕРЕДУ, РАЗЮЧИЙ СТАРТ

Майкл Семюел, молодий міністр охорони довнілля, вчора став фаворитом у перегонах на пост прем’єр-міністра.

В ексклюзивному опитуванні, яке «Кронікл» проводив протягом останніх двох днів серед майже двох третин членів парламенту, 24 відсотки назвали його найоптимальнішим вибором, давши йому великий відрив від решти потенційних кандидатів.

Очікується, що Семюел висуне свою кандидатуру протягом кількох наступних днів. Як важкий удар для його конкурентів, також очікується, що він матиме підтримку впливових партійних фігур, таких як лорд Вільямс, голова партії. Джерела прогнозують, що така підтримка стане вирішальною.

Жодне інше прізвище не отримало більше 16 відсотків. П’ятеро потенційних кандидатів одержали між 10 і 16 відсотками. Це Патрик Вултон (міністр закордонних справ), Арнольд Доліс (міністр внутрішніх справ), Гарольд Ерл (освіта), Пол Маккензі (охорона здоров’я) і Френсис Уркгарт, головний організатор.

Включення до списку Уркгарта з 12 відсотками викликало подив у Вестмінстері. Він навіть не є повноправним членом Кабінету, але, як головний організатор, має сильну базу в партії. Спостерігачі кажуть, що він може стати сильним зовнішнім кандидатом. Однак джерела, наближені до Уркгарта, вчора підкреслили, що він не приймав рішення вступити у змагання, й очікується, що він уточнить свою позицію пізніше сьогодні...

Прем’єр-міністр передумав. Того ранку він прочитав усі газети. Коментатори, які тиждень тому лупили з нього шкіру, зараз, у своїй непостійній і мінливій манері, славили його самопожертву, яка дозволить уряду почати все заново — «хоча йому, на догоду громадськості, ще треба вирішити багато нерозв’язаних особистих і сімейних проблем»,— гримів «Таймз». Як завжди, преса безсоромно спала з обох боків ліжка, як та лярва.

Він прочитав «Корнікл» з особливою увагою, як і всі інші партійці, без сумніву. Здавалося, вимальовувався консенсус: це відкрита гонка, та Семюел стає фаворитом. Колінґридж метнув газету в куток, де вона плюхнулася, ніби вмираючий лебідь, і викликав свого політичного секретаря.

— Ґреме. Розпорядження лорду Вільямсу, копія Гамфрі Ньюлендзу. Сьогодні о дванадцятій тридцять він має випустити прес-реліз для обідніх новин. Висування кандидатів на лідерство закінчується за три тижні, у четвер, вісімнадцятого листопада, з першим туром голосування у вівторок, двадцять третього листопада. Якщо знадобиться другий тур, його проведуть згідно з приписами партійних правил наступного вівторка, тридцятого листопада, з остаточним голосуванням через два дні. Ви все зрозуміли?

— Так, прем’єр-міністре.

Секретар кивнув, ховаючи свої очі. Це було вперше від оголошення про відставку, коли вони лишилися наодинці й могли поговорити.

— Ви знаєте, що це означає, Ґреме? Рівно за шість тижнів і один день ми з вами залишимося без роботи. За ці роки я ніколи не міг знайти часу як слід подякувати вам, та я хочу, щоб ви знали, наскільки я вам, трясця, вдячний.

Помічник шаркнув від замішання.

— Вам слід почати думати про своє майбутнє. Ще буде мій Відставний почесний список. Ви будете в ньому. Як і кілька щойно посвячених у лицарі джентльменів з Сіті, які будуть раді зробити вам щедру пропозицію. Я потурбуюся про це. Подумайте про те, чого вам хочеться, дайте мені знати. Мені досі треба відплатити за кілька послуг.

Секретар звів погляд, повний жалю і вдячності.

— До речі, Ґреме, можливо, що Теді Вільямс захоче зв’язатися зі мною і переконати скоротити виборчий процес. Я недоступний. Вам слід прояснити йому, що вам дали інструкції, а не умови для переговорів, і їх потрібно оголосити в обов’язковому порядку до дванадцятої тридцять.

Запала коротка пауза.

— В іншому разі, перекажіть йому, я буду змушений злити цю інформацію сам.

Течія не чекає ні на кого, і вона вже підступала до Майкла Семюела. Щойно Колінґридж оголосив про свою відставку, Майкл проконсультувався зі своїм наставником, Теді Вільямсом.

— Терпіння, Майкле,— порадив старший чиновник.— Ти майже напевно будеш наймолодшим кандидатом. Казатимуть, що ти надто неоперений, надто недосвідчений і надто амбіційний. Тож особливо не подавай вигляду, що хочеш цю посаду. Вияви трошки стриманості й дай їм самим прийти до тебе.

Це виявилося чудовою порадою, але цілком невідповідною до обставин. Тільки-но «Кронікл» потрапив на вулиці, просуваючи ім’я Семюела, як Уркгарт з’явився перед телевізійними камерами, щоб підтвердити, що не має ніякого наміру балотуватися.

— Звісно, мені лестить, що моє ім’я взагалі згадали, та як на мене, найкращим в інтересах партії було б, якби я як головний організатор залишився цілком безстороннім у цьому змаганні,— сказав він, смиренно кивнувши, перш ніж зникнути, в той час як юрба вигукувала йому вслід питання, що лишалися без відповіді.

Розпочалися пошуки Семюела, а вихід детального розкладу виборів, який випустили пізніше того ранку, підлив олії до вогню. Заки захекані інквізитори вистежили його в готелі «Інтерконтиненталь» біля Гайд-парку, саме перед ранньою обідньою зустріччю, вони були не в тому гуморі, щоб приймати умовні відповіді. Семюел не міг сказати «ні», а вони не могли прийняти «можливо», не тоді, коли дізналися, що він уже призначив ядро своєї виборчої команди. Тож після значного тиску він був примушений зробити заяву на сходах готелю, серед хаосу багажу і розгорнутих парасоль, що він справді балотуватиметься.

Новини о першій показали контраст між Уркгартом, сповненим гідності старшим чиновником, який відмовляється балотуватися, і явно нетерплячим Семюелом, який проводить імпровізовану прес-конференцію на вулиці, запускаючи себе як першого офіційного кандидата приблизно за місяць до першого голосування.

Уркгарт дивився цей матеріал з величезним задоволенням, коли задзвонив телефон. В слухавці вдалині почувся звук змивання унітазу, який розчинився у безпомилковому сміху Бена Лендлеса, перш ніж на лінії стихло.

Розділ двадцять дев’ятий

Деякі політичні кар’єри нагадують книжку, яку внесли не в той реєстр у Британській бібліотеці. Це непомітна помилка, як воно часто і трапляється, та результатом є довічне забуття.

П’ятниця, 29 жовтня —

субота, 30 жовтня

— Це те, що тобі треба?

У голосі Краєвскі досі вчувався біль від їхньої останньої зустрічі. Відтоді він уникав Меті у ньюзрумі, та зараз він схилився над її плечем, обережно, щоб не надто наблизитися, тримаючи в руці великий конверт з манільського паперу. Опустив конверт перед нею, і вона дістала з нього кольорову фотографію десять на дванадцять. На неї дивилося обличчя водія, зернисте й деформоване, але помірної чіткості.

— Фреді не схибив,— провадив Краєвскі.— Вчора він узяв фото з собою на зібрання АА, і керівник групи негайно його впізнав. Це лікар Роберт Кристіан, відомий авторитет у лікуванні алко- і наркозалежності. Керує лікувальним центром у великому приватному будинку поблизу південного узбережжя в Кенті. Знайдеш лікаря Кристіана — і, можу побитися об заклад, ти знайшла Чарлі.

— Джонні, навіть не знаю, як тобі дякувати,— захоплено сказала вона.

Та його вже не було.

Наступний день, субота, для Меті не був робочим. Відразу ж після раннього обіду вона залізла у свій старий «БМВ», заправила його бензином і спрямувала у бік Довера. Дороги були забиті, й вона проштовхувалася крізь гринвіцький натовп, що саме вирушив на закупи, поки не виїхала на А2, стару римську дорогу, яка вела від Лондона до самого серця Кенту. Та провела її через кафедральне місто Кентербері, і за кілька миль від нього Меті звернула до мальовничого села Барем. Дорожня карта не змогла допомогти їй розшукати неподалік ще менше село Норбінґтон, проте, за допомогою кількох місцевих, згодом Меті опинилася біля великого вікторіанського будинку, де серед кущів виднілася матова вивіска, яка оголошувала, що це лікувальний центр «Братерство».

На вкритій листям під’їзній алеї стояло кілька машин, а вхідні двері були відчинені. Меті здивувалася, побачивши, як навколо вільно гуляють люди і нема жодних ознак грізних медсестер у білих халатах, яких вона очікувала побачити: ті мали би патрулювати територію в пошуках потенційних утікачів. Меті припаркувала машину на дорозі й, посмоктуючи м’ятний льодяник для хоробрості, обережно пішла уздовж алеї.

Дебелий джентльмен у твідовому костюмі та з пишними військовими вусами наблизився до неї, і її серце впало. Це напевне був патрульний охорони в погоні за порушниками.

— Вибачте, люба,— сказав він чітким голосом, перехопивши її біля вхідних дверей.— Ви бачили когось із працівників? Вони не потрапляють на очі у дні родинних відвідин, але ж повинна бути змога знайти когось, коли це потрібно?

Меті, перепросивши, полегшено усміхнулася. Удача супроводжувала її: Меті обрала найкращий можливий день, щоб уникнути незручних питань. Це місце носило атмосферу радше якогось фешенебельного заміського будинку відпочинку, аніж лікувального закладу: ніяких гамівних сорочок, ніяких обмежень, ніяких замків на дверях, ніяких лікарняних запахів. На стіні в коридорі вона знайшла карту пожежної безпеки з детальним планом будинку, який Меті використала у пошуках своєї здобичі. Вона знайшла Чарльза надворі, на лавці в садку, він, сидячи під останнім жовтневим сонцем, задивився кудись на той бік долини. Це відкриття не принесло їй жодної втіхи. Вона прийшла сюди обманювати.

— Овва, Чарлі! — вигукнула вона, сідаючи біля нього.— Яка несподіванка зустріти вас тут.

Він поглянув на неї, геть не впізнаючи. Він видавався виснаженим, реакції уповільнені, так ніби подумки перебував десь далеко.

— Я... перепрошую,— промимрив він.— Я не впізнаю....

— Меті Сторін. Та звісно, що ви пам’ятаєте. Ми провели разом неймовірно чудовий вечір у Борнмуті кілька тижнів тому.

— О, вибачте, міс Сторін. Я не пам’ятаю. Розумієте, я алкоголік, саме тому я й тут, і, боюся, кілька тижнів тому я був не в тому стані, щоб багато чого запам’ятати.

Вона була приголомшена його щирістю, а він спокійно усміхався.

— Будь ласка, не ніяковійте, моя люба,— сказав він, погладжуючи їй руку, ніби старий дядько.— Я залежний. Намагаюся вилікуватись. Мав мільйон способів приховати це від усіх, та обдурив лише себе самого. Тепер я хочу видужати. Саме для того й існує цей лікувальний центр.

Меті зашарілася. Вона вторглася в особистий світ хворої людини й почувалася присоромленою.

— Чарлі, якщо ви не пам’ятаєте, хто я така, тоді ви й не згадаєте, що я журналістка.

Рука забралася, посмішка зникла, натомість з’явився вираз приреченості.

— Холера. А наче ж така мила дівчина. Гадаю, так і мало колись статися, хоча Генрі й сподівався, що мені тут дадуть спокій...

— Чарлі, благаю, повірте мені, я прийшла не для того, щоб ускладнювати вам життя. Я хочу допомогти.

— Всі так кажуть, хіба ні?

— Поки нічого не кажіть, просто дайте мені трохи поговорити.

— Що ж, добре. Я ніби нікуди не збирався.

— Ваш брат, прем’єр-міністр, був вимушений подати у відставку через заяви, нібито він допоміг вам купити й продати акції, щоб отримати швидкий прибуток.

Він помахав рукою, щоб спинити її, та вона відмела його протест.

— Чарлі, ні в чому з усього цього немає для мене жодного сенсу. Нема за що вхопитися. На мою думку, хтось навмисне хотів підкопатися під вашого брата, звинувативши вас.

— Справді? — його старі устричні очі затремтіли з інтересом.— Хто б таке зробив?

— Я не знаю. У мене є лише підозри. Я прийшла, щоб дізнатися, чи не зможете ви наштовхнути мене на щось конкретніше.

— Міс Сторін... Меті, можна називати вас так? Ви ж сказали, що ми старі друзі... Я п’яниця. Я навіть не можу згадати, як познайомився з вами. Тож чим я можу зарадити? Моє слово взагалі не має ніякої ваги.

— Я не суддя і не обвинувач, Чарлі. Просто намагаюся скласти докупи мозаїку з тисячі розкиданих шматочків.

Його стомлені очі поглянули за схили в напрямку Довера й Каналу, так ніби там лежав інший світ.

— Меті, я силкувався пригадати, повірте мені. Думка про те, що я збезчестив Генрі й змусив його подати у відставку, завеликий тягар для мене. Та я не знаю, в чому полягає правда. Я не можу вам допомогти. Я навіть собі не можу дати раду.

— Ви не можете пригадати нічого щодо покупки стількох акцій?

— Я був дуже хворий. І дуже п’яний. Є багато речей, спогадів про які я не маю.

— І ви не могли б згадати, звідки взяли гроші і що зробили з виторгом?

— Видається дуже малоймовірним, щоб у мене завалявся невеликий статок і щоб я цього не пам’ятав чи, що більш імовірно, витратив його на алкоголь. І я гадки не маю, куди поділися гроші. Навіть я не можу пропити п’ятдесят тисяч фунтів усього за кілька тижнів.

— А як щодо фальшивої адреси в Педингтоні?

— Так, про це щось казали. Цілковита загадка. Навіть коли я тверезий, то не знаю, де в Педингтоні Прейд-стріт, тож безглуздо було би припускати, що я дістався туди п’яним. Це протилежний кінець Лондона від того місця, де я мешкаю.

— Але ж ви використали її — так кажуть — для свого банку, туди ж вам надсилали й літературу з партії.

Чарльз Колінґридж раптово зареготався, і так гучно, що в кутиках його очей почали збиратися сльози.

— Меті, люба, ви починаєте відновлювати мою віру в себе. Байдуже, наскільки я п’яний, та я б ніколи не виказав ніякого інтересу до політичної агітації. Я протестую, коли під час виборів ці штуки запихають мені в поштову скриньку; а платити за це щомісяця було б образою для мене!

— Жодних друкованих матеріалів?

— Ніколи!

Осіннє листя неслося по газону. Сонце опускалося дедалі нижче, і тепле червоне світло заповнило небо, підсвічуючи Чарльзове обличчя. Здавалося, він помітно здоровішав і був задоволений.

— Я не можу нічого довести. Але, даю слово джентльмена, я не вірю, що винен у речах, які, як кажуть, я зробив.

Він ще раз узяв її за руку і стиснув.

— Меті, для мене багато б важило, якби ви також мені повірили.

— Я вірю, Чарлі, щиро вірю. І я спробую довести це для вас,— вона підвелася йти.

— Мені сподобався ваш візит, Меті. Тепер, коли вже ми такі добрі старі друзі, будь ласка, приходьте ще.

— Я прийду. Але тим часом треба ще дещо порозкопувати.

Коли вона ввечері повернулася до Лондона, було вже пізно. Перші випуски недільних газет були вже на вулицях. Вона купила важкий стос і, разом з журналами і вкладками, що вислизали з рук, кинула на заднє сидіння машини. Саме тоді вона й помітила заголовок «Сандей Таймз».

Міністр освіти, Гарольд Ерл, не великий прихильник «Ґрінпісу», щойно оголосив про намір балотуватися на виборах і почав свою кампанію з промови під назвою «Очистимо нашу країну».

«Ми нескінченно балакали про проблеми бідних районів наших міст, та все-таки вони продовжують занепадати, і їхній зубожілий стан пов’язаний з виродженням села,— передавав його слова „Сандей Таймз“.— Ми нехтували цими речами занадто довго. Постійні висловлення стурбованості не замінять дій. Уже давно пора підтримати свої гарні слова гарними вчинками. Опитування громадськості показують, що охорона навколишнього середовища є галуззю, в якій ми провалилися, як кажуть виборці. Після нашого перебування при владі більш ніж дванадцять років, люди мають право казати, що це неприпустимо, і ми мусимо розплющити очі на ці речі».

— Чому ж це міністр освіти зчиняє такий ґвалт щодо питань охорони довкілля? — запитала вона у себе, дійшовши до кінця його громової промови.— От же ж дурна! Гальмую з віком. Не можу розшифрувати підтекст. Який міністр із Кабінету відповідальний за питання довкілля, а отже, й відповідальний за весь цей безлад?

Публічна боротьба за усунення Майкла Семюела розпочалася.

Розділ тридцятий

Немає такого пороку, в якому не відмовив би собі політик, а журналіст не роздув цього. Істеричне перебільшення є ознакою їх обох.

Середа, з листопада

Протягом наступного тижня Меті багато разів пробувала зв’язатися з Кевіном Спенсом. Незважаючи на запевнення його над міру ввічливої секретарки, він так і не передзвонив, тож Меті дочекалася, коли секретарі зазвичай ідуть додому, а потім подзвонила знову. Нічний охоронець з’єднав її напряму.

— Міс Сторін, ні, звісно я не уникаю вас,— збрехав Спенс.— Я був дуже зайнятий. Складні часи.

— Кевіне, мені знову потрібна ваша допомога.

Запала пауза. Кевін був хоробріший і зосередженіший, коли не дивився їй в очі.

— Пам’ятаю останній раз, коли я надав вам свою допомогу. Ви сказали, що збираєтеся написати статтю щодо опитування громадськості. Натомість ви написали історію, яка очорнила прем’єр-міністра. Тепер його нема,— він говорив з тихим сумом.— Він завжди був дуже порядним зі мною, дуже добрим. Думаю, і ви, і вся преса були невимовно жорстокі.

— Кевіне, це була не моя стаття, даю вам слово. Мою статтю вкрали, мого прізвища не було в ній. Я, мабуть, тоді розлютилася ще більше, ніж ви.

— Боюся, я був дуже наївним. Добраніч, міс Сторін.

Він готовий був покласти слухавку.

— Кевіне, дайте мені хвилинку. Будь ласка! У відставці містера Колінґриджа є щось дивне.

І він залишився на лінії.

— Особисто я не вірю в те, що кажуть про нього і його брата. Мені хотілося б мати змогу відбілити його ім’я.

— Не бачу, чим я можу вам допомогти,— сказав Спенс недовірливо.— Тим паче, нікому поза межами прес-офісу не дозволено контактувати зі ЗМІ під час виборчої кампанії. Найсуворіший наказ голови.

— Кевіне, зараз багато чого стоїть на кону. Не лише лідерство у партії і чи виграєте ви наступні вибори. Є дещо набагато особистіше: чи залишиться в очах історії Генрі Колінґридж пройдисвітом, чи ж матиме шанс все прояснити. Хіба він не заслуговує?

Ще одна обачна пауза, а тоді:

— Якщо я можу вам допомогти, що вам потрібно?

— Це дуже просто. Ви розумієтеся на комп’ютерній системі штабу партії?

— Так, звісно. Я постійно нею користуюся.

— Я думаю, у вашу комп’ютерну систему хтось втрутився.

— Втрутився? Це неможливо. У нас найвищий ступінь безпеки. Ніхто ззовні не може отримати до неї доступ.

— Не ззовні, Кевіне. Зсередини.

Цього разу тиша на тому кінці дроту була триваліша.

— Ну ж бо, подумайте, Кевіне. Ваше опитування громадськості злили зсередини. Це єдине пояснення. Вкинули вас прямісінько у вир.

Спенс, борючись із сумнівами, прошепотів тихе прокляття.

— Послухайте, я працюю біля палати громад. Можу бути у вас менш ніж за десять хвилин і гадаю, у вас у будівлі дуже тихо о цій порі. Ніхто не помітить, Кевіне. Я виїжджаю.

— Заходьте через парковку,— тихо мовив він.— Заради бога, не використовуйте центральний вхід.

Вона була в нього менш ніж за сім хвилин.

Вони сіли у його маленькому кабінеті на горищі, захаращеному горами справ, зваленими на кожну доступну пласку поверхню і на підлогу. На столі стояв зелений миготливий екран, і Меті з Кевіном сіли навпроти нього близько одне до одного. Меті перед тим розстібнула ґудзик на своїй блузці; він помітив. Меті вирішила, що покартає себе пізніше.

— Кевіне, Чарльз Колінґридж замовляв матеріали у службі комерції і друку партії й просив надсилати їх на адресу в Педингтоні. Правильно?

— Так. Я перевірив це, щойно почув, але там усе гаразд. Дивіться.

Він клацнув на кілька клавіш на клавіатурі — й викривальний доказ з’явився на екрані. «Чаз Колінґридж, сквайр, Прейд-ст., 215, Педингтон, Лондон W2 — 001А/01.0091».

— А що означають ці ієрогліфи?

— Перший набір цифр означає, що він просто передплачує всю нашу літературу. Другий — це термін, коли спливає його передплата. Так ми знаємо, чого він хоче — все чи лише головні публікації, чи він не є членом нашого книжкового клубу тощо. Кожна з наших маркетингових програм має різний набір кодових номерів. Вона також показує, як він платить, чи все гаразд, чи нема прострочення.

— А в Чарльза?

— Все було сплачено від самого початку року.

— Навіть якщо він алкоголік без грошей, який ближче до закриття бару вже й читати не здатен?

Спенс ніяково скуйовдив собі волосся.

— Ця інформація... її можна виводити на всі монітори в будівлі?

— Так. Це не та інформація, яка вважається особливо секретною.

— Тож скажіть мені, Кевіне,— вона трохи нахилилася, глибоко вдихнула: чоловіки безнадійні, тож це завжди спрацьовувало.— Якби ви хотіли трошки змінити правила, вирішили зробити мене передплатником усіх ваших послуг, ви могли б це зробити? Ввести мої дані з цього терміналу?

— Ну... так,— Спенс уже вловив її лінію розслідування.— Ви думаєте, що інформацію про Чарльза Колінґриджа змінили чи вигадали. Це можна було б зробити. Дивіться.

Його пальці залітали, ніби в концертного піаніста, і за кілька секунд екран показував передплату на всі послуги на ім’я «М. Маус, сквайр, Диснейленд, 99, Маямі».

— Але цього недостатньо, Меті. Вам би не вдалося зареєструватися заднім числом на початок року, бо... Який же я дурень! Ну звісно! — вибухнув він і ще раз заходився тарабанити по клавіатурі.— Якщо ви справді знаєте, що робити, а це знає дуже мало людей у цій будівлі, ви можете зайти у підкаталог комп’ютера...

Його слова майже потонули у стукоті клавіш.

— Бачите, це дає доступ до фінансових даних. Тож я можу перевірити точну дату, коли рахунок було оплачено, зроблено це чеком чи кредитною карткою, коли почалася передплата...

Екран монітора почав миготіти.

— Це можна зробити, лише якщо маєш правильний пароль і.... Мамо рідна!

Він відсахнувся від екрана так, ніби той кинувся на нього. Потому почав знову.

— Меті, ви не повірите...

— Хай що там таке, гадаю, що повірю.

— Згідно з обліковими записами, Чарльз Колінґридж ніколи не платив за передплату — ні цього, ні будь-якого іншого місяця. Його інформація присутня лише у файлі дистрибуції, та не у файлі оплати.

— Кевіне, можете сказати, коли його ім’я з’явилося у файлі дистрибуції? — запитала вона дуже тихо.

Ще кілька ударів по клавішах — цього разу обережних, обачних.

— Господи. Рівно два тижні тому від сьогодні.

— Дайте-но я переконаюся, що все зрозуміла, Кевіне. Хочу прояснити. Хтось у цій будівлі, не працівник бухгалтерії і не той, хто дуже добре розуміється на комп’ютерах, два тижні тому змінив файл, щоб додати ім’я Чарльза Колінґриджа.

Кевін кивнув. Його обличчя сполотніло.

— Можете сказати, хто змінив файл і з якого терміналу він був змінений?

— Ні. Це можна зробити з будь-якого терміналу в цій будівлі. Комп’ютерна програма довіряє нам...— він струснув головою, ніби провалив найвирішальніший іспит свого життя.

— Не хвилюйтеся, Кевіне, ви були неперевершені,— вона відвернулася від екрана, щоб глянути йому в обличчя, нахилилася до нього.— Ми натрапили на слід. Та дуже важливо, щоб ви не прохопилися нікому бодай словом. Я хочу впіймати того, хто це зробив, а якщо він дізнається, що ми стежимо, то замете сліди. Будь ласка, допоможіть мені: триматимете це в таємниці, аж поки у нас не з’явиться щось іще, щоб продовжити?

Його очі зустрілися з її очима.

— Та хто взагалі повірить мені? — промимрив він.

Розділ тридцять перший

Краса — в очах того, хто дивиться. Правда — в руках того, хто її редагує.

Понеділок, 8 листопада —

п’ятниця, 12 листопада

Газети на вихідних навіть не намагалися приховати своє роздратування. Семюел та Ерл, а ще міністри з Кабінету, які мали балотуватися, всі поводилися гарно, ніяких відкритих нападів на своїх конкурентів, тож преса зробила це за них.

«Обзервер» оголосив, що це «поки що нудна кампанія, яка розчаровує, і досі очікується, що кандидати знову вдихнуть життя в партію». «Сандей мірор» підсумовував, що кампанія «недоречна і дратує», тоді як «Ньюз оф зе ворлд», щоб не пасти задніх, описали її в характерному для себе стилі як «претензійний легкий бриз уночі». «Семюел та Ерл? — писав „Піпл“ — Якщо це відповідь, то це було страшенно дурне питання».

Ця критика стусаном повернула кампанію до життя рано-вранці в понеділок. Заохочені поглядом медіа про те, що належний претендент так і не з’явився, ще двоє міністрів з Кабінету кинули капелюхи на ринг — Патрик Вултон і Пол Маккензі, міністр охорони здоров’я. Вважалося, що обидва мали значні шанси на успіх. Маккензі зробив собі ім’я, просуваючи популярний медичний план, і зумів ухилитися від звинувачень у його відстроченні, вказавши пальцем на скарбницю і Даунінг-стріт. «Я в грі!» — оголосив він.

Від самої своєї розмови з Уркгартом на партійній конференції, Вултон щосили тримався за лаштунками. Він обідав майже з усіма редакторами на Фліт-стріт, випивав з головними рядовими членами парламенту і не спав ні з ким, окрім своєї дружини. А ще він вважав, що має перевагу, чи принаймні унікальність, через своє північне коріння, яке, як він сподівався, затвердить його як кандидата «єдиної нації», на противагу авокадо-оливково-олійному походженню більшості решти головних претендентів. Звісно, не те щоб це мало вразити шотландців, які, як правило, розглядали всю цю подію як цілковито іноземну ескападу. Вултон сподівався відкласти своє формальне входження у гонку, очікуючи побачити, як розвиватимуться кампанії його конкурентів, та преса на вихідних була ніби той заклик до зброї, і він вирішив, що не варто більше тягнути. Він скликав прес-конференцію в аеропорту Манчестера, щоб зробити оголошення з «рідної землі», вірячи, що ніхто не помітить, як він прилетів туди з Лондона.

Випади преси спонукали всіх нагострити клинки. Ерл повторив свою критику щодо довкілля, та цього разу вирішив атакувати Майкла Семюела відкрито: досить закодованих послань. Семюел парирував, що Ерлова поведінка варта осуду і несумісна з його статусом міністра Кабінету, а ще є огидним прикладом, який міністр освіти дає молодим людям. Тим часом Вултонова розв’язна промова у Манчестері стосовно потреби «відновити англійські цінності за допомогою англійського кандидата» була рішуче атакована Маккензі, який відчайдушно намагався заново відкрити своє загублене ґельське коріння й заявив, що ця промова ображає п’ять мільйонів шотландців.

«Сан» пішов ще далі, інтерпретуючи слова Вултона як злу антисемітську атаку на Семюела; єврейські активісти наводнили радіочастоти і рубрики «Листи від читачів» скаргами, в той час як рабин з рідного Семюелового міста закликав комітет з расової дискримінації розслідувати те, що він назвав «найогиднішою заявою від старшої політичної фігури з часів Мослі». Вултон не надто засмутився від цієї гострої реакції, заявляючи (приватно), що «протягом наступних двох тижнів усі роздивлятимуться форму вух Семюела, а не слухатимуть, що він каже».

До пообідньої пори середи Уркгарт відчув, що ситуація вже достатньо загострилася, тож час йому оприлюднити заклик «повернутися до гарних манер і стандартів особистої поведінки, за які славиться партія». Луна цієї заяви прокотилася редакційними колонками, в той час як перші шпальти тих самих газет розбризкували найсвіжіші прояви поганих манер.

Отже, коли у п’ятницю по обіді Меті увійшла до кабінету Престона, кажучи йому, що в неї є ще дещо, він виснажено похитав головою.

— Краще б це було щось інше,— сказав він, шпурляючи у куток прес-реліз Ерла.

— Це і є щось інше,— попередила вона.

Він не виявив особливого інтересу.

— Інша передовиця,— сказала вона.

— Давай, змусь мої коліна тремтіти.

Вона зачинила по собі двері, переконуючись, що їх не могли підслухати.

— Колінґридж подав у відставку через закиди, буцімто вони з братом здійснювали махінації з акціями через Педингтонського торговця тютюном і другорядний турецький банк. Гадаю, ми можемо довести, що його майже напевне підставляли на кожному кроці.

— Що ти таке верзеш?

— Усе підтасували.

— Ти можеш це довести?

— Гадаю, так.

Його секретарка просунула голову в двері, та від неї безцеремонно відмахнулися.

— Ось що ми маємо, Ґреве.

Меті терпляче розповіла, як перевірила комп’ютерні файли у штабі партії, які виявили, що у файл дистрибуції хтось втрутився.

— Навіщо комусь це робити?

— Щоб фальшива адреса в Педингтоні була напряму прив’язана до Чарльза Колінґриджа.

— Чому ти думаєш, що вона фальшива?

— Будь-хто міг відкрити ту абонентську скриньку. Не думаю, щоб Чарльз Колінґридж колись заходив у Педингтон.

— Згинь на хрін! — раптом гаркнув Престон, і той, хто зазирав у двері, драпанув геть.— Тож навіщо комусь відкривати фальшиву адресу на ім’я Чарльза Колінґриджа?

— Щоб підставити його. І його брата.

— Надто складно,— зауважив Престон, але досі слухав.

— Сьогодні вранці я сама з’їздила у Педингтон. Я відкрила абонентську скриньку в тій самій тютюновій крамниці на цілком вигадане ім’я. Потім взяла таксі до Севен-систерз-роуд і «Юніон-банку Туреччини», де відкрила рахунок на те ж саме вигадане ім’я — не на п’ятдесят тисяч, усього на сто фунтів. Все забрало менше трьох годин від початку й до кінця.

— Господи...

— Тож я можу починати замовляти порнографічні журнали, оплачені з нового банківського рахунку і доставлені на адресу в Педингтоні, що може завдати до дідька багато шкоди репутації одного абсолютно невинного політика.

— Кого?

У відповідь вона поклала ощадну книжку і квитанцію з тютюнової крамниці на стіл редактора. Престон нетерпляче глянув на них, а тоді вибухнув.

— Лідер опозиції! — вигукнув він стривожено.— Що ти в дідька накоїла?

— Нічого,— сказала вона з переможною посмішкою.— Лише показала, що Чарльза Колінґриджа майже напевне підставили; що він, вірогідно, ніколи й не проходив повз тютюнову крамницю чи «Юніон-банк Туреччини» і, отже, міг і не купувати тих акцій.

Престон тримав ті документи на відстані витягнутої руки, так ніби вони могли спалахнути.

— А це означає, що Генрі Колінґридж не казав своєму брату про «Ренокс Кемікалз»...— сказала вона так, що стало зрозуміло: це ще не все.

— І? І? — вимагав Престон.

— Він не винен. Не мусив іти у відставку.

Престон звалився назад у своє крісло. Крапля поту почала збиратися на його чолі. Він почувався, ніби розривається надвоє. З одного боку, уявляв появу грандіозної статті, хоча в цьому була й проблема, бо, з другого боку, він безпомилково бачив неймовірний вплив, який така історія справила б на світ Вестмінстеру. Вона би перекинула все догори дриґом, можливо, навіть врятувала б Колінґриджа. Та чи цього вони хочуть? Лендлес щойно проінструктував його, що має свіжої рибки до смаження і щоб усі головні статті, які впливатимуть на виборчі перегони, перед публікацією узгоджували з ним. Жорсткі новини для Лендлеса — трохи більше, аніж просто продукт. Чого він жадав — це впливу, влади. Престон не знав, в який бік обернеться бос, йому треба було потягнути час.

— Ви, бачу, тяжко працювали, молода леді.

— Це колосальна стаття, Ґреве.

— Щось не пригадую, щоб ти пробігала з цим повз мене чи питала дозволу витрачати мої гроші на відкриття абонентських скриньок.

Його стриманість заскочила її зненацька.

— Це називається ініціативою, Ґреве.

— Не заперечую, ти попрацювала добре...

Подумки Престон швидко гортав свій «Словник окозамилювання», стараючись не виказати себе. Це був добряче заяложений том. Знайшовши, що треба, Престон з виляском згорнув том.

— Але що ж ми маємо, Меті? Ти довела, що можна ходити собі Лондоном, відкриваючи рахунки на ім’я Колінґриджа, та цього не достатньо. Ти не довела, що то був не сам Чарлі Колінґридж. Це досі найпростіше пояснення.

— Але ж комп’ютерний файл, Ґреве. У нього втрутились.

— А ти не думала, що той комп’ютерний файл був змінений не для того, щоб інкримінувати Колінґриджа, а це зробив він сам, чи один з його друзів, щоб забезпечити алібі. Гачок, щоб упіймати рибинку, таку як ти.

— Ти жартуєш...

— Нам відомо тільки те, що змінили не файл дистрибуції, а файл рахунку. Це могло статися за кілька хвилин до того, як ти його побачила.

— Але ж до файлу рахунку має доступ лише жменька людей,— запротестувала Меті.— І як Чарлі Колінґридж міг це зробити, якщо його зараз сушать у лікувальному центрі?

— Його брат.

Меті поставилася скептично.

— Ти не можеш на повному серйозі вірити, що прем’єр-міністр узяв на себе неймовірний ризик і наказав змінити файл у комп’ютері штабу партії лише для того, щоб фальшувати докази — потому як він уже оголосив про відставку.

— Меті, пригадай-но. Чи ти надто зелена, щоб пам’ятати? Вотерґейт. Папки спалено, а касети стерто — президентом. Під час Іранґейтського скандалу[38] секретарка винесла обвинувачувальні матеріали з Білого дому у своїх трусиках.

— Тут у нас не Дикий Захід...

— Окей, Джеремі Торп. Лідер Ліберальної партії. Постав перед судом в Олд-Бейлі за замах на вбивство. Джон Стоунгауз пішов до в’язниці після фальсифікації власного самогубства. Ллойд Джордж продавав титули пера з чорного ходу Даунінг-стріт, тим часом трахаючи свою секретарку на столі Кабінету. Саме це й відбувається в політиці, Меті, повсякчас,— Престон вже повертався до звичного себе.— Влада — це наркотик, як та свічка для метелика. Їх тягне до неї, незважаючи на небезпеку. Вони радше ризикнуть усім — шлюбом, кар’єрою, репутацією, навіть власним життям. Тож досі легше повірити, що Колінґриджів упіймали, коли вони запустили руки до каси й намагалися покрити це.

— Тільки не кажи, що не пустиш статтю! — гостро кинула вона.

— Заспокойся, заради бога. Я тільки кажу, що в тебе ще недостатньо доказів, щоб стаття вийшла переконлива. Тут багато гівна, і тобі потрібна набагато більша лопата. Тобі треба докласти більше праці.

Якщо він мав на увазі дозвіл їй іти собі й повертатися до спокійного життя, то його чекало розчарування. Гахнувши кулаками по столу, вона нахилилася через стільницю, щоб зазирнути в його хитрі очі.

— Ґреве. Я знаю, я тупа жінка, трясця його матері, але поясни мені, щоб я могла зрозуміти. Хтось або підставив Колінґриджів, або ж прем’єр-міністр винен у фальшуванні доказів. Так чи так, це велика стаття, і в нас є вдосталь матеріалу, щоб вести газету протягом тижня.

— Але що ж це? Ми маємо бути певні. Особливо посередині лідерської гонки.

— Це треба зробити саме через те, що зараз триває лідерська гонка! Що толку чекати, поки вона закінчиться і шкоди вже буде завдано?

Престон силувався як міг, та в нього закінчилися аргументи. Йому не сподобалося, що його шпетить один з наймолодших працівників, а тим паче жінка. З нього досить.

— Слухай, забери свої цицьки з мого столу і свої танки з мого газону[39]. Ти вриваєшся до мого кабінету з фантастичною історією, та без бодай клаптя конкретних доказів. Ти ще не написала і слова з неї. Як у біса я можу знати, чи в тебе справді серйозна стаття, чи ти просто гарно пообідала?

На її превеликий подив, вона не закричала на нього, а стишила голос, ніби в погрозі.

— Добре, Ґреве. Якщо ти саме цього хочеш, то матимеш статтю за півгодини.

Меті розвернулася й вийшла, заледве у змозі стримати спокусу зірвати двері з завіс.

Спливло майже сорок хвилин, коли Меті повернулася — без стуку, з затиснутим у руці примірником на шість сторінок, через подвійний інтервал. Без жодних коментарів вона кинула аркуші на стіл, стоячи прямісінько навпроти Престона, щоб дати зрозуміти, що вона не зрушить з місця, поки не отримає відповіді.

Він так і залишив її стояти, поки повільно читав сторінки, намагаючись вдавати, ніби бореться з важливим рішенням. Та він прикидався. Рішення вже було прийняте через телефонний дзвінок, який він зробив за кілька хвилин по тому, як Меті вийшла з його кабінету. «Вона рішуча, Бене. Вона знає, що має базу для гарної історії й не прийме „ні“ у відповідь».

«А кого колише? Ми не пустимо статтю,— сказав йому Лендлес.— Зараз вона не у моїй програмі».

«Що ж у дідька ти хочеш, щоб я зробив?»

«Дій як редактор, Ґреве. Переконай її, що вона помиляється. Переведи її в розділ кулінарії. Відправ у відпустку. Підвищ. Але нехай мовчить!»

«Це не так просто. Вона не лише до чорта вперта, вона ще й серед найкращих наших політичних мізків».

«Я й справді здивований, що мушу тобі нагадувати, але у вас вже є найкращі політичні мізки у цій справі. Мої!»

«Я не...»

«Послухай, у нас лише кілька тижнів до закінчення цієї сраної лідерської гонки. На кону серйозні речі, не лише майбутнє країни, а й мій бізнес — і твоя робота. Ти зрозумів?»

Він саме збирався сказати: так, він зрозумів, але телефон уже пошпурили. А зараз Меті знову в його кабінеті, причина всіх його печалей. Він і далі гортав сторінки її примірника, більше не читаючи їх, натомість концентруючись на тому, що він скаже, не певний, як йому з нею впоратися. Зрештою він поклав статтю Меті й витягнувся в кріслі.

— Ми не можемо її пустити. Надто ризиковано. Я не хочу рознести виборчу кампанію на друзки, базуючись на домислах.

Цього вона й очікувала. І відповіла шепотом, який огрів Престона, ніби боксерська рукавиця.

— Я не прийму «ні» у відповідь.

Хай йому! Чому вона просто не погодиться, не відмахнеться, не сприйме як досвід, ба просто не вдариться у сльози, як решта? Тиха погорда за її словами додала йому ще більше рішучості.

— Я не пускаю твою статтю. Я — твій редактор, і таке моє рішення. Ти приймеш це або...

— Або що, Ґреве?

— Або зрозумієш, що не маєш майбутнього у нашому політичному відділі.

— Ти мене звільняєш?

Це таки вразило її. Як він міг дозволити їй піти, особливо посеред виборчої кампанії?

— Ні, я просто зараз переводжу тебе в матеріали для жінок. Чесно кажучи, я не думаю, що ти виробила судження для наших політичних колонок, ще ні, може, за кілька...

Вона просто налетіла на нього.

— Хто намовив тебе, Ґреве?

— Що ти в дідька маєш на увазі?

— Тобі зазвичай важко визначитися, що вдягти — плавки чи боксерки. Рішення звільнити мене через цю статтю належить комусь іншому, еге ж?

— Я не звільняю тебе! Тебе переводять...

Він почав втрачати свій старанно підтримуваний контроль над собою. Колір його обличчя був таким, ніби Престон затамував подих.

— Ти мене не звільняєш?

— Ні!

— Тоді я йду сама.

Його щоки стали ніби ті вишні. Йому треба залишити її в «Кроніклі», принаймні на певний час. Це єдиний спосіб контролювати її. Але ж що в дідька йому робити? Він вичавив посмішку і широко розвів долоні у спробі імітувати щедрий жест.

— Послухай, Меті, не будемо квапитися. Ти тут серед друзів.

Її ніздрі роздулися від презирства.

— Я хочу, щоб ти отримала ширший досвід у газеті. У тебе є талант, не заперечую, навіть якщо я й думаю, ніби ти ще не пристосувалася до політичного боку справи. Ми хочемо залишити тебе в нас, тож подумай на вихідних, у якому відділі газети ти б хотіла працювати.

Він побачив її очі — й зрозумів, що це не спрацює.

— Але якщо справді відчуваєш, що треба йти, не йди поспіхом. Розберися у тому, що хочеш робити, дай мені знати, ми спробуємо підтримати тебе і дамо шестимісячну зарплатню, щоб допомогти тобі на твоєму шляху. Я не хочу ніяких ображених почуттів. Подумай над цим.

— Я вже думала. І якщо ти не надрукуєш мою статтю, я звільняюся. Тут і зараз.

М’які слова перетворилися на сталь.

— В такому разі нагадаю тобі, що ти підписувала трудовий договір, де є умова, що ти маєш попередити мене за три місяці. В ньому також обумовлено, що до закінчення того часу ми зберігаємо ексклюзивні права на всю твою журналістську роботу. Якщо вже ти наполягаєш, ми виконаємо цю умову, якщо необхідно, то й у суді, а це зруйнує твою кар’єру раз і на завжди. Визнай, Меті, твою статтю не надрукують ні тут, ні деінде. Не дурій, прийми пропозицію. Це найкраще, що ти отримаєш.

Раптово вона побачила обличчя свого дідуся: як він усміхається, дивлячись на неї, а вона скрутилася біля його ніг перед коминком.

«Ти шкідник, моя маленька Меті, завжди ставиш питання, питання, питання».

«Але ж я хочу знати, фарфар[40]».

Тож її дідусь розповів їй про те, як він вирушив з рибальського селища на норвезькому фіорді у погоні за свободою, залишивши все позаду, знаючи, що раз уже почавши, він ніколи не зможе повернутися.

«Я знав, що чекає на мене,— сказав він.— Жахливі речі. Німецькі патрульні човни, мінні поля і близько тисячі миль штормового моря».

«То чому ж ти це зробив?»

«Бо на мене також чекала найжахливіша і найпрекрасніша річ з-поміж усіх. Майбутнє»,— він засміявся і поцілував її кучері.

А зараз вона зібрала аркуші з Престонового столу, склала їх в акуратний стос, потім повільно розірвала надвоє, й вони полетіли йому на коліна.

— Ти можеш стримати слова, Ґреве. Але ти не стримаєш правди, ти їй не володар. Я не впевнена, що ти здатен це визнати.

Цього разу вона грюкнула дверима.

Розділ тридцять другий

Політики дуже схожі на пристаркуватих письменників і старих жінок. Небезпечна фаза у їхньому житті починається, коли їх більше не вдовольняє повага друзів і вони вимагають лестощів від публіки.

Неділя, 14 листопада —

понеділок, 15 листопада

Слідом за катастрофічним опитуванням від «Кронікла» і відставкою Колінґриджа, Уркгарт написав усім своїм колегам-парламентарям на правах головного організатора:

Під час виборчої кампанії на вас, безсумнівно, виходитимуть газети, а фахівці з опитування громадськості спробують отримати вашу думку щодо того, якого кандидата ви будете підтримувати. Я хотів би закликати вас не відповідати. В кращому разі, ці опитування можуть лише підірвати належне проведення таємного голосування. В гіршому — їх буде використано для завдання шкоди. Ми можемо обійтися без вогненних заголовків та іноземних коментарів. Найкращий спосіб послужити інтересам партії — це відмовитися від співучасті у таких справах.

Більшість була невимовно рада прийняти його пораду, та зазвичай вважається, що принаймні третина парламентарів за своїм характером не в змозі змовчати ні про що, навіть про державні таємниці. Як результат, менше сорока відсотків з 337 членів парламенту з правом голосу на виборах лідера відповіли на надокучливі телефонні дзвінки від опитувачів, які представляли дві недільні газети. Це створило враження, ніби партія досі далека від ухвалення спільного рішення. Ба більше, думки тих, хто таки відповів, також не дуже допомогли. Семюел був попереду, та лише ледве-ледве — «в межах статистичної похибки», за словами фахівців. Вултон, Маккензі та Ерл йшли ніздря в ніздрю, а четверо інших кандидатів повисовували голови над парапетом значно позаду.

Висновки, які напрошувалися з таких фактів, всього за чотири дні до завершення висування кандидатів, були непевні, та це, здавалося, не турбувало тих, хто писав заголовки.

«СЕМЮЕЛ ПОСЛИЗНУВСЯ І ВТРАТИВ КОЛИШНЮ ПЕРЕВАГУ»,— ревів «Мейл» у неділю, тоді як «Обзервер» так само нестримано заявляв, що «У ПАРТІЇ БЕЗЛАД, ОПИТУВАННЯ ВИЯВИЛО НЕВИЗНАЧЕНІСТЬ».

Незворотнім наслідком став шквал редакційних статей, які критикували як самих кандидатів, так і їхні кампанії. «Наша країна має право очікувати від правлячої партії більшого, ніж вовтузні тхорів у мішку,— заспівував „Сандей експрес“.— Певно, що ми спостерігаємо правлячу партію, у якої зрештою скінчились ідеї і здатність вести за собою після надто довгого перебування при владі».

Випуск «Кронікла» наступного ранку мав вирішити все. Всього за три дні до завершення висування «Кронікл» порушив власний звичай, і вперше у своїй історії газета вийшла з редакційною статтею на першій шпальті. Наклад було збільшено, а примірники доставлено до лондонських адрес усіх членів парламенту. Щоб думку газети почули у вестмінстерських коридорах, «Кронікл» не стримував своїх ударів:

Наша газета послідовно підтримувала уряд, не через сліпе упередження, а тому що ми відчували: він служить інтересам країни краще, ніж усі інші. В роки Тетчер наше переконання неабияк підтримувалося досягнутим прогресом, але в останні місяці ми почали відчувати, що Генрі Колінґридж не є найкращим лідером, щоб написати наступний розділ. Саме тому ми й підтримали його рішення піти у відставку.

Та нестача твердості, продемонстрована теперішніми претендентами на його посаду, загрожує поверненням до колишньої слабкості й невизначеності, які, як ми сподівалися, навіки лишилися в минулому.

Замість рішучої руки, яка потрібна нам для зміцнення економічного і соціального поступу останніх років, нам пропонують вибір між молодою недосвідченістю, боротьбою за навколишнє середовище й нерозсудливими висловами на межі расової нетерпимості. Такий вибір не є добрим. Нам потрібен зрілий і розсудливий лідер, який довів свою здатність працювати з усіма своїми колегами.

У партії є щонайменше одна старша фігура, яка володіє всіма цими якостями і яка в останні тижні мало не самотужки підтримувала статус уряду, засвідчивши, що ця особа здатна відкласти вбік свої особисті амбіції заради ширших інтересів своєї партії.

Цей представник партії оголосив, що не має наміру вступати у виборчі перегони, та в нього досі є час передумати, поки в четвер не завершиться висування кандидатів. Ми віримо, це буде в найкращих інтересах партії, якщо головний організатор, Френсис Уркгарт, балотуватиметься на лідерство. Ми віримо, це буде в ширших інтересах усієї країни, якщо його оберуть.

Така підтримка стала ніби рятувальним човном, що проривається крізь розбурхане море. Коли Уркгарт вийшов зі свого будинку на Кембридж-стріт о 8:10 ранку, там уже вирувала юрба журналістів, щоб привітати його. Доти він чекав за дверима, щоб вийти саме вчасно і дати змогу програмі радіо ВВС «Сьогодні» та всім ранковим телеканалам показати його наживо. Приваблена навалою репортерів, ціла армія перехожих і пасажирів з Вікторія-стейшн, що неподалік, зібралася дізнатися причину цього ажіотажу, а телевізійна картинка показала натовп звичайного народу — «справжніх людей», як описав їх один коментатор,— який виказував значний інтерес до людини, що з’явилася на ґанку.

Журналісти загукали; Уркгарт помахав рукою, щоб утихомирити їх. В руці у нього був примірник ранкового випуску «Кронікла». Уркгарт усміхнувся, цей вираз таїв інтригу й упевненість.

— Леді та джентльмени, як головний організатор я хотів би вважати, що ви зібралися тут через свій інтерес до подробиць майбутньої законодавчої програми уряду. Але підозрюю, у вас на умі інші речі.

На цей легенький жарт від журналістів почулося вдячне хихикання; Уркгарт узяв ситуацію у свої руки.

— Я прочитав ранковий випуск «Кронікла» з неабияким подивом і явним інтересом,— він ще раз підняв газету, щоб камери могли чітко її зняти.— Це честь для мене, що люди мають таку високу думку про мої здібності — вищу, ніж моя власна у цьому питанні, можу вас запевнити. Як вам відомо, я дав зрозуміти, що не маю жодних намірів балотуватися і вважаю, що в найкращих інтересах партії було б, якби головний організатор залишився поза цією справою.

Він прочистив горло; кореспонденти чекали в тиші, олівці напоготові, мікрофони висунуті ще далі, натягуючи дроти.

— І, загалом, я й досі не змінив свого переконання. Разом з тим, «Кронікл» висуває серйозні аргументи, які варто розглянути детально. Гадаю, ви пробачите мене, якщо я не прийматиму миттєвого й поспішного рішення просто тут, на тротуарі, навіть заради вас, леді та джентльмени. Мені потрібно трохи часу, щоб проконсультуватися з кількома колегами, зважити їхні погляди. Я також маю намір провести довге й серйозне обговорення зі своєю дружиною, чия думка буде для мене найважливішою з-поміж усіх. Потім я ляжу спати з усім цим і завтра дам вам знати, якого висновку я дійшов. А доти, боюся, більше нічого. До завтра!

На прощання помахавши рукою, яка досі тримала газету, Уркгарт постояв чимало секунд на догоду крикливим фотографам, а тоді повернувся до будинку і міцно зачинив по собі двері.

Меті починала думати, чи не поквапилась вона, кинувшись геть із Престонового кабінету. Вона провела самотній вікенд, намагаючись знайти газету, на яку вона б хотіла працювати, та в процесі вона швидко зрозуміла, що жодна з них не мала явних пробілів у командах своїх політичних репортерів. Меті зробила багато телефонних дзвінків, та вони призвели до небагатьох зустрічей. Вона також почала дізнаватися, що вже поповзли чутки, ніби вона вилетіла в сльозах після того, як Престон поставив під сумнів її судження, а чуттєві жіночі вибухи зазвичай не схвалюються альфа-самцями з газетного клубу. Не додало їй настрою і коли «Банк Англії» підвищив відсоткові ставки, щоб захистити стерлінг від спекулянтів на період невизначеності. Ставки по іпотеці зросли протягом кількох годин. У Меті була іпотека, чимала. Виплачувати її було нелегко, навіть маючи зарплату. А без зарплати гієни скоро вже будуть під дверима.

Того дня Меті пішла до палати громад у пошуках Уркгарта. Його ім’я було скрізь, головна страва дня, але він виявився невловимим і не передзвонював їй. Це сталося випадково, що вона мало не зіштовхнулася з ним, коли саме спускалася одними з пишно різьблених гвинтових сходів праворуч від центрального фойє. Уркгарт піднімався сходами з бадьорістю набагато молодшої людини, і її це так здивувало, що вона мало не послизнулася. Він випростався, схопив її за руку, притримав, відвів убік.

— Ба, Меті, яка приємність!

— Я намагалася зв’язатися з вами.

— Я знаю. Я уникав вас,— він розсміявся з власної жахаючої чесності.— Не ображайтеся, я ховаюся від усіх. Стараюся надто не вистромлюватися. На певний час.

— Але ви будете балотуватися? Я гадаю, вам треба.

— Я й справді не можу прокоментувати, Меті, ви це знаєте. Навіть вам.

— Сьогодні ввечері? Можна мені прийти?

Їхні очі зустрілися. Обоє знали, що це прохання не було повністю професійним. І лише тоді він відпустив її руку.

— Місіс Уркгарт буде вдома. Мені треба провести з нею трохи часу.

— Звісно.

— А ще я підозрюю, що там ви натрапите на десятки фотографів, які тільки й чекають, щоб зняти кожен найменший візит.

— Даруйте, дурість із мого боку.

— Мені треба йти, Меті.

— І сподіваюся....— вона прикусила язик.

— Так, на що ви сподіваєтеся, Меті?

— Сподіваюся, ви переможете.

— Але ж я ще навіть не кандидат.

— Ви будете, Френсисе.

— Звідки ви це знаєте?

— Назвімо це жіночою інтуїцією.

Знову цей довгий, проникливий погляд, не цілком професійний.

— Я великий шанувальник таких якостей, Меті.

Вона утримала його погляд.

— Але мені треба бігти. З нетерпінням чекаю нашої наступної зустрічі.

І він пішов.

Вода піднімалася з припливом, і дерев’яна платформа, яка становила частину пірсу Чарінг-крос, гойдалася від течії. Було надвечір’я, але вже стемніло, віяв холодний бриз, який почав свою мандрівку десь у Північному морі поза гирлом, летів над водою і огортав щиколотки Меті. Вона щільно загорнулася в плащ і запхала руки в кишені. Їй відлягло, коли вона побачила приватне річкове таксі «Кронікла». Воно перевозило працівників між відділом газети у Доклендсі, нижче за течією, і центральними районами столиці. Це був шатл, який Меті використовувала, щоб переправлятися між газетою і Вестмінстером. А зараз Краєвскі попросив її про зустріч, він мав повідомлення.

— Ґрев каже, ти маєш повернутися,— сказав Краєвскі, спустившися з човна коротким трапом.

— Я пішла.

— Він знає. Увесь сраний ньюзрум чув тебе. А я й не знав, що можна так гахнути дверима, а стіна не впаде,— його тон був жартівливий у спробі розвеселити її.— Разом з тим, він каже, що хоче, аби ти повернулася, бодай просто відпрацювати останні три місяці.

— Я краще замерзну тут,— сказала вона, розвертаючись.

— Ти замерзнеш, якщо не працюватимеш, Меті,— він узяв її за рукав, щоб затримати.— Відпрацюй тих три місяці.

— У матеріалах для жінок! — пирхнула вона з презирством.

— Використай газету як базу, щоб знайти щось інше. Ґрев каже, його це влаштує.

— Він хоче контролювати мене.

— Я хочу бачити тебе.

Його слова очікувально зависли між ними.

— Хай який шлях ти обереш, Меті, не поспішай, подивимося, що буде. Хіба що як ти не можеш терпіти мене, тоді так.

— Ні, Джонні, це не те.

— Тоді що ж це?..

Вона знову рушила, але не швидко. Вони йшли уздовж набережної, повторюючи кручені вигини річки з підсвіченими панорамами Королівської фестивальної зали і будівлі парламенту вдалині.

— Тож як тобі всі ці справи з Уркгартом? — зрештою спитав Краєвскі, намагаючись знайти спільну тему, яку вони могли б обговорити.

— Це надзвичайно. І захопливо.

— Ніби Месія на білому скакуні, який мчить галопом на допомогу.

— Месії не їздять на скакунах, дурнику; вони віддають перевагу віслюкам.

Вони обоє засміялися, відчули полегшення. Він підійшов ближче, вона взяла його під руку, поки вони торували шлях крізь наметені вітром купи листя під голими деревами.

— Чому газета так вчинила? — запитала Меті.

— Не знаю. Ґрев просто увійшов учора пізно ввечері, ні слова нікому, вивернув газету навиворіт і дістав з кишені редакторську статтю для передовиці. Ніякого попередження; ніяких пояснень. Все-таки, здається, вона викликала ажіотаж. Зрештою, може, він вчинив і правильно.

Меті похитала головою.

— Не думаю, що це був Ґрев. Щоб так позиціонувати газету, треба мати яйця, а він же ж такий хирий хрін. Ні, це могли зробити тільки з одного місця: зі столу нашого — вашого! — улюбленого власника. Коли він вліз минулого разу, то скинув з трону Колінґриджа, а зараз намагається передати корону комусь іншому.

— Але чому? Чому Уркгарт? Він справляє враження одинака, аристократа, патриція, старомодного, хіба не думаєш?

— Сильний мовчазний тип.

— Нічого особливого, ніякого визначного фан-клубу.

— Але ж, може, в тому й річ, Джонні. Сидить і не вистромлюється. Ніхто не ненавидить його настільки, щоб змагатися з ним; не так, як із Семюелом.

Вона обернулася поглянути на нього, її подих формував завитки пари у вечірньому повітрі.

— Знаєш, він може просто прослизнути між крапельками, поки решта б’ються на смерть. Можливо, Лендлес визначив переможця.

— То ти гадаєш, він балотуватиметься?

— Певна того.

— Звідки?

— Я — політичний кореспондент. Найкращий. Але...

— Мерзнеш надворі біля намету, так?

— Я втратила роботу, Джонні, але не допитливість. Думаю, тут відбувається щось серйозніше, ніж будь-хто може уявити. Серйозніше, ніж Лендлес, набагато серйозніше, ніж Хирий Хрін. І занадто серйозне для «Кронікла».

— Що ти маєш на увазі?

— Вудворд і Бернстайн?

— Вони мали газету, щоб друкувати свої речі, Меті.

— А ще вони написали книгу.

— Ти напишеш книгу?

— Можливо.

— Хочеш, щоб я переказав це Ґреву?

— Тільки якщо це його дійсно засмутить.

Розділ тридцять третій

Що вище кіт видирається на дерево, то далі йому падати. Те ж саме і з політиками, хіба що політики не відскакують від землі.

Четвер, 16 листопада

Буде? Не буде? Новини наступного дня переважно присвячені були роздумам про те, чи балотуватиметься Уркгарт. Медіа завели себе до тієї міри, що почувалися б дуже розчарованими, якби він не висунув своєї кандидатури, хоча він і по обіді ще не повідомив своє рішення.

Так само як і Роджер О’Ніл. Вчора Меті зателефонувала до штабу партії з метою отримати офіційний коментар щодо комп’ютерної системи, продажу літератури й бухгалтерських процедур, і лише переконалася, що Спенс мав рацію щодо заборони працівникам спілкуватися зі ЗМІ на час кампанії. Меті змогла поговорити лише з прес-офісом, хоча ніхто з прес-офісу, здавалося, не міг чи не хотів балакати з нею.

— Схоже, ніби ви розслідуєте наші витрати,— припустив голос на тому кінці дроту.— Продаж літератури? Зараз у нас роботи з головою, Меті. Передзвоніть за кілька тижнів.

Тож вона попросила переключити на офіс О’Ніла, і її з’єднали з Пенні Ґай.

— Здрастуйте, це Меті Сторін з «Кронікла»,— сказала вона, відчуваючи легенький укол через власну нечесність.— Ми зустрічалися кілька разів на конференції, пам’ятаєте?

— Так, Меті. Чим можу допомогти?

— Я хотіла б дізнатися... знаю, треба було попередити раніше і все таке... але я хотіла б дізнатися, чи можна до вас зайти завтра зранку і коротко переговорити з Роджером.

— О, перепрошую, Меті, але він воліє залишати ранок вільним для роботи з паперами і для внутрішніх зустрічей.

Це була брехня, до якої Пенні доводилося вдаватися дедалі частіше, бо О’Ніл уже геть не дотримувався розкладу. Зараз він рідко приходив до офісу раніше першої години.

— Прокляття, я просто дуже сподівалася...

— А в чому справа?

— В мене просто є деякі думки, які я б хотіла обговорити з ним. Щодо раптової любові Чарльза Колінґриджа до політичної літератури. І адреси на Прейд-стріт.

Запала пауза, тривожна, так ніби Пенні впустила слухавку.

— Я вам передзвоню,— сказала вона і перервала зв’язок.

Коли Пенні подзвонила О’Нілу, вона очікувала, що її тривога від дзвінка Меті переросте у вулкан паніки, але О’Ніл видався навдивовижу впевненим.

— У неї ж нічого нема, Пен,— наполягав він.— Тим паче, я чув, що у неї неприємності в газеті. Це не проблема.

— Але що їй відомо, Родже?

— А мені, бляха, звідки знати? Приймімо її — і довідаємося.

— Родже?

— Гадаєш, я вже не можу змусити своє старе тіло рухатися, Пен? Вона ж просто довбане дівчисько!

Пенні спробувала наполягти, що це нерозумно, йому варто бути обачним, та він повз вуха пропустив її застереження. Так само як він пропускав ранки, тож Меті запросили на зустріч з ним наступного дня по обіді.

Пенні кохала О’Ніла, і її почуття надто наблизили її до нього. Вона думала, що в нього стрес, що він забагато працює, страждає; вона не розуміла мозкопульверизуючого ефекту кокаїну. Після порошку О’Ніл робився гіперактивним аж до світання, був не в змозі заснути, аж поки каскад депресантів поволі не долав кокаїн і не вкидав його у забуття, з якого він рідко коли виринав до полудня, а іноді й пізніше. Тож Пенні дедалі більше ніяковіла, поки Меті сиділа, чекаючи на О’Ніла. Він пообіцяв, що прийде вчасно, та поки годинник на стіні безжально цокав, здатність Пенні вигадувати нові виправдання вичерпалася: її бентежила його бравада на публіці й докори сумління на самоті, його незрозуміла поведінка та ірраціональні вибухи. Пенні принесла Меті ще одну чашку кави.

— Давайте-но я подзвоню йому додому,— запропонувала вона.— Можливо, йому довелося повернутися. Може, щось забув чи недобре почувається...

Вона зайшла до його кабінету, щоб зробити дзвінок подалі від Меті. Сіла на ріг столу, взяла слухавку і постукала по цифрах. З деяким замішанням вона привітала Роджера по телефону, пошепки пояснюючи, що Меті чекає на нього вже більш ніж півгодини і... Поки вона слухала і Меті не бачила, її обличчя поволі зморщилося від занепокоєння. Пенні спробувала перебити О’Ніла, та без толку. Її губа затремтіла; вона сильно її закусила, але зрештою настала мить, коли вона вже не змогла стримуватися. Вона впустила слухавку й у сльозах вилетіла з кабінету повз Меті.

Першим інстинктивним порухом Меті було побігти за стражденною Пенні; другим — сильнішим — дізнатися, що ж так її засмутило. Слухавка досі бовталася біля столу, там, де її покинули. Вона піднесла її до вуха.

В голосі, що досі линув зі слухавки, було важко впізнати Роджера О’Ніла. Слова були незв’язні, нерозбірливі, вповільнені й затягнуті до такої міри, що нагадували мову ляльки, у якої майже сіли батарейки. Зітхання, стогони, довгі паузи, крапання сліз — божевільна музика людини в емоційній агонії, людини, яка просто розривається. Меті м’яко поклала слухавку на важелі.

Меті знайшла Пенні у вбиральні: та притискала до обличчя паперовий рушник. Меті лагідно торкнула її за плече. Пенні розвернулася у тривозі, ніби її ляснули, з очима мокрими й підпухлими.

— І скільки він уже так, Пенні?

— Я не можу нічого казати! — випалила та, її замішання поєдналося з нестерпним болем.

— Послухайте, Пенні, він явно у дуже поганому стані. Я нічого не друкуватиму, заради всього святого. Я думаю, йому потрібна допомога. А вам потрібні обійми.

Меті простягла руки, і Пенні впала у них, так ніби була найсамотнішою жінкою на планеті. Так і сиділа в обіймах Меті, поки не лишилося сліз. Коли вона достатньо відійшла, щоб іти, вони з Меті вийшли на прогулянку у Вікторія-Ґарденз неподалік, щоб освіжитися на вітрі, який віяв з Темзи, і поговорити так, аби їх ніхто не перебивав. Сили опиратися полишили Пенні. Вона тільки попросила від Меті запевнення, що нічого з того, що вона скаже, не буде надруковано, і коли Меті згодилася, слова зафонтанували. Пенні розповіла про те, як відставка прем’єр-міністра загнала О’Ніла у сум’яття, як він завжди був дещо «емоційно невиваженим», та ставав дедалі гіршим.

— Я думаю, відставка дійсно наблизила його до зриву.

— Але ж чому, Пенні? Певно ж, що вони не були настільки близькі.

— Йому подобалося вважати, ніби він у близьких стосунках з усією родиною Колінґриджів. Він завжди дбав, щоб місіс Колінґридж надсилали квіти й особливі фотографії, і робив невеликі послуги, коли міг. Він любив усе це.

Меті зітхнула, вдихнула холодне повітря: той самий вітер ніс її дідуся у його подорожі через море. Як би дідусь поставився до того, що вона робить? Вона почувала провину; знала, що зараз для Пенні вона не просто щирий друг, та хіба ж її дідусь не залишив позаду усіх своїх друзів, навіть родину, щоб вчинити, на його думку, правильно? І Меті, як і він, не може зупинятися.

— Роджер у біді, так? Ми обидві щойно його чули, Пенні. Щось таки дійсно зачепило Роджера, щось пожирає його зсередини.

— Я... я думаю, він так звинувачує себе через акції.

— Акції? Ви про акції «Реноксу»? — натиснула Меті, намагаючись приховати приплив тривоги.

— Чарлі Колінґридж попросив його відкрити абонентську скриньку, тому що хотів мати місце для приватної пошти. Ми з Роджером поїхали у Педингтон на таксі, й він відіслав мене все влаштувати. Я знала, що йому самому ніяково. Гадаю, він відчував, що там щось не так. А коли він усвідомив, для чого її використали і скільки халепи це спричинило, він просто почав розвалюватися.

— А чому Чарлі Колінґридж попросив Роджера відкрити скриньку, а не зробив цього сам?

— Гадки не маю. Просто дурна послуга, яку Родж згодився зробити йому. Може, Чарлі почувався винним через те, для чого він збирався її використати. Махінації з акціями.

Вони спиралися на парапет, дивилися на сіру мляву річку. Поруч з ними сіла чайка і зиркнула сердитими жовтими очима, сподіваючись, що їй кинуть їсти. Меті глянула на неї, і пташка залопотіла крильми та зникла, розчаровано покрикуючи.

— Я впевнена, що десь так і було,— провадила Пенні,— що Чарлі чогось соромився. Він використав нас. Одного дня Роджер просто влетів до офісу і сказав, що має невеличке завдання, що воно страшенно конфіденційне і мені треба про нього мовчати. Сидіти тихо, наче відсмоктую єпископу, сказав він. Ви знаєте Роджа. Вдає ірландського поета. Гадає, ніби вміє грати словами.

— Тож ви ніколи не бачили Чарлі Колінґриджа особисто?

— Ні. Я ніколи з ним не зустрічалася. Родж любить працювати з усіма важливими людьми сам-один.

— Та чи впевнені ви, що це був Чарлі Колінґридж?

— Атож, Родж так сказав. А хто ж іще то міг бути?

Порив листопадового вітру закрутив сухе осіннє листя навколо їхніх щиколоток, воно заметушилося, ніби ті пацюки, і Пенні здригнулася.

— О боже, це така жахлива каша!

— Пенні, розслабтеся! Все буде добре. Такі речі вирішуються самі.

Меті взяла Пенні під руку, й вони продовжили йти.

— Чому б вам не взяти кілька вихідних? Роджер зможе трохи прожити й без вас.

— Зможе? Хотіла б я подивитися.

— Він не може бути таким безпорадним. Знає, як запарювати чай і користуватися офісним комп’ютером, хіба ні?

— Він кавоман і друкує одним пальцем.

— Повільно, зате надійно.

— Ні, просто повільно.

Для Меті це мало значення. Хай хто вліз у той комп’ютерний файл, це був не експерт. О’Ніл не був експертом. Збіг не один в один, та має сенс. Стільки пальців показує на О’Ніла!

Вони повернулися на Сміт-сквер у тіні церкви.

— Знаєте, на цій площі досі використовують газове освітлення,— сказала Меті, вказуючи на орнаментований вуличний ліхтар у них над головами.

— Правда? — Пенні поглянула вгору — і струснула головою від подиву.— Знаєте, я щодня ходила цією площею і ніколи не помічала. У вас гостре око.

— Стараюся.

Вони були біля будівлі штабу. Пенні зітхнула, коли подумала про повернення в будівлю до всього того, що чекало на неї там. Вона стиснула руку Меті.

— Я кохаю його, знаєте. В цьому проблема.

— Кохання не повинне створювати проблем.

— І тут я подумала, яка ж ви мудра! — Пенні засміялася, її сила повернулася.— Дякую, що вислухали. Було добре просто поговорити.

— Дзвоніть. Будь-коли. І бережіть себе.

— Ви також.

Меті повільно пройшлася кілька ярдів назад, до палати громад, незважаючи на холодок, підігріта думками, підпалена нетерпінням, і з однією думкою, що палала яскравіше за всі інші. Чому в дідька Роджер О’Ніл підставив Чарльза і Генрі Колінґриджів?

Розділ тридцять четвертий

Кожен політик має свої принципи. Просто деякі принципи на такій рідкісній хвилі, що знадобився б телескоп у Джодрел-Бенк, щоб визначити їх.

Вівторок, 16 листопада —

середа, 17 листопада

Уркгарт оголосив про свій намір балотуватися на виборах на прес-конференції, зібраній у палаті громад, саме вчасно, щоб охопити ранні вечірні новини і перші видання наступного дня. Це було не якесь там збіговисько на тротуарі, а оголошення, підкріплене історичною атмосферою Вестмінстерського палацу з його шляхетними кам’яними коминками, темним дубовим оздобленням і нестаріючим авторитетом. Все було піднесено, стримано, майже скромно. Ніхто не звинувачував Семюела, Вултона і решту. Біля Уркгарта була Мортіма, і він підкреслив, що це було сімейне рішення. Він справляв враження людини, неохоче втягнутої у крісло влади, яка поставила свій обов’язок перед колегами і країною понад особисті інтереси. Атож, це був політичний театр за ретельно відрепетируваним сценарієм, та Уркгарт зіграв чудово.

Наступного дня, зранку в середу, Лендлес також зібрав прес-конференцію: ще трохи театру, та з цілком іншою атмосферою. Лендлес сидів у одній з розкішних приймалень готелю «Ріц» за довгим столом, уставленим мікрофонами, лицем до камер і питань фінансової преси. Поруч з ним, майже затулений його дебелим тілом, сидів Маркус Фробішер, голова «Юнайтед прес Груп», якого, хоча він теж був промисловим магнатом, тут явно відкинули на другорядну роль. З одного боку великого відеоекрана програвалися найкращі рекламні матеріали «Кронікла», перемішані з кадрами того, як Лендлеса вітають працівники, як він тягне важелі, щоб запустити друкарські преси, і як він загалом керує своєю імперією у теплій і людяній манері. І цей чоловік власного персоною сидів тут, усміхаючись на камери.

— Доброго ранку, леді та джентльмени.

Лендлес закликав юрбу до порядку далеко не тим кокні, до якого він вдавався у приватних розмовах.

— Дякую вам, що прийшли, незважаючи на те, що вас не попередили заздалегідь. Ми запросили вас сюди, щоб розповісти про один з найзахопливіших кроків уперед, які здійснила британська індустрія зв’язку з часів, коли Джуліус Ройтер заснував свою першу телеграфну службу в Лондоні понад сто років тому.

Він підсунув ближче один з мікрофонів, щоб виграти хвильку й дати своїм словам подіяти.

— Сьогодні ми хотіли би зробити історичну заяву. Ми вирішили створити найбільшу групу газет у Сполученому Королівстві, яка забезпечить платформу для того, щоб знову перетворити нашу країну на світового лідера інформаційних послуг.

Він усміхнувся до присутніх, потім до Фробішера.

— Група «Кронікл ньюзпейперз» зробила пропозицію придбати повний акціонерний капітал «Юнайтед ньюзпейперз груп» за ціною в одну цілу і чотири десятих мільярда фунтів. Це на сорок відсотків більше за теперішню ринкову ціну. І я радий сказати, що рада директорів «Юнайтед ньюзпейперз груп» одностайно прийняла пропозицію.

Більше посмішок. Фробішер також посміхався, та Лендлес своїм магнетизмом і своєю статурою відтягував усю увагу, лишаючи інших борсатися в тіні.

— Ми також узгодили умови майбутнього управління об’єднаною групою. Я стану головою і директором нової компанії, а мій добрий друг і колишній конкурент, а тепер уже колега...— він простягнув здоровенну лапу до плеча Фробішера, зупинившись лише біля самої його шиї,— буде президентом.

Кілька мудрих голів у кімнаті кивали з розумінням. Вони знали Лендлеса, не мали й сумніву, що він одноосібно стане на чолі нового підприємства. Фробішера так високо турнули, що від нього можна було розгледіти саму лише сраку. Він сидів, нап’явши машкару задоволення.

— Це величезний крок для британської газетної індустрії і для всієї країни загалом. Об’єднане підприємство контролюватиме більше національних і головних регіональних видань, ніж будь-яка видавнича група. Злиття наших міжнародних філіалів зробить нас третьою серед найбільших видавничих груп на світі. Це стане плацдармом для нашої амбіційної програми стати найбільшою видавничою групою на планеті. І заснованою просто тут, у Британії.

Він засяяв посмішкою, його величезне обличчя вищирилося хижим усміхом.

— Хіба то не захопливо! — заявив він, повертаючись до свого східно-лондонського акценту, а камери замиготіли, ніби за його командою.

Він дав їм кілька хвилин, поки знову не взявся за віжки.

— А тепер, я знаю, вас розривають питання — тож почнімо!

Кімнатою пролетів захоплений гомін, і ліс рук вистрілив угору, щоб привернути увагу Лендлеса.

— Гадаю, щоб бути справедливим, я маю вислухати перше питання від когось, хто не працюватиме на нашу групу,— пожартував Лендлес.— Чи зможемо ми знайти когось такого невезучого, хто б пасував під цей опис?

Він театрально прикрив очі від яскравого світла й обвів поглядом збори у пошуках годящої жертви, а всі засміялися з його розв’язності.

— Містере Лендлес,— вигукнув бізнес-редактор «Сандей таймз».— В останні роки уряд дав чітко зрозуміти, що, на його думку, британські газети вже й так сконцентровані у надто малій кількості рук. Уряд дав зрозуміти, що використає свої засоби щодо контролю монополій і злиття для уникнення подальших укрупнень. Яким чином ви очікуєте отримати необхідне схвалення уряду?

Багато голів у кімнаті закивали на згоду. Гарне питання. Здалося, ніби Лендлес теж погодився.

— Чудове зауваження,— сказав він, широко розводячи руки, мов хотів пригорнути питання до грудей і повільно задушити до смерті.— Ви праві, звісно, уряду доведеться приймати рішення. Газети є частиною світової інформаційної індустрії. А вона росте і змінюється щодня. Вам усім це відомо. П’ять років тому ви всі працювали на Фліт-стріт, на старих друкарських машинках і пресах, які варто було б викинути на брухт, ще коли капітулював цісар. Сьогодні індустрія модернізована, вона децентралізована, комп’ютеризована.

— Шкода! — вигукнув якийсь голос, і кімната вибухнула ностальгійним сміхом за днями довгих рідких ланчів[41] у винному барі «Ель Віно» і тривалих страйків друкарів, які давали їм тижні, а іноді й місяці відпустки — час, коли вони могли писати книжки чи будувати човни і мріяти мрії, при цьому зберігаючи повну зарплатню.

— Ви знаєте, це мало змінитися. І нам треба продовжувати зміни, ми не можемо стояти на місці. Нам слід визнати конкуренцію не лише одне від одного, а й від супутникового телебачення, місцевого радіо, ранкових телепрограм тощо. Більше людей вимагатимуть інформації двадцять чотири години на добу, з усіх кінців світу. Вони не купуватимуть газет, які виходять за кілька годин після того, як новини вже з’явилися і вкрилися брудним друкарським чорнилом. Якщо ми хочемо вижити, нам треба рухатися від парафіяльних газет до постачальників інформації на міжнародній основі. І для того нам потрібна сила.

Він так потужно знизав плечима, що впали вони, як лавина.

— Тож уряду треба вирішувати. Чи він розігрує страуса, ховаючи голову в пісок, поки британська газетна індустрія лускає, як британська автомобільна промисловість, яка вже десять років мертва, поки американці, японці, ба навіть австралійці домінують? Чи буде він далекоглядним і підтримає найкраще з британського? Просте твердження. Ми схилимося й занепадемо? Чи захопимо решту світу й переможемо?

Численні спалахи привітали його, коли він сів назад у крісло, а журналісти-стенографісти люто шкрябали, щоб не відставати. Чоловік, що ставив питання, звернувся до свого сусіди:

— Що ти думаєш? Чи старому мерзотнику це зійде з рук?

— Промислова логіка непереборна, це вже точно, і є щось більш ніж чарівливе у хлопчині з робочого класу, який робить кар’єру, ти так не вважаєш? Та якщо я знаю нашого Бена, він не покладатиметься тільки на переконливу логіку і пристрасть. Він з тих хлопців, що вже підготували ґрунт, кожен його дюйм, навіть тріщини. Гадаю, ми скоро побачимо, скільки політиків винні йому послуги.

Схоже було, що все воїнство політиків винне Лендлесу. Оскільки завтра завершувалося висування кандидатів, а перше голосування заплановане було всього за тиждень, здавалося, ніхто особливо не хотів мірятися з Лендлесом силами і ризикувати, борючись із об’єднаною могуттю «Кронікла» і «Юнайтед груп». Його ідею швиденько схвалили, і за кілька годин йому на підтримку зібрався цілий табун кандидатів, які не хотіли пасти задніх. А що, Лендлес не лише освічений, а й глибоко патріотичний. Знову ж таки, здавалося, Лендлес відкрив спосіб полоскотати примхи політика. До вечірнього чаю він вже міг відкинутися зі своєю звичною чашкою «Боврілу»[42] і з приємністю ляснути своїми червоними підтяжками.

Звісно, не всіх вдалося взяти. «Індепендент» не змогли встояти перед спокусою пустити шпильку:

Оголошення Лендлеса вибухнуло посеред виборчих перегонів, ніби граната,— що, імовірно, й було його наміром. З часів скандалу з Проф’юмо[43] стільки політиків не застукували за спусканням штанів. Бути спійманим у такому положенні для політика — це не лише неблагородно, а й небезпечно.

Не всі кандидати приєдналися до табуна. Семюел був обачний, ухильний — він мав надто багато ножових поранень у спині, щоб іще раз вистромлювати голову над парапетом. Він сказав, що хоче проконсультуватися з працівниками обох груп, перш ніж виносити рішення, і ще до того як Лендлесів «Бовріл» захолов, представники профспілок уже засуджували план злиття. Вони відзначали, що не було гарантій зайнятості й вони не забули і не пробачили безтактного зауваження Лендлеса, що йому довелося звільнити десять тисяч людей заради кожного мільйона, що він заробив. Бачачи таку опозицію від профспілок, Семюел збагнув, що для нього було б абсурдно зараз підтримати угоду, тож вирішив просто промовчати.

Уркгарт також вирізнився з натовпу. За годину після оголошення він вже стояв перед камерами, даючи ретельно відшліфований аналіз глобального інформаційного ринку і його імовірних трендів. Його технічна ерудиція значно затьмарила ерудицію його конкурентів, хоча він і був обачним.

— Хоча я й маю найвищу повагу до Бенджаміна Лендлеса, гадаю, було б неправильно з мого боку робити поквапних висновків, поки я ще не мав нагоди обдумати всі деталі. Я вважаю, що політики мають бути обачні; коли ми намагаємося купити підтримку редакційних колонок, це надає політиці поганої слави. Тож, щоб уникнути можливих хибних тлумачень, я не оголошуватиму власних поглядів, допоки не скінчиться лідерська гонка. Звісно, на той час,— скромно додав він,— до них і так уже може не лишитися ніякого інтересу.

«Якби ж тільки всі його колеги змогли зайняти таку гідну і принципову позицію, як головний організатор,— прокоментували в „Індепенденті“, виливаючи на нього зливу похвали.— Уркгарт встановлює належний для державного діяча тон у своїй кампанії, що вирізняє його зі зграї. Це ніяк не зашкодить його шансам».

Інші редакційні статті вторили цим міркуванням, не в останню чергу і «Кронікл»:

Ми заохотили Френсиса Уркгарта балотуватися через повагу до його незалежного розуму і прямоти. Нам було радісно, коли він прийняв виклик, і ми досі переконані, що наша рекомендація була правильна. Його відмова поспішати з судженнями про злиття груп «Кронікл» і «Юнайтед» є саме тим, чого ми й очікували.

Ми досі сподіваємося, що після належного обміркування він від щирого серця підтримає плани злиття, та наша думка про Уркгарта заснована на чомусь значно більшому, ніж комерційний інтерес. Він — єдиний кандидат, який поки що встиг продемонструвати, що має життєво необхідну рису, відсутню у багатьох,— лідерські якості.

З усіх коридорів Вестмінстеру можна було почути розчароване гахкання дверима, бо амбіційні політики збагнули, що Уркгарт знову переграв їх. Номер у пентгаузі з краєвидом на Гайд-парк надавав іншу перспективу. Лендлес дивився понад вершинами дерев і сподівався, що світ скоро стане його.

— За тебе, Френкі, друзяко,— пробурмотів він у свою склянку.— За нас.

Розділ тридцять п’ятий

Для декого це кінець мотузки. Для інших це лише початок.

Четвер, 18 листопада

Коли висування кандидатів закінчилося опівдні в четвер, єдиною несподіванкою стало відкликання Пітера Берстеда в останню мить. Він був першим, хто оголосив про свій намір балотуватися, та вже завершив свій забіг.

— Я зробив те, що поставив собі, тобто запустив правильний перебіг виборів,— оголосив він енергійно.— Я знаю, що не маю шансів на виграш, тож нехай борються інші. Я допомагатиму витягувати тіла з арени.

Він хотів сказати, що «допомагатиме перев’язувати рани», але вже не вперше його любов до гострих висловлювань перемогла над його поміркованістю. Він негайно приєднався до «Дейлі експресу», щоб писати особисті й нескромні біографії кандидатів протягом того періоду.

Тож зараз лишилося дев’ятеро, безпрецедентно велика кількість, та вважалося, що лише п’ять з них мали серйозні шанси — Семюел, Вултон, Ерл, Маккензі та Уркгарт. Із завершеним списком учасників битви, опитувачі громадської думки подвоїли свої зусилля зв’язатися з урядовцями і винюхати, в якому напрямку біжить течія.

Пол Маккензі мав намір показати, який у нього гострий меч. Міністр охорони здоров’я був людиною розчарованою. Він стояв на чолі охорони здоров’я вже понад п’ять років і сподівався, так само палко, як і Уркгарт, на перестановки опісля виборів. Довгі роки на чолі несприйнятливої бюрократії залишили його з відчуттям недооціненості. За кілька років до того його розглядали як одну з нових зірок партії, людину, яка вміє поєднувати жорсткий інтелект з глибоким почуттям турботи. Багато хто передбачав, що він не зупиниться. Та охорона здоров’я на перевірку виявилася бюрократичним звіром, якого йому було не до снаги зламати, не те щоб видресирувати, а його зустрічі з пікетами медсестер і працівників швидкої добряче пошарпали його імідж. Відкладення плану розширення лікарень стало останньою краплею. Його це пригнітило, він побалакав з дружиною про те, щоб покинути політику на наступних виборах, тож вітав падіння Колінґриджа, подібно до потопельника, якого раптом виносить на суходіл.

Він увійшов у останні п’ять днів до голосування, сповнений ентузіазму й енергії, з палким бажанням отримати негайний вплив, готовий вистромити голову понад натовпом. Він попросив своїх працівників знайти слушну нагоду для фотографії, привід відродити його заплямований імідж — але ніяких, бляха, лікарень, наказав він. Його і так кусали за пальці аж надто часто. Свої перші три роки у міністерстві він провів, сумлінно відвідуючи лікарні й намагаючись дізнатися про догляд за хворими, лише щоб в погані дні його зустрічали пікети медсестер, які скаржилися на «рабські зарплати», а в найгірші дні — жорсткі демонстрації службового персоналу, який протестував проти «лютих урізань». Його прозвали «Доктор Чик», а профспілки ще й малювали непристойні картинки на своїх банерах. Навіть профспілки лікарів немов дотримувалися думки, що бюджет на охорону здоров’я мають ухвалювати за рівнем галасу, радше ніж за потребою. Подеколи, та лише на самоті, це доводило Маккензі до сліз зневіри.

Йому майже ніколи не вдавалося побачити пацієнтів. Навіть коли він намагався прослизнути в лікарню з чорного ходу, демонстранти наче завжди точно знали наперед, де він буде, готові кидати у нього образи, щойно прибували знімальні групи. Публічне побиття янголом милосердя не сприяло його іміджу чи самооцінці. Тож Маккензі просто перестав відвідувати лікарні. Радше ніж проходити коридором образ, він вийшов з гри і тримався інших місць. Це був інстинкт самозбереження.

Тож його план був таким самим простим, як і безпечним. Замість лікарні («Було б абсолютно неправильно використовувати хворих пацієнтів для моїх політичних цілей») його офіс організував для нього візит до «Г’юманіфіт лабораторіз», до їхньої штаб-квартири відразу біля траси М4. «Г’юманіфіт» виготовляв широкий асортимент обладнання для людей з обмеженнями і щойно розробив революційне інвалідне крісло, кероване голосовими командами. Навіть не здатні рухати кінцівками паралітики могли використовувати його. Поєднання нових британських технологій і посиленої турботи про інвалідів було саме тим, чого шукав Маккензі, тому за кілька годин після завершення висування кандидатів машина міністра вже мчала автострадою у пошуках спасіння.

Маккензі був обережний. Він не сприймав успішний візит як належне. Фабрики — це, звісно, добре, але запальний електорат у тисячу разів привабливіший для камер. Маккензі надто багато разів потрапляв у засідку, тож був обачним і хотів переконатися, що його офіс проінформував медіа всього за три години до його приїзду — вчасно, щоб підняти знімальні групи, але не дуже, щоб вивести й активувати підкуплених мітингарів. Наближаючись до будівлі «Г’юманіфіт», він вмостився у шкіряному кріслі, відрепетирував усмішку і привітав себе зі своєю обачністю. Все мало спрацювати дуже добре.

На жаль для Маккензі, його персонал був аж надто працьовитий. Урядам постійно треба знати, де перебувають їхні міністри; як і всі парламентарі, вони мають бути доступні на всі можливі непередбачені випадки чи в разі раптового голосування у палаті громад. Тож минулої п’ятниці, чітко слідуючи незмінним інструкціям, секретар-референт Маккензі надіслала повний список його запланованих справ до офісу координаційного органу уряду, знаного також як головний організатор.

Проїжджаючи останні кілька ярдів місцевим шосе до зеленої території фабрики, Маккензі причесав волосся і підготувався. Міністерська машина проїхала уздовж стіни з червоної цегли, яка огороджувала територію, і коли міністр на задньому сидінні переконався, що його краватка рівна, в’їхала у ворота.

Тільки-но вони заїхали, як водій вдарив по гальмах, аж Маккензі кинуло на переднє сидіння, розсипаючи папери по підлозі й руйнуючи його ретельну підготовку. Не встиг він вилаяти водія, вимагаючи пояснень, як причина проблеми зімкнулася і закружляла навколо нього. Це було видиво за межами його найгірших кошмарів.

Крихітна парковка перед приймальнею фабрики була забита вируючою юрбою протестувальників, одягнених в уніформи медпрацівників, вони сипали образами, а кожне лихе слово і дію записували три телевізійні камери, яких відповідально викликав прес-аташе Маккензі й поставив на ідеальну оглядову позицію на даху адміністративної будівлі. Тільки-но службова машина заїхала у ворота, як натовп нахлинув зусібіч, б’ючи по кузову і стукаючи по даху плакатами. За кілька секунд не стало антени, двірники на вітровому склі відірвалися. Водієві стало розуму натиснути аварійну кнопку, наявну в усіх міністерських машинах, яка автоматично зачиняла вікна й замикала двері, та перед тим хтось таки спромігся плюнути прямісінько в обличчя Маккензі. Кулаки і викривлені обличчя тислися до скла, погрожуючи насиллям; машина хиталася, а натовп навалювався на неї, стискав її, душачи Маккензі, аж він не бачив уже ні неба, ні дерев, ні допомоги — нічого, крім ненависті в безпосередній близькості.

— Поїхали! Поїхали! — заволав він, та водій безпорадно здійняв руки.

Натовп оточив машину, блокуючи будь-яку надію на відступ.

— Поїхали! — продовжував кричати Маккензі, охоплений клаустрофобією, та все даремно.

Маккензі несвідомо, інстинктивно, у розпачі й безумстві, нахилився і схопив важіль автоматичної коробки передач, смикнувши його на задній хід. Машина сіпнулась і просунулася назад заледве на фут, коли нога водія вдарила по гальмах — та вже запізно. Вона в’їхала у натовп. Звалила інвалідне крісло, збила жінку в сестринській уніформі. Здавалося, жінці страшенно боляче.

Натовп розділився, і, хапаючись за цю нагоду, водій дав задній хід через ворота, на дорогу, виконав ефектний розворот, щоб повернути ніс машини і здійснити стрімку втечу. Автівка чкурнула, лишаючи великі гумові шрами на поверхні дороги.

Політична кар’єра Маккензі лишилася на дорозі біля потворних слідів палених шин. Неважливо, що крісло було порожнє, чи що жінку не так уже й сильно зачепило, чи що вона навіть не була медсестрою, а постійним керівником профспілки і мала набиту руку в перетворенні пікетної драми на кризу, варту уваги преси. Ніхто не потурбувався поцікавитися, та й навіщо? У них уже була історія. Течія повернулася проти потопельника і вкотре змела бідолашного Маккензі в море.

Розділ тридцять шостий

Хтось колись сказав, що політичні кар’єри зрештою обвалюються. Саме тому політики мають лицьовий і зворотний бік. Так їх легше складувати.

П’ятниця, 19 листопада

Для Меті це був складний тиждень. Темпи активності у виборчій гонці різко стрибнули, та вона досі товкла воду, почуваючись позаду всіх подій. З її небагатьох співбесід нічого не вийшло. Їй стало ясно, що її бойкотували всі газети Лендлесової імперії, яка дедалі розросталася, а ті конкуренти, що лишилися, здавалося, не надто прагнули протистояти йому. Розійшовся поголос: вона «важка». А в п’ятницю зранку піднялася ставка по іпотеці.

Та найгіршим з усього цього було її розчарування в собі. Зібравши ще більше шматочків головоломки, вона досі ніяк не могла розгледіти у них візерунок. Здавалося, нічого не пасує. Це лишило у скронях тупий пульсуючий біль, що не минав днями, тож вона витягнула з шафи спортивний одяг і вийшла на пробіжку засипаними листям доріжками і стежками Голанд-парку, сподіваючись, що ця така необхідна фізична вправа розвантажить тіло і розум. Натомість вправа лише додала болю: тепер пекло в легенях і ногах. У Меті закінчувались ідеї, витримка і час. До першого голосування лишалося всього чотири дні, а все, чим вона займається,— це розлякує білок.

У згасаючому вечірньому світлі вона бігла розкидистою алеєю з каштанами, що бовваніли над нею велично і безлисто; по Лайм-трі-воку, де у світлі дня горобці йшли до рук, ніби домашні улюбленці; повз червону цеглу руїн старого Голанд-гаузу, спаленого дотла півсторіччя тому й оповитого спогадами про минулу славу. В часи, коли Лондон ще не переріс у ненажерливе урбаністичне скопище, Голанд-гауз був заміською садибою Чарльза Джеймса Фокса, легендарного радикала вісімнадцятого сторіччя, який провів усе життя, вишукуючи причини революції й плануючи повалення прем’єр-міністра. Марно. Та хто ж цього разу спромігся на те, у чому він провалився?

Меті ще раз пройшлася по всьому, що знала: по полю битви, на якому впав Колінґридж, по виборчій кампанії, по витоках, скандалах і людях, яких затягнуло в трясовину,— а це не лише Колінґридж та його брат Чарльз, а й Вільямс, О’Ніл, Берстед, Маккензі, сер Джаспер Ґренджер і, звісно ж, Лендлес. Це все. Все, що вона має. Тож куди їй звідси рухатися? Підіймаючись по схилу до найвищої точки лісистого парку, вгрузаючи у м’яку землю, вона жонглювала різними варіантами, сподіваючись, що, може, щось і випаде.

«Колінґридж не дає інтерв’ю. Вільямс говоритиме лише через свій прес-офіс. О’Ніл, здається, неспроможний відповідати на питання, а Лендлес не спиниться заради мене й на пішохідному переході. Що лишає...» Вона раптово зупинилася, розсипаючи мертве листя. «Ха, вас, містере Кендрик».

Вона знову побігла, і ноги полегшали, коли вона подолала верхівку пагорба і понеслася донизу довгим схилом, який вів до її дому. Їй покращало. В неї відкрилося друге дихання.

Субота, 20 листопада

Тихо вилізши з ліжка, щоб не потурбувати дружину, Гарольд Ерл, прямуючи в душ, відчув задоволення своєю тижневою роботою. Його охрестили одним з п’яти «найімовірніших» кандидатів, у нього на очах перестав котитися потяг Семюела, а потяг Маккензі зійшов з рейок. Звісно, була ще вистава головного організатора, та Ерл не вірив, що Уркгарт спроможеться на успіх: у нього не було старшого кабінетного досвіду управління великим державним департаментом, а в кінцевому підсумку, рахується саме досвід. Особливо такий досвід, як у Ерла.

Він почав свій підйом багато років тому як особистий парламентський секретар Меті Тетчер, з посту без жодного формального впливу, та близьке перебування до вічного вогню вкидало всіх у трепет. Його сходження до Кабінету було стрімким, і він утримував кілька важливих портфелів, включаючи відповідальність за серйозні урядові шкільні реформи як міністр освіти — це вже останні два роки, за Колінґриджа. На відміну від деяких попередників, йому вдалося знайти порозуміння з вчителями, хоча й були такі, що звинувачували його у неспроможності виносити справді жорсткі рішення, називаючи його примирителем.

Та хіба партії у її теперішньому стані не потрібно трохи примирення? Внутрішня боротьба навколо Колінґриджа лишила шрами, а дедалі більша гострота кампанії вибору його наступника не робила нічого, як тільки втирала сіль у рани. Особливо підливав олії у вогонь Вултон, намагаючись реанімувати свій колишній «суворий північний» політичний стиль; та називати заступ сраною лопатою — тільки гірше суперечити традиційному духу в партії. Прийшов час Ерла, прийшов час.

Сьогоднішній день, субота, стане великим днем, прихильники партії на мітингу в його окрузі махатимуть прапорами, яскраво оздоблена зала переповнена буде прибічниками, яких він може назвати на ім’я — звісно, що перед камерами. І він оголосить масштабну політичну ініціативу. Вони зі службовцями працювали над нею певний час, ще трохи зусиль — й вони її закінчать. Уряд вже й так запропонував випускникам, які не знайшли роботи, гарантоване місце на підготовчих курсах, але тепер у них буде можливість пройти ці курси в іншій країні Спільного ринку[44], отримуючи практичні навички, а також вивчити мову.

Ерл був певен, що промову сприймуть гарно. Промову, що ряхтітиме новими горизонтами, можливостями для молоді, яскравішим майбутнім та іншими банальностями, які він міг втиснути у кожен її дюйм.

І coup de grace[45]. Він так назве це, використає французьку, цілком відповідно. Він змусить бюрократів у Брюселі за все заплатити. Він вже передчував бурхливі оплески, які хлинуть на нього, підхоплять і понесуть його аж на Даунінг-стріт.

Коли він прибув, на в’їзді до Ессексу на нього вже чекав великий натовп з аплодисментами. Люди розмахували маленькими Юніон-Джеками і старими виборчими плакатами, які проголошували його «Графом Ессекським»[46]: їх винесли, щоб надати події атмосферу виборчої гонки. Був навіть духовий оркестр, який вдарив, тільки-но Ерл зайшов у двері зали, тиснучи людям руки праворуч і ліворуч. Місцевий мер вивів його на низький дерев’яний поміст, поки оператори й освітлювачі маневрували у пошуках найкращого кута. Ерл зійшов сходами, поцілував дружину, оглянув натовп, прикрив очі від світла, помахав на оплески, а тим часом мер оголосив, що це «людина, яку непотрібно представляти, тільки не вам — а скоро вже й нікому в країні!» В той момент Гарольд Ерл почувався на вершині найбільшого особистого тріумфу свого життя.

І саме в цей момент він уздрів декого. Той стояв у першому ряді, затиснутий між іншими натхненними прихильниками, махав рукою й аплодував з усіма. Саймон. Єдина людина на світі, якої він сподівався більше ніколи не бачити і не чути.

Одного разу вони зустрілися у залізничному вагоні пізно вночі, коли Ерл повертався з мітингу на північному заході. Вони були самі, Ерл п’яний, а Саймон дуже і дуже дружній. І гарний. Апелював до того боку Ерла, про який він намагався забути ще з університету. Поки поїзд гуркотів крізь ніч, вони з Саймоном увійшли до світу, відрізаного від яскравого світла і відповідальності, про яку вони геть забули. Ерл зрозумів, що вчиняє дії, які ще кілька років тому підлягали тюремному ув’язненню й досі вважалися легальними лише між дорослими, за взаємною згодою, приватно, точно не у вагоні британської залізниці за двадцять хвилин від Бірмінгему.

Ерл вийшов похитуючись у Юстені, втиснув дві двадцятки в руку Саймону і провів ніч у своєму клубі. Він не міг витримати повернення додому.

Він не бачив Саймона наступні шість місяців, поки, як грім серед ясного неба, той не з’явився у центральному фойє будівлі парламенту, питаючи офіцерів поліції, чи можна побачитися з Ерлом. Поки міністр у паніці приїхав, молодик наробив публічного ґвалту, пояснивши, що упізнав Ерла з недавньої політичної передачі партії, і в дуже м’якій манері попросивши грошей. Ерл компенсував йому деякі «витрати» на поїздку до Лондона і побажав успіхів.

Саймон знову з’явився за кілька тижнів, і Ерл знав, що спочинку йому не буде. Звелів Саймону почекати. Потім знайшов прихисток у кутку зали, провів десять хвилин, оглядаючи місце, яке полюбив, знаючи, що молодик за дверима загрожує всьому, що він цінує в житті. Не знайшовши для себе жодної відповіді, він подибав до офісу головного організатора і вилив усе. В центральному фойє сидить юнак, який шантажує його за короткий і безглуздий зв’язок, який був між ними багато місяців тому. Це все.

«Трохи рейваху,— мовив Уркгарт — і тут-таки вибачився за недоречну метафору.— Але не хвилюйтеся, Гарольде, під час відходу з Дюнкерку траплялися й гірші речі, не кажучи вже про Верхню залу засідань. Просто вкажіть мені на те мале гівно».

Уркгарт був такий самий надійний, як і його слово,— дійсно, бляха, неперевершений. Він представився хлопцеві й запевнив його, що як той не залишить приміщення за п’ять хвилин, викличуть поліцію і його арештують за шантаж.

«І не думайте, що ви перший,— запевнив його Уркгарт.— Таке стається напрочуд часто. Просто у таких брудних випадках арешт і подальший суд проводяться з украй мізерним розголосом. Ніхто й не почує, кого ви намагалися шантажувати, і зовсім небагато людей дізнається, на скільки років вас ув’язнили. Мабуть, лише ваша бідолашна мати».

Без подальшого спонукання молодик дійшов висновку, що він припустився страшенної помилки і має зникнути з будівлі й життя Гарольда Ерла якнайшвидше, та Уркгарт ужив запобіжних заходів і записав дані з Саймонових водійських прав, про всяк випадок, якщо той продовжить створювати неприємності.

А зараз Саймон повернувся, сидів у кріслі в першому ряді, готовий висувати невідомі претензії, і Ерлова бурхлива уява запалювалася дедалі гірше. Промова вийшла вимучена, і це розчарувало його прибічників. У ній був зміст, надрукований великим шрифтом на маленьких сторінках паперу з переробленої макулатури, але вогонь пропав. Ерл продерся крізь сухі слова, написані його службовцями, піт крапав йому з носа навіть у холодний листопадовий день, його розум витав деінде, поки він зачитував рядки. Коли він закінчив, прихильники досі завзято плескали й гукали, та це не допомогло. Меру довелося мало не тягнути Ерла в залу, щоб вдовольнити вимогу натовпу: ще раз потиснути руку й особисто побажати успіху їхньому любому синочку. Поки люди вітали його і ляскали по спині, його притягли ще ближче до Саймонових юних, проникливих, всезнаючих очей. Усе було так, ніби Ерла тягнули до воріт пекла. Та Саймон не розіграв сцени, не зробив нічого, лише потиснув його вологу руку й посміхнувся, нервово граючись медальйоном, що хвалькувато висів у нього на шиї. Потім він пішов, просто ще одне обличчя в натовпі.

Коли Ерл повернувся додому, на холодній вулиці його чекали двоє чоловіків.

— Доброго вечора, містере Ерл, місіс Ерл. Симондс і Пітере із «Мірора». Цікаве було у вас зібрання. У нас є копія промови для преси, та нам потрібно ще трохи барв для наших читачів. Наприклад, як відреагувала публіка. Маєте що сказати про свою аудиторію, містере Ерл?

Ерл пірнув у дім, не кинувши і слова, потягнувши за собою дружину і грюкнувши по собі дверима. Крізь фіранку на вікні він дивився, як репортери знизали плечима і повернулися до машини-універсалу, припаркованої з іншого боку вулиці. Дістали книжку і термос і засіли на довгу ніч.

Розділ тридцять сьомий

Природа амбіцій у тому, що вони вимагають втрат.

Неділя, 21 листопада

Наступного ранку, коли Ерл на світанку визирнув у вікно, кореспонденти досі були там. Один спав, куняючи під насунутим на очі трілбі[47], другий гортав недільні газети. Ті мало були схожі на випуски минулого тижня. Виборча кампанія, яка зайшла була у глухий кут, зараз, разом зі вступом у гонку Уркгарта і катастрофою Маккензі, повернулася до життя.

Ба більше, опитувачам громадської думки вдалося послабити опір парламентарів. «Рахунок рівний!» — повідомляв «Обзервер», оголошуючи, що шістдесят відсотків партійців, яких вдалося вмовити озвучити свою думку, зараз рівномірно розподілилися між трьома головними кандидатами — Семюелом, Ерлом і Вултоном, а Уркгарт іде впритул позаду. Маккензі зник без сліду, як і маленький відрив, який до того був у Семюела.

Новини не принесли Ерлу жодної радості. Він провів безсонну ніч, міряючи кроками кімнату і парируючи питання своєї дружини, яка виявляла дедалі більше стурбованості. Він намагався віднайти спокій, та перед його внутрішнім зором стояло Саймонове обличчя. Присутність двох журналістів продовжувала мучити його. Скільки їм відомо? Чому вони сидять у нього на ґанку? Коли у листопадовому небі почали ширитися перші сірі й холодні промінчики світанку, Ерл почувався вичавленим. Більше не міг опиратися. Мусив дізнатися.

Пітере розштовхав Симондса, коли неголений Ерл, замотаний у шовковий халат, з’явився з вхідних дверей будинку і посунув до них.

— Завжди діє бездоганно,— сказав Пітере.— Як сир на мишу. Побачимо, що він має сказати, Альфе, увімкни той довбаний диктофон.

— Доброго ранку, містере Ерл,— вигукнув Пітере, коли Ерл наблизився.— Не стійте на холоді, сідайте до нас. Бажаєте чашечку кави?

— Чого вам треба? Чому ви за мною шпигуєте? — вимогливо запитав Ерл, ігноруючи пропозицію.

— Шпигуємо, містере Ерл? Не будьте смішним, нам просто треба трошки барв. Ви — головний кандидат на пост прем’єр-міністра. Вже бачили газети? Там всюди ви. Люди не можуть не цікавитися вами — вашими хобі, чим ви займаєтеся. Хто ваші друзі.

— Мені нема чого сказати!

— Тоді, може, дозволите взяти інтерв’ю у вашої дружини? — запитав Симондс.

— До чого ви хилите? — гримнув Ерл високим спотвореним голосом.

— Боже правий, зовсім ні до чого, сер. До речі, ви вже бачили світлини з вашого вчорашнього зібрання? Дуже гарні, справді чіткі. Думаємо використати якусь завтра на першій шпальті. Ось, погляньте.

Рука висунула з вікна велику глянцеву фотографію й помахала нею біля Ерлового носа. Ерл схопив її, потім задихнувся. На ній він, дивився просто у вічі усміхненого, манірного Саймона потискаючи йому руку. Деталі були неймовірно чіткі. Виглядало майже так, ніби якась прихована рука додала сліди підводки навколо великих Саймонових очей, а його повні нетерплячі губи потемнішали, стали більш виразними. Пальці, що гралися медальйоном на шиї, були ідеально наманікюрені.

— Добре знаєте цього джентльмена, атож, сер? — запитав Симондс.

— Один з ваших близьких прихильників, чи не так? І як же конкретно він вас підтримує, містере Ерл? — долучився Пітере.

Ерлова рука тремтіла. Він закинув фотографію назад крізь вікно машини.

— Що ви намагаєтеся зробити? Я все заперечую. Я повідомлю вашого редактора про переслідування!

— Редактора, сер? Але ж, їй-богу, це ж він нас і прислав.

Розділ тридцять восьмий

Викликатися добровольцем повести армію — це дуже добре, та річ у тім, що ворог цілиться в тебе першого. Краще бути на кілька кроків позаду, дати собі час обрати шлях поміж горами тіл.

Понеділок, 22 листопада

У членському фойє, яке є головним входом до палати, висяться великі бронзові фігури Черчилля, Аттлі та Ллойда Джорджа. Носаки тих статуй блищать від пальців парламентарів, які, сподіваючись отримати їхню велич, потирають їх. У фойє є двоє дверей з цільного дуба, які захищають палату і в які стукає Чорний жезл[48], щоб скликати парламентарів на Церемонію відкриття парламенту. Двері вставлені у побиту кам’яну арку, яка досі носить на собі шрами від бомбардування 1941 року, коли давня ще, оригінальна палата була зруйнована. Коли палату відбудували, Черчилль попросив, щоб побиту й обпалену арку зберегли. «Як нагадування».

А ще фойє — це місце, де парламентарі збирають повідомлення.

— Здрастуйте, містере Кендрик.

Він відірвав погляд від різноманітних папірців і побачив біля себе Меті. Він усміхнувся.

— Ви...

— Меті Сторін.

— А, так, звісно,— його очі пробіглися залою, перш ніж повернулися до її обличчя.— І що ж я можу для вас зробити, Меті?

— Я б хотіла поставити вам кілька питань, якщо можна.

— Залюбки. Але, боюся, не зараз,— сказав він, зиркнувши на годинник.— Як щодо чаю? У мене? Четверта тридцять? Тоді я матиму вдосталь часу для вас.

Кендрик був рядовим членом від опозиції, і його офіс був маленькою кімнаткою у Норман-Шо-Норті, будівлі з червоної цегли, прославленої у безлічі старих чорно-білих фільмів як Новий Скотленд-Ярд, штаб міської поліції. Сили закону і порядку вже давно переїхали до сірої бетонної фортеці на Вікторія-стріт, а урядовці залюбки накинулись на вільну, хоч і пошарпану, місцину просто через дорогу від будівлі парламенту, щоб мати такий необхідний додатковий простір для кабінетів. Коли Меті увійшла, Кендрик схопився з-за столу.

— Меті, заходьте до моєї домівки й займайте мій особистий простір. Тут стільки ж шарму, як і в чернечій келії, правда ж?

— Не знаю. Я не спілкуюся з ченцями,— відказала вона.

Він допоміг їй зняти пальто, дивлячись поглядом радше оцінювальним, аніж хижим, а на ній був навмисно тісний вовняний светр, спідниця — достатньо коротка, щоб видно було коліна. Їй була потрібна Кендрикова увага, і вона її отримала.

— Чаю чи?..— поцікавився він, здіймаючи брову.

— Чи,— сказала вона.

Він дістав пляшку шардоне з маленького холодильника, який стояв у кутку, і витягнув два келихи з книжкової полиці. Поки він наливав, вона сиділа на маленькому дивані.

— За домівку,— сказала вона, з тостом підіймаючи келих.

— Це місце не має нічого спільного з домівкою, хай йому, і я не хочу, щоб воно нею стало,— прогарчав він.— Лише богу відомо, як нам в біса керувати зів’ялою імперією з комори для віників. Але я все одно вип’ю з вами за неї.

— Ви не можете так її ненавидіти. Ви витратили роки, щоб опинитися в цій коморі.

— Невдячний засранець, так? — сказав він і спокусливо вишкірився.

— І вам дуже швидко вдалося відзначитися.

— Лестощі, еге? І ноги. Вам точно щось дуже потрібно,— він поглянув на неї незмигним, багатозначним поглядом. Прийшла її черга усміхатися.

— Містере Кендрик...

— Ай, до чорта, сподіваюся, ми вже давно пройшли стадію «містера Кендрика».

— Стівене, я хочу написати статтю про те, як працює парламент і як у політиці може бути стільки сюрпризів. І, говорячи про сюрпризи, ваш був одним з найбільших.

Кендрик гигикнув.

— Я досі дивуюся з того, як моя репутація заснувалася на такому... як би це назвати?.. щасливому збігу? Кидку кубика? Сліпому здогаді?

— Ви хочете сказати: насправді ви не знали, що план по лікарнях відклали, а лише здогадувалися? — запитала вона недовірливо.

— Ви не вірите?

— Давайте так. Я — усміхнений цинік.

— Ну, якщо ви тільки усміхаєтесь, Меті...— він налив їй ще один келих.— Давайте тоді так. Я не був цілком певним. Ризикнув.

— А що вам було відомо?

— В неофіційному порядку?

— Так, якщо бажаєте.

— Насправді я ще ніколи нікому не розповідав усієї історії...— він зиркнув на Меті, яка потирала собі щиколотки, так ніби хотіла полегшити біль у гомілках.— Але ж мені й подобається ваша техніка ведення допиту! Гадаю, нема нічого страшного у тому, що я трохи розповім вам про те, що було до того.

Він на секунду замислився, щоб вирішити, як далеко заходити.

— Я дізнався, що уряд — скоріше штаб партії — планував масштабну рекламну кампанію на просування нового плану по лікарнях. Вони багато над ним працювали, витратили купу грошей на підготовку — ви б зробили так само, чи не так, з таким-то планом? Та в останню мить вони скасували все до біса. Просто перекреслили. Я довгенько над цим думав, і що більше я думав, то більше впевнювався: єдине пояснення, яке мало хоч якийсь сенс, це що вони скасували не лише рекламну кампанію, але й сам курс. Тож я вирішив кинути виклик прем’єр-міністру — і він клюнув! Я сам не міг здивуватися більше.

— Щось не пригадую, щоб тоді було якесь обговорення рекламної кампанії.

— Вони хотіли досягти ефекту несподіванки. Гадаю, все планування було надзвичайно конфіденційним.

— Очевидно, ви маєте таємні джерела.

— І саме такими вони й залишаться, навіть для вас. Таємними! Це така річ, якої я б не сказав навіть своїй колишній.

— Ви?..

— Розлучений. І зовсім вільний.

Меті запідозрила, що він пропонує угоду, та наскільки він був привабливий, настільки вона не хотіла платити таку ціну, її життя і так було вже достатньо складне.

— Я знаю, наскільки цінними є джерела,— сказала вона, повертаючи розмову назад у колію,— та чи не могли б ви мені трішки тут допомогти? Витік міг статися лише з одного чи двох джерел, партії чи уряду, так?..

— Проникливістю можна пишатися так само, як і щиколотками.

— Від самих виборів між штабом партії і Даунінг-стріт була неприязнь. Ви сказали, це була рекламна ініціатива партії, тож було б логічно припустити, що інформація вийшла зі штабу партії.

— А ви молодець, Меті. Але ви це дізналися не від мене, окей? І я більше нічого не казатиму про своє джерело.

Його тон втратив свою веселість; Кендрик переключився у діловий режим і став обережним.

— Не варто хвилюватися. Зі мною секрет Роджера у безпеці.

Кендрик саме набрав піврота вина. І виплюнув його назад у келих. Коли він звів на неї погляд, в очах була криця.

— Ви думаєте, я настільки дурний, щоб викрити старого друга лише тому, що ви світите на мене своїми цицьками?

Старого друга? Шматочки цієї частини головоломки почали складатися докупи.

— Я знаю, що це був Роджер. Мені не потрібне ваше підтвердження. І я не веду розслідування. На його тарілці вже і так вдосталь і без цього. Це не з’явиться у пресі.

— Тоді навіщо ви тут?

— Інформація. Розуміння.

— А ви мені починали подобатися. Гадаю, вам час іти, Меті.

Кореспонденти з «Мірору» ще були під будинком і в обід, і ввечері — читали, длубались у зубах, спостерігали. Вони чекали на Ерла у своїй жахливій маленькій машині майже безперервно сорок вісім годин, спостерігаючи за кожним порухом фіранки, фотографуючи кожного, хто приходив, включаючи поштаря і молочника. І, звісно ж, його дружину. Ерл тільки трохи розслабився, коли вона пішла зранку, щоб навідати сестру. Мила сліпа жіночка, вона гадала, що журналісти чигали біля її дверей через виборчу кампанію — що, певною мірою, так і було.

Ерл не мав до кого звернутися, не мав нікого, з ким він міг би розділити свою таємницю чи спитати мудрої поради. Він був самотнім, щирим, ба навіть набожним чоловіком, який припустився однієї помилки, за яку, він знав, одного дня йому доведеться заплатити.

Вони стомилися чекати. Постукали у двері.

— Вибачте, що турбуємо вас, містер Ерл. Це знову Симондс і Пітере. Одне маленьке питання, яке попросив поставити наш редактор. Скільки ви його вже знаєте?

Йому в обличчя тицьнули ще одну фотографію Саймона, цього разу зроблену не на мітингу, а у студії фотографа, одягненого з ніг до голови у чорну шкіру, помежовану зіперами. Куртка була розстебнута до пояса, оголюючи струнке конічне тіло, а з правої руки звисав довгий батіг.

— Ідіть геть. Ідіть геть. Будь ласка, ідіть геть! — закричав Ерл настільки гучно, що сусіди підійшли до вікон, щоб подивитися.

— Якщо вам незручно, ми зайдемо якось іншим разом, сер.

Вони тихо повернулися до машини і продовжили стеження.

Розділ тридцять дев’ятий

Ті, хто хоче залізти на найвищі дерева, мають усвідомлювати наслідки: це, імовірно, відкриє їхні найвразливіші місця.

Вівторок, 23 листопада

Наступного ранку кореспонденти досі були там, чекали на нього. У Ерла більше не лишилося емоційних ресурсів. Він сидів у кріслі в кабінеті, тихо плачучи, його нігті, вірніше те, що від залишилося, глибоко вп’ялися в бильце. Він так багато працював, стільки всього заслужив, та зрештою все дійшло до цього.

Він знав, що мусить покінчити з цим. Нема більше сенсу продовжувати. Він більше не вірив у себе і знав, що втратив право користуватися довірою інших. Із затуманеними очима він заліз до шухляди столу, понишпорив, поки не дістав свою особисту телефонну книжку. Він торкався цифр на телефоні так, ніби вмочував пальці у найядучішу кислоту. Протягом короткої розмови він старався контролювати свій голос. Закінчив, і можна знову заплакати.

Трохи пізніше у вівторок новина про те, що Ерл вийшов з гонки, пролетіла над Вестмінстером і приголомшила усіх. Це сталося так неочікувано, що вже не було часу змінювати надруковані бюлетені для голосування, хіба що безславно викреслити його ім’я ручкою. Сер Гамфрі був не вельми вдоволений тим, що його чітко проведена підготовка в останню мить перетворилася на хаос, і мав грубощів для всіх, хто бажав їх почути, та коли вибило десяту ранку, зала засідань номер 14, яку обрали для голосування, відчинила свої двері, і перші з 335 парламентарів, які голосуватимуть, почали стікатися в неї. Помітною була відсутність двох: прем’єр-міністра, який оголосив, що не голосуватиме, і Гарольда Ерла.

Наміром Меті було провести той день у палаті громад, спілкуючись із парламентарями й оцінюючи їхні настрої. Здавалося, що більшість вважали, ніби вихід Ерла допоможе Семюелу.

— Примирителі зазвичай об’єднуються з торговцями совістю,— пояснив один старий дурень,— тож прихильники Ерла дрейфуватимуть у напрямку молодого Дизраелі. Їм бракує уяви, щоб зробити щось конструктивніше.

Дизраелі. Єврей. Кампанія набувала неприємного відтінку: вже почали переходити на особистості.

Меті була у кафетерії прес-галереї, попиваючи каву з іншими журналістами, коли по гучномовцю оголосили, що на неї чекає дзвінок. Вона сподівалася, що то пропозиція роботи, хтось змінив свою думку; вона покинула свою каву і пішла до найближчого телефону. Голос, який вона почула, шокував її навіть більше, ніж новина про вихід Ерла.

— Добридень, Меті. Я знаю, ви шукали мене минулого тижня. Шкода, що так і не знайшли, мене не було в офісі. Невеликий розлад шлунку. Ви ще хочете зустрітися?

Голос Роджера О’Ніла звучав настільки дружньо і піднесено, що їй було важко поєднати це з голосом, який дзюркотів у слухавці ще кілька днів тому. Ніби то говорила зовсім інша людина.

— Якщо вам досі цікаво, чому б вам не зайти на Сміт-сквер сьогодні? — запропонував О’Ніл.

Це змусило Меті замислитися, на якому ж цирковому колі хаосу перебуває О’Ніл. Та все-таки її реакцію не можна було порівняти з Уркгартовою трохи раніше. Він зателефонував проінструктувати О’Ніла зробити відповідні розпорядження для Саймона, аби той відвідав зібрання Ерла на вихідних і переконався, що «Мірор» анонімно проінформують про зв’язок між двома чоловіками. У відповідь, подібно до Меті й Пенні, він почув, як О’Ніл упевнено скочується у своє кокаїнове забуття і втрачає зв’язок з подіями поза межами свого дедалі вужчого калейдоскопічного світу. Відбулася конфронтація. Уркгарту не можна було втрачати послуг О’Ніла, але також він не міг дозволити покинути все на півдорозі.

— Один тиждень, Роджере, ще один тиждень, і ви зможете взяти паузу, на деякий час забути про все це. Повернутися до того лицарства, якого ви завжди хотіли. Це все для вас змінить. З «К»[49] перед вами більше ніколи не дертимуть кирпу. Вам нема чого боятися. Просто протримайтеся ще кілька днів!

О’Ніл не був достоту певен, до чого вів Уркгарт. Триматися? Атож, він може триматися. Звісно, з ним не все гаразд, та його скаламучений мозок відмовлявся визнати і прийняти, що з його поведінкою була велика проблема. Він здатен з цим упоратися. З усім. У його житті не було місця сумнівам, особливо в собі. Він може з усім цим впоратись, особливо якщо йому трошки допоможуть, зовсім трошки... Ще лише кілька днів, смикнути за кілька ниток, ще кілька кроків, стерти поблажливі усмішки з їхніх облич. Підведіться, сер Роджер! Це вартує трохи додаткових зусиль.

— Звісно, Френсисе. Не проблема. Обіцяю.

— Не зрозумійте мене неправильно, Роджере. Навіть не думайте.

І О’Ніл засміявся, хай з його очей і лилося, а з носа крапало, ніби у стариганя у вітряний день.

Коли він востаннє пришпорив себе, щоб повернутися до офісу, Пенні розповіла йому про візит Меті — що та питала про абонентську скриньку в Педингтоні.

— Не переймайся, Пен. Я розберуся,— вигукнув він, ховаючи миттєвий проблиск тривоги, повертаючись до розв’язної впевненості років у продажу.

А що, хіба не казали, що він здатен продати сніг Сибіру, що бабусі перебігатимуть вулицю, аби лише отримати його поцілунок? Все, що для цього потрібно,— це терпіння і трохи віри в себе. Меті ж усього-на-всього безмозка жінка, як два пальці обісцяти.

Тож коли вона прийшла до його офісу по обіді, він був жвавий, збуджений, його чудернацькі очі досі навдивовижу живі, та, на перший погляд, готові допомогти.

— Просто розлад шлунку,— пояснив він.— Вибачте, що підвів вас, та хай що там лікар дав мені, воно справді подіяло, добряче дало під зад.

Він посміхнувся: стільки ірландського шарму!

— Уже краще. Тож Пен сказала мені, ви питали про абонентську скриньку містера Колінґриджа.

— Саме так. Це адреса Чарльза Колінґриджа?

— Атож.

— Але ж він не відкривав її.

О’Нілові очі знову збожеволіли: крутилися, як об’єкти, що намагаються подолати гравітацію, та впевнена посмішка лишилася незмінною. Та й Меті щосили намагалася не розкрити своє джерело — Пенні, тож вона вигадала відмовку.

— Власник ніколи не бачив Колінґриджа, не впізнає його фотографій, клянеться, що той ніколи не був у крамниці,— провадила вона.

— Тоді якийсь друг,— сказав О’Ніл, висмикуючи сигарету.

— Хто?

— Ну, це, бляха, точно не я! — пирхнув О’Ніл, виринаючи з-за серпанку тютюнового диму.— Послухайте, Меті, якщо ви хочете чогось для друку, то вам відомо, що я скажу: особисті справи містера Колінґриджа — це його справи, і вам немає ніякого сенсу лишатися тут, навіть щоб допити чай.

Він через стіл нахилився ближче до неї.

— Але якщо хочете поговорити, в неофіційному порядку, не для друку...

— Мені до вподоби чай,— відказала вона.

Він запалив сигарету, глибоко затягнувся, наповнюючи легені, роздуваючи свою впевненість.

— Окей. Навіть не для друку, розумієте, є межа, до якої я можу говорити, але ж вам відомо, наскільки недобре почувається Чарлі останнім часом. Він не був — як би це так сказати — «повністю відповідальним»,— він пальцями домалював лапки,— за свої вчинки. Було б надзвичайно шкода, якби ви кинулися розгрібати все це, щоб покарати його ще більше. Його життя в руїнах. Хай що він зробив не так, хіба він недостатньо настраждався? Змилуйтеся, Меті, дайте людині шанс відновити життя.

У Меті почав псуватися настрій, поки вона дивилася, як провина перекладається на невинні плечі під виглядом доброчинного милосердя, та разом з тим вона підбадьорливо усміхнулася.

— Доволі справедливо, Роджере. Переслідуючи його й далі, вже нічого не доможешся. Тож дозвольте перейти до іншого моменту.

І вона побачила, як його очі на секунду заспокоїлися, посмішка розслабилася. Він гадав, що переміг. Розбив це просте дівчисько на її ж полі. Ще один крок, ще один викрутас — і він вільний. Боже, Роджере, та ти молодець!

— Поговорімо про витоки,— провадила вона.— Їх було так багато в останні місяці! Мабуть, прем’єр-міністр винуватить Сміт-сквер у більшості своїх проблем.

— Сумніваюся, що це так, але те, що стосунки між ним і головою партії були дуже напружені, не є державною таємницею.

— Достатньо напружені, щоб навмисне злити зі штабу партії опитування громадськості, яке ми опублікували під час партійної конференції?

Очі знову забігали.

— Людям завше треба когось винуватити. Когось іншого. Гадаю, це частково те, заради чого ви тут,— він самоіронічно засміявся.— Так легко вказати пальцем, та я думаю, що ці припущення дуже важко довести. Окрім голови партії, є ще тільки... скільки там... п’ять людей у цій будівлі, які отримують повні результати опитування громадськості. Я — один з цих п’ятьох, і можу сказати, що ми сприймаємо їхню конфіденційність до дідька серйозно,— він запалив ще одну сигарету. Час подумати.— Але ж їх також надсилають до кожного міністра Кабінету, до всіх двадцяти чотирьох з них, або ж до палати громад, де вони спершу можуть пройти через руки секретарки-пліткарки, чи до департаментів, а це почасти гадюче кубло — державні службовці, які не мають любові до уряду. Якщо шукаєте витоків, вочевидь, варто починати з них.

— Окей, але ж папери злили у готелі штабу в Борнмуті. Секретарки чи недружні державні службовці не їздять на партійну конференцію і не тиняються готелем штабу.

— А хто там знає, Меті? Найвірогідніше, що це вийшло з такого джерела. Заради божої милості, чи можете ви уявити, щоб лорд Вільямс рачкував попід дверима готельного номеру?

Він голосно засміявся, щоб показати, наскільки це смішно, а Меті приєдналася до нього. Та О’Ніл щойно визнав, що знає, як саме злили опитування громадськості. Він міг знати це лише з однієї причини. Його надупевненість затягувалася довкола його шиї, ніби зашморг.

— У такому разі дозвольте звернутися до іншого витоку, того, що стосується лікарняного плану. Мені сказали, ніби ви задумали велику рекламну кампанію, яку скасували в останню мить через зміну планів.

— Справді? Хто, на бога, сказав вам це? — запитав О’Ніл, його розум розігнався до надшвидкості й спинився на старому другові Кендрику. Тупий байстрюк, завжди мав слабинку до гарненької жінки.— Не зважайте, не буду тиснути на вас, знаю, що не видасте своїх джерел. Але для мене це звучить як перебільшення. Відділ зав’язків з громадськістю завжди готовий підтримати політику уряду, саме цим ми і займаємося. Якби план пройшов, ми б точно захотіли просунути його, атож, та у нас не було намірів ні на яку конкретну кампанію.

— А мені сказали, що ви були змушені скасувати велику рекламну кампанію, яку ретельно спланували і вже готувалися запустити.

Попіл з його сигарети полишив свою боротьбу з силами гравітації і покотився по краватці; О’Ніл проігнорував це, його брови зосереджено зійшлися.

— Якщо вам сказали саме це, Меті, то вас ввели в оману. Як на мене, хтось має сокиру за пазухою. Ви певні, що він уповноважений знати всі деталі? Може, йому це просто вигідно?

Вищирившись, О’Ніл спробував розтрощити Кендрика як надійне джерело. Посмішка стала напружена, коли він збагнув, що називав джерело «він», та не було шансів, щоб це дівча схопилося за таку незначну деталь. І все-таки вона ставила забагато питань; О’Нілу почало ставати незручно. Живіт почало зводити від потреби вагомішої підтримки, аніж сигарета, байдуже, що там казав Уркгарт.

— Меті, у мене зайнятий день, ці всі результати голосування сьогодні ввечері й таке інше. Чи не могли б ми закінчити на цьому?

— Дякую за ваш час, Роджере. Для мене це було надзвичайно корисно.

— Але ж я вам нічого не сказав.

— Та робите ви це переконливо.

— Завжди до ваших послуг,— сказав він, проводжаючи її до дверей.

Поки вони йшли, проминули комп’ютерний термінал, розташований у кутку його переповненого кабінету. Вона нахилилася, щоб роздивитися його, і її блуза відгорнулася на кілька дюймів. Меті нахилилася ближче, задоволена приводом.

— А ваша партія добряче попереду інших у технологічній грі. Припускаю, що всі термінали у цій будівлі під’єднані до центрального комп’ютера?

О’Ніл напружився, тривожні дзвіночки задзвеніли глибоко всередині так гучно, що відволікли його від обрисів її грудей.

— Напевне... так,— сказав він.

Він поклав руку їй на талію і м’яко підштовхнув до дверей.

— Боюся, я зовсім не розуміюся на комп’ютерах. Може, якось дасте мені кілька уроків, Роджере?

— Щоб просити мене, треба дійти до відчаю,— пожартував він.

— Ви справляєте враження людини, здатної впоратися з більшістю речей.

— Нам усім проводять підготовчий курс, та я заледве спроможний увімкнути цю таратайку,— сказав він.— Сам нею майже не користуюся. Лише для внутрішнього листування і подібних речей.

Його очі нестримно кліпали, він більше не контролював себе.

— Даруйте, мушу бігти,— промимрив він і вишмигнув зі свого ж кабінету.

О п’ятій вечора двері під номером 14, які вели до зали зборів палати громад, церемоніально зачинили, голосування закінчилося. Це був порожній жест, адже останній з 335 голосів було вкинуто ще за десять хвилин до того. За зачиненими дверима, попід велетенськими олійними картинами і тисненими шпалерами темних відтінків, зібралися сер Гамфрі та його маленька команда лічильної комісії, вдоволені, що день пройшов гладко, незважаючи на жахливий початок, і все через Ерла. Присутні підкріплювалися перед підрахунком, пускаючи пляшку віскі по колу. У різних залах Вестмінстерського палацу вісім кандидатів, у різних станах збудження і тверезості, очікували на виклик, який може змінити їхнє життя.

Біг-Бен вибив чверть на сьому, коли всіх викликали; о пів на сьому двері зали зборів відімкнули, і влетів рій парламентарів, щоб спостерігати історичний момент. Їх було забагато, щоб усіх можна було розмістити на довгих, схожих на шкільні, лавах і навіть на стоячих місцях, тож двері лишили відчиненими, і юрба вилилася назовні, в коридор. Поки члени комісії робили останні підрахунки, на вірогідний результат ставилися значні суми; в коридорі, поміж тих, кого винесло сюди, кореспонденти намагалися всотати кожен шепіт.

Сер Гамфрі насолоджувався моментом. Він був на присмерку своєї кар’єри, від його політичного розквіту минуло вже багато часу, і навіть маленьке непорозуміння навколо його відпустки у Вест-Індії принесло йому більше упізнаваності у вестмінстерських колах, аніж він мав уже багато років. «Це слабкий вітер, який не піднімає спідниць»,— долинуло його саркастичне зауваження з курильні. Він сів на помості зали зборів, з флангів оточений своїми лейтенантами, пригладив вуса і закликав збори до ладу.

— Оскільки в бюлетенях була така безпрецедентно велика кількість прізвищ, пропоную зачитати результати по порядку,— почав він.

Для Девіда Адамса, франтуватого колишнього лідера палати, якого заслали у вигнання на задні рядки першою ж перестановкою Колінґриджа після того, як Адамс надто публічно оголосив, що провів з королевою більше часу, ніж прем’єр-міністр, це була небажана новина. Він сподівався на поважне шоу, щоб обґрунтувати свою заяву про повернення до Кабінету. Коли Ньюлендз оголосив, що він набрав усього-на-всього дванадцять голосів, його шовковий носовичок опав у розпачі. Адамсу обіцяли набагато більше, адже стільком своїм колегам він заливав у горлянки пристойний кларет! «Суки!» — пролунало його буркотіння.

Сер Гамфрі продовжив оголошення. Жодне з наступних чотирьох прізвищ, включаючи Маккензі, не змогло зібрати більше двадцяти голосів. Пол Ґодард, незалежний католик, який виступав лише за одну річ — заборону легальних абортів,— отримав усього три голоси. Він демонстративно похитав головою; його винагорода буде неземного характеру.

Серу Гамфрі лишилося оголосити всього три прізвища — Семюел, Уркгарт та Вултон — і розподілити решту голосів — 281. Рівень напруги у переповненій залі злетів. Для перемоги під час першого голосування потрібно мінімум 169 голосів. У одному кутку похапцем уклали кілька додаткових парі, адже двоє поважних членів побилися об заклад, чи буде, зрештою, результат після першого голосування.

— Майкл Семюел,— проспівав голова, оглядаючи залу, ніби Гамлет на могилі.— Дев’яносто дев’ять голосів.

У залі запала мертва тиша, аж поки буксир, що прямував Темзою вгору по течії, тричі не прогудів. Прокотився сміх, згладжуючи напругу, а Семюел пробубнів: шкода, що власники буксирів не голосують. Він був явно розчарований, що опинився так далеко від перемоги.

— Френсис Уркгарт — дев’яносто один голос.

Уркгарту дали місце на одній з довгих лав попереду; він мовчки вдячно кивнув.

— Патрик Вултон — дев’яносто один голос.

І все. Кімната вибухнула. Ніхто більше не звертав уваги на Ньюледза. Він спробував перекричати гомін.

— Оскільки не було обрано жодного кандидата, буде другий тур виборів, за тиждень від сьогодні. Хотів би нагадати усім, що ті, хто бажає висуватися на друге голосування, повинні переподати мені свої кандидатури до четверга. Оголошую збори закритими!

Та на нього ніхто вже не звертав щонайменшої уваги.

Розділ сороковий

Політична дружба — це всього-на-всього видимість, яку легко стерти.

Кабінет Уркгарта до краю заповнили колеги й алкоголь. Святкування було в самому розпалі. Це був один з найкращих кабінетів, доступних членам, з витонченим вікном, що відкривало чудовий краєвид на старовинний готичний замок архієпископа Кентерберійського у Аамбеті на тому боці річки. «Різні боки»,— як часом роздумував Уркгарт. Він стояв, роздаючи напої, поки щораз більше нових гостей тиснуло йому руку і вітало. Деякі з цих облич він бачив уперше за всю кампанію, та це не мало значення. Нові обличчя означають нові голоси.

— Чудово, Френсисе. Неперевершений результат. Думаєте, ви зможете перемогти? — поцікавився один з його старших парламентських колег.

— Гадаю, що так,— відповів Уркгарт з тихою впевненістю.— Я маю такі ж самі шанси, як і будь-хто інший.

— Думаю, ваша правда,— сказав його колега, гасячи внутрішній вогонь великим ковтком чогось білого.— Молодий Семюел, може, й попереду, та його кампанія іде на спад. Боротьба тепер точиться між набитими руками, вами й Патриком. І, Френсисе, я хочу, щоб ви знали, що маєте мою щиросердну підтримку.

«Про що, звісно ж, ти захочеш, щоб я згадав, коли візьму в руки прем’єрське шефство»,— подумав про себе Уркгарт, вдячно пхикнувши, а Мортіма, яка, незважаючи на тисняву, пурхала кімнатою, ніби той серафим, оновила спорожнілий келих і обдарувала чарівною посмішкою.

Один з Уркгартових молодших прихильників дістав коробку нагрудних значків і проштовхувався кімнатою, чіпляючи їх на піджаки. На значках стояло просто «ФУ». Молодий політик, наполеонівської статури і зашарілий, опинився біля Мортіми. Він захоплено простягнув один зі значків у звичному напрямку до її грудей. Очі в нього були милі, але, поки його рука наближалася до її пазухи, ставали дедалі невпевненішими. Тоді він зустрівся з її очима — і відвів погляд, ніби його хльоснули батогом.

— О Боже. Вибачте. Гадаю, цьому місце не тут,— бовкнув він і зник у натовпі.

— Звідки у тебе ці люди? — прошепотіла вона з жартівливим трепетом у вухо своєму чоловіку.

— Коли він підросте, з нього може вийти велика людина.

— Якщо підросте, пришли його до мене. Я дам тобі знати.

Новоприбулі досі вливалися в кімнату.

— Звідки їх стільки? — запитала Мортіма, стурбована, що у них можуть скінчитися напої.

— О, деякі з них були дуже заклопотані,— відказав він.— Вони вже засвітилися на прийомах як у Семюела, так і у Вултона, враховуючи, що ніколи не завадить перестрахуватися. І тобі теж, так, люба? Перестрахуватися?

— Я люблю знати, на якому я світі, Френсисе.

— Звісно, люба. Саме тому я й маю дружніх організаторів у партіях Майкла і Патрика, вони рахують голови, збирають обличчя. Переконуються.

Вони зазирнули одне одному в очі, на хвильку забувши про товкотнечу навколо.

— Хай чого це коштуватиме, Френсисе.

— А ти хочеш знати чого?

Вона похитала головою.

— Ні, не більше, ніж хочеш знати ти, любий,— розвернувшись, вона продовжила виконувати свої обов’язки.

Десь на фоні продовжував настирливо дзвонити телефон, передаючи вітання і запитання. Уркгартова секретарка відповідала на дзвінки у перервах між відкорковуванням пляшок і теревенями, а зараз вона підійшла до Уркгарта, і її обличчя насуплено морщилося.

— Це вас,— хутко прошепотіла вона.— Роджер О’Ніл.

— Скажіть йому, що я зайнятий і передзвоню пізніше,— розпорядився він.

— Але він дзвонив і раніше. Голос дуже стривожений. Попросив переказати вам, що це «до усрачки нагально», як він сам висловився.

Нетерпляче лайнувшись, Уркгарт відійшов від гостей до вікна, де письмовий стіл надав йому невеликий притулок від виру святкування.

— Роджере? — мовив Уркгарт м’яким голосом і обвів ясним поглядом кімнату з гостями, не бажаючи, щоб ті дізналися про його внутрішнє роздратування.— Це справді горить? У мене тут повна кімната людей.

— Вона викрила нас, Френсисе. Та срана сука — вона знає, я впевнений. Вона знає, що то був я, і викриє вас наступним, корова. Я нічого їй не сказав, та вона вийшла на слід, і лише богу відомо як, але...

— Роджере, послухайте уважно. Візьміть себе в руки,— тон Уркгарта лишився під контролем, але він відвернувся до вікна, подалі від тих, хто може прочитати по губах.

Та О’Ніл все тараторив, гнав, ніби експрес без машиніста.

Уркгарт урвав його.

— Роджере, скажіть повільно і чітко, що й до чого.

Тарахкотіння почалося знову, й Уркгарт був змушений слухати, намагаючись розібрати хаотичну суміш слів, лопотання і чмихів.

— Вона прийшла побачитися зі мною, корова з журналістського лобі. Я не знаю, Френсисе, це не я, і я нічого їй не казав. Я відкараскався від неї, гадаю, вона пішла задоволена. Та вона якось натрапила на слід. Знає все, Френсисе. Про педингтонську адресу, комп’ютер. Навіть про те довбане злите опитування. Та й той байстрюк Кендрик, певно, розпустив язика. Господи, Френсисе. Тобто, а якщо вона мені не вірить?

— Притримайте язика на хвильку,— скипів, посміхаючись, Уркгарт.— Хто, Роджере? Про кого ви говорите?

— Сторін. Меті Сторін. Вона казала...

— У неї є якісь надійні докази? Чи вона просто здогадується?

О’Ніл спинився на одну-єдину мить.

— Гадаю, нічого певного. Самі здогадки. Окрім...

— Окрім чого?

— Їй сказали, що я якось пов’язаний з відкриттям педингтонської адреси.

— Як, на бога...

— Я не знаю, Френсисе, я, бляха, не знаю. Та все добре, не варто перейматися, вона думає, ніби я зробив це для Колінґриджа.

— Роджере, я б радо...

— Послухайте, усю брудну роботу робив за вас я, брав на себе всі ризики. Вам нема чого хвилюватися, а я ж-бо просто по шию в усьому цьому. О Френсисе, мені потрібна допомога, я боюся! Для вас я зробив надто багато з того, чого не мав би й торкатися, та я не ставив питань і робив, як ви й казали. Ви маєте витягнути мене. Я більше не витримую — і не витримаю. Ви мусите захистити мене, Френсисе. Чуєте? О Боже, благаю, ви мусите мені допомогти!

— Роджере, вгамуйтеся,— тихо сказав він у слухавку, затуляючи її обіруч.— У неї абсолютно немає доказів, і вам нема чого боятися. Ми в цьому разом, розумієте? І ми пройдемо крізь це разом, увесь шлях до Даунінг-стріт.

З того боку лінії не чулося нічого, окрім неконтрольованого схлипування.

— Ви маєте зробити дві речі, Роджере. Не забувайте про лицарство. Лишилося вже всього-на-всього два дні.

Уркгарту здалося, ніби він почув уривчастий схлип вдячності.

— А тим часом, Роджере, тримайтесь якнайдалі від міс Сторін. Ви зрозуміли?

— Але ж...

— Тримайтесь якнайдалі!

— Як скажете, Френсисе.

— Я займуся нею,— прошепотів Уркгарт і обірвав зв’язок.

Він устав, плечі напружені; задивився у вікно, даючи емоціям угамуватися. Позаду нього линув гамір могутніх людей, здатних привести його на Даунінг-стріт. Попереду розкинулася віковічна річка: цей краєвид надихнув стількох великих людей! А Уркгарт щойно кинув слухавку під час розмови з чоловіком, який може зруйнувати йому все.

Розділ сорок перший

Що каже політик святому Петру, коли вони нарешті зустрічаються? Скаржиться на кількість зіпсованих виборчих бюлетенів? Твердить, що якби ж виборчі дільниці лишилися відкритими ще трошки довше, все було б інакше?

У мене є власний план. Я погляну Петру у вічі та скажу старому виродку, що його звільнено.

Він подзвонив їй пізніше того вечора.

— Меті, чи не хотіли б ви зайти?

— Френсисе, я б радо, справді, та хіба ж біля вашого дому не буде юрби?

— Приходьте пізно. Всі вже підуть.

— А... Місіс Уркгарт? Я б не хотіла турбувати її.

— Вже поїхала за місто на кілька днів.

Була майже північ, коли Меті, переконавшись, що ніхто не дивиться, тихенько прослизнула у вхідні двері на Кембридж-стріт. Вона відчувала власну нещирість, та водночас і очікування.

Уркгарт зняв з неї пальто, дуже поволі, пильно дивлячися на неї. Їй стало ніяково, і вона зненацька поцілувала його у щоку.

— Даруйте,— вона зашарілася.— Це просто... вітання. Мабуть, дещо непрофесійне.

— Можна сказати й так, Меті. Та я не скаржитимусь,— і він засміявся.

Невдовзі вони вже сиділи у кабінеті з його затишною, майже змовницькою атмосферою потрісканої шкіри, з віскі в руках.

— Меті, я тут чув, ви не дуже добре поводились.

— А що ви чули? — стривожено запитала вона.

— Серед усього іншого, що ви засмутили Ґревіла Престона.

— А, це. Боюся, що так.

— Боїтеся?

— Ґрев не надрукує нічого мого. Мене витурили. Сапати город[50].

— У цьому є і свої привабливі сторони.

— Не тоді, коли увесь світ змінюється, а я в цьому не беру участі. Не коли...— вона зам’ялася.

— Коли що, Меті? Я бачу, вас щось непокоїть.

— Коли відбувається щось справді недобре.

— Це ж політика.

— Ні, це не лише політика. Щось набагато гірше.

— Розкажіть мені все, якщо бажаєте. Вбачайте в мені отця-сповідальника.

— Ні, я б так ніколи не змогла, Френсисе.

— А ви ж ніби казали, що я нагадую вам батька.

— Лише своєю силою.

Її щоки запалали, здавалося, вона засоромилася; він усміхнувся. І несподівано для Меті кімнату заповнив вир кольорів — кришталева блакить його очей, бурхливий бурштин віскі, глибокі темні відтінки старої шкіри, персидський пурпур килимка. Вона чула, як калатає її серце в утробній тиші. Меті простягнула склянку — освіжити, знаючи, що, прийшовши сюди, вона розпочала щось, що повинна буде й закінчити.

— Я думаю, хтось навмисне націлився на Колінґриджа.

— Я вражений.

— Злиті опитування, злита інформація. Думаю, педингтонська адреса була підставою, а це означає...

— Що ж це означає?

— Що купівля акцій була також підставою.

Здавалося, Уркгарт здригнувся, так ніби хтось ущипнув його за щоку.

— Але навіщо?

— Авжеж, щоб позбутися прем’єр-міністра! — вигукнула Меті, сердита, що він так повільно усвідомлює те, що вона вже ясно збагнула.

— Але ж... але ж... хто, Меті? Хто?

— Роджер О’Ніл причетний до цього.

— Роджер О’Ніл? — Уркгарт глузливо розреготався.— Але що ж, на бога, він отримав би з усього цього?

— Я не знаю! — вона гупнула кулаком по шкіряному дивану, її роздратування клекотало.

Уркгарт підвівся зі свого крісла, підійшов і сів біля неї. Взяв її за руку, повільно розтиснув кожен палець, потер долоню своїм великим пальцем.

— Ви засмучена.

— Атож, я засмучена. Я — журналістка, яка сидить на найбільшій, бляха, історії сторіччя, а її ніхто не надрукує.

— А я думаю, ви занадто засмучена, щоб думати ясно.

— До чого ви? — сказала вона ображено.

— Роджер О’Ніл,— повторив він тоном, повним презирства.— Він не здатен контролювати власні звички, не те щоб жонглювати пазлами складної змови.

— Я помітила.

— Тож?..— підохотив він, підбадьорюючи її.

— Він має діяти з кимсь іще. З кимсь серйознішим, могутнішим. Хто може отримати зиск від зміни лідера.

Уркгарт кивнув на згоду.

— Десь там має бути ще одна фігура, яка смикає О’Ніла за нитки.

Він штовхав її на небезпечну стежку, хоч і знав, що вона зрештою дістанеться її самотужки. Краще вести її за руку.

— Тож ми шукаємо таємничу людину, яка має і засоби, і мотиви. Здатну керувати О’Нілом. З доступом до делікатної політичної інформації.

Він дивився на неї зі щораз більшим захопленням. Меті не лише вродлива, але й здатна, раз почавши, пройти увесь шлях з дивовижною майстерністю. Досягши кінця стежини й побачивши краєвид, вона задихнулася.

— Когось, хто запекло боровся з прем’єр-міністром.

— Таких безліч.

— Ні! Ні! Хіба ви не бачите? Є лише одна людина, яка підпадає під увесь опис,— вона задихалася, захоплена власним відкриттям.— Лише одна. Теді Вільямс.

Уркгарт відкинувся на дивані, його щелепа відвисла.

— Боже милий. Це нечувано.

Прийшла її черга брати його за руку, стискати.

— Тепер ви розумієте, чому я в розпачі. Це надзвичайна історія, та Ґрев до неї і не торкнеться.

— Чому?

— Тому що я не можу нічого довести. Нема надійних доказів. Тож я попала. Просто не знаю, що робити, Френсисе.

— Це одна з тих причин, чому я вас сьогодні запросив, Меті. У вас зараз складні часи. Гадаю, я міг би допомогти.

— Справді?

— Вам треба запропонувати Престону щось іще, щось, чому він не зможе опиратися.

— І що ж це?

— Інсайдерська історія кампанії Уркгарта. Хтозна, може, я навіть і виграю. І, якщо так, потім ті, хто має привілейований доступ, мали б на Фліт-стріт міцні позиції. І можу вас запевнити, Меті, якщо я виграю, ви матимете особливо привілейований доступ.

— Ви серйозно, Френсисе? Ви зробили б таке для мене?

— Сама серйозність.

— Але чому?

— Тому що! — його очі весело засвітилися, потім знову посерйознішали, глибоко вдивляючись у неї.— Тому що ви справді неперевершена у своїй роботі, Меті. Тому що ви неймовірно вродлива — чи можна ризикнути висловити таку думку?

Вона кокетливо усміхнулася.

— Ну звісно ж, можна сказати і так. Я не можу прокоментувати.

— І тому що, Меті, ви мені подобаєтеся. Дуже.

— Дякую, Френсисе.

Вона нахилилася, поцілувала його, цього разу не у щоку, а в губи. Відсторонилася.

— Вибачте, не треба було цього робити.

Він не ворухнувся, непохитний, ніби скеля. Вона знову поцілувала його.

Пізніше того вечора, набагато пізніше, вже по тому, як Меті повернулася додому, Уркгарт вийшов з дому і повернувся до свого кабінету в палаті громад. Його секретарка вже спорожнила попільнички, помила склянки, розрівняла подушки. Коли він пішов, кабінет досі кипів від гамору, та зараз там було тихо, як у могилі. Він зачинив по собі двері, ретельно замкнув їх. Підійшов до шафи для документів на чотири шухляди з міцним засувом і кодовим замком. Чотири рази прокрутив цифри, туди й сюди, поки не почулося тихеньке клацання і засув не впав йому в руки. Уркгарт прибрав його і нахилився, щоб висунути нижню шухляду.

Шухляда рипнула, відчиняючись. Вона була напхом напхана папками, на кожній — імена різних парламентарів, кожна містила бентежні, ба навіть викривальні матеріали, які Уркгарт обережно дістав з сейфа офісу партійного організатора. Йому знадобилося близько трьох років, щоб накопичити ці секрети, ці акти цілковитого глупства.

Сортуючи папки, він став навколішки на підлозі. Нарешті знайшов, що шукав: конверт з поліетиленовою підкладкою, вже з адресою і печаткою. Він відклав його вбік, потім засунув шухляду і замкнув шафку, перевіривши її, як і завжди, щоб переконатися, що замок і засув правильно стали.

Він не поїхав напряму додому. Натомість він рушив до однієї з цілодобових кур’єрських мотослужб, які квітнуть серед сумнівних підвалів Сохо. Він здав конверт і заплатив готівкою за доставку до місця призначення. Звісно, йому було б легше надіслати його з палати громад, де діє одне з найефективніших поштових відділень у країні. Та він не хотів, аби бодай десь поблизу цього конверта був штемпель палати громад.

Розділ сорок другий

Ніяку жорстокість не можна пробачити. Саме тому немає сенсу бути жорстоким наполовину.

Середа, 24 листопада

Листи і газети прибули майже водночас, глухо гухнувши на Вултонів килимок у Челсі. Почувши ранковий гуркіт, Вултон спустився сходами у своєму халаті й підібрав їх, розкладаючи газети на кухонному столі, в той час як кореспонденцію лишив на маленькому антикварному ослінчику в коридорі. Він отримував більше трьохсот листів на тиждень від своїх виборців та інших кореспондентів і вже давним-давно покинув навіть намагатися прочитувати їх усі. Тож він лишав їх дружині, яка була його виборчим секретарем і для якої він отримував щедрі надбавки за секретарство від партійної влади, на додачу до його платні міністра Кабінету.

Певна річ, в газетах домінували вибори лідера. Здавалося, ніби заголовки писали журналісти, які підробляли ще й у «Спортінг лайф», тому по перших сторінках були розсипані фрази на кшталт «ніздря в ніздрю», «трикінний забіг» та «фотофініш». Всередині вже не такі гарячі статті пояснювали, що важко передбачити, хто з трьох провідних претендентів має зараз найкраще становище. Вултон схилився над аналізом у «Ґардіані», що зазвичай був не першим його портом заходу. Там було багато безглуздої стрибанини на лівій нозі, але, оскільки вони не підтримували жодного з кандидатів на прийдешніх виборах, вірогідно, вони лишалися більш зваженими й об’єктивними щодо результату.

«У партії з’явився чіткий вибір»,— починалася стаття.

Майкл Семюел є, безперечно, найпопулярнішим і найелегантнішим з трьох, який зумів зробити чисту політичну кар’єру, не відкинувши своєї громадянської свідомості.

Те, що деякі постаті у партії атакували його, назвавши «аж надто ліберальним», є знаком, який він має носити з гордістю.

Патрик Вултон — політик зовсім інший. Надзвичайно гордий своїм північним походженням, він постає як людина, здатна об’єднати обидві частини країни. Але чи зможе його грубуватий політичний стиль об’єднати обидві частини його ж партії, питання дискусійне. Незважаючи на час, проведений у міністерстві закордонних справ, він виявляє мало терпіння до дипломатії і розігрує свою політику так, ніби він досі буцає м’яч у своєму клубі регбійної ліги. Лідер опозиції якось описав його як чоловіка, який тиняється вулицями Вестмінстеру в пошуках бійки, байдуже з ким.

Вултон з приємністю приглушено реготнув, відкусив половину тоста і ще раз шурхнув газетою.

Френсиса Уркгарта оцінити важче. Як найменш досвідчений і відомий з трьох, він, тим не менш, дуже добре показав себе у першому раунді голосування. Його успіх можуть пояснити три причини. По-перше, як головний організатор, він знає партію надзвичайно добре. Оскільки за його обрання відповідають його колеги по партії, а не електорат у цілому, його непублічність є меншим недоліком, аніж багато хто міг припускати.

По-друге, він проводить свою кампанію з відчуттям власної гідності, що лишає його осторонь словесних боїв і невдач інших претендентів. Те, що відомо про його політику, наводить на думку, що він міцно дотримується традиційної лінії, можливо, є кимсь на кшталт патриція і прихильника авторитаризму, зате не конфліктує з жодним крилом партії.

По-третє, можливо, його найбільшим активом є те, що він відрізняється від обох своїх суперників. Чимало парламентарів у першому раунді підтримали саме його, а не віддали свій голос одному з більш спірних кандидатів.

Він — очевидний вибір для тих, хто воліє сидіти на двох стільцях. Але це, зрештою, може зруйнувати його кампанію. Оскільки потреба в чіткому рішенні наростає, Уркгарт як кандидат може постраждати найбільше.

Тож вибір очевидний. Ті, хто бажає продемонструвати свою громадянську свідомість, підтримають Семюела. Ті, хто жадає політики крові та грому, підтримають Вултона.

Ті, хто не може визначитися, вбачають явний вибір в Уркгарті. Та хай як вони вирішать, вони невідворотно заслужать на те, що отримають.

Вултон гигикнув, прикінчивши останній тост, аж тут прийшла його дружина з повними руками ранкової кореспонденції, щоб приєднатися до нього.

— Що там пишуть? — спитала вона, кивнувши на газети.

— Що я — Меті Тетчер без цицьок,— сказав він.— В теплі і в, бляха, добрі.

Вона підлила чаю йому в чашку і, зітхнувши, сіла розбирати стос пошти. Вона довела цей процес до рівня мистецтва, її електронний редактор був ретельно запрограмований на серію стандартних відповідей, які одним помахом рук по клавіатурі робили відповідь персональною. Тоді відповідь підписували за допомогою маленької машини для автографів, яку Вултон привіз зі Штатів. І хоча більшість листів була від звичної купки незадоволених, лобістів, професійних скигліїв і прибацаних, які постійно скаржаться, на всі листи відповідали. Дружина не ризикувала втратити бодай один голос для свого чоловіка, не спромігшись надати бодай якусь відповідь, навіть коли йшлося про найобразливіші з них.

Вона лишила коричневий конверт з підкладкою насамкінець. Його доставили кур’єром, і він був міцно скріплений; їй довелося помучитися, щоб відкрити його, в процесі ризикуючи своїм манікюром. Коли вона витягла останню чіпку скріпку, на коліна їй випала касета. У конверті більше нічого не було — ні листа, ні супровідної записки, ні наліпки на касеті, щоб позначити, звідки вона чи що на ній.

— Дурні. Як, на Бога, ми, по-їхньому, відповімо на це?

— Може, це запис промови з минулих вихідних чи касета з останнім інтерв’ю,— неуважно кинув Вултон, не потурбувавшись визирнути з-за газети.— Принеси-но нам ще чаю, голубонько, і прокрутимо касету,— він махнув на стереопрогравач.

Дружина, як завше старанна, зробила, як він просить. Вултон посьорбував чай, його увага була прикута до редакційної статті «Сану», коли спалахнула червона лампочка, а шкала відтворення магнітофону засвідчила, що зараз буде звук. Почулася серія низьких шумів і потріскувань, було ясно, що це не професійний запис.

— Може, підкрути ту кляту штукенцію, люба,— проінструктував Вултон,— хай-но лис почує курочку.

Кімнату сповнив дівочий сміх. За кілька хвильок почулося її низьке, глибоке дихання. Цей звук загіпнотизував Вултонів, пришпиливши їх до місця. Чай більше не сьорбали і газету не гортали, поки протягом кількох хвилин з динаміка долинало безліч звуків: важке дихання, приглушені прокляття, рипіння матраца, щасливе мугикання, ритмічні удари узголів’я об стіну. Запис лишав мало місця для уяви. Жіночі стогони стали коротші та пронизливіші, уривалися тільки, щоб вдихнути повітря, а тоді сягали ще більшої висоти.

Потім, з подвійним зойком кульмінації, все скінчилося. Жіноче гиготіння змішалося з глибоким басовим пихтінням її приятеля.

— Боже, це було збіса чудово,— зітхнув чоловік.

— Непогано як на старенького.

— Саме це приходить з віком. Витривалість!

— То, може, повторимо?

— Тільки якщо ти не побудиш увесь цей сраний Борнмут,— прозвучав ланкаширський акцент, який ні з чим не сплутати.

Ані Вултон, ані його дружина не ворухнулися, відколи почався запис, та зараз вона повільно перетнула кімнату і вимкнула стерео. Легенька сльоза скотилася їй на щоку, коли вона розвернулася, щоб поглянути на чоловіка. Він не зміг відповісти їй поглядом.

— Що я можу сказати? Мені прикро, люба,— прошепотів він.— Не брехатиму і не казатиму, що це фальшивка. Та мені шкода, справді. Я ніколи не хотів скривдити тебе.

Дружина не відповіла. Смуток на її обличчі вразив його набагато глибше, аніж могло би гнівне слово.

— Що ти хочеш, щоб я зробив? — м’яко спитав він.

Вона обернулася до нього, її лице було залите болем. Їй довелося глибоко уп’ясти нігті в долоню, щоб тримати себе в руках.

— Патрику, за останні двадцять три роки я часто заплющувала очі, і я не настільки дурна, щоб думати, що це був єдиний раз. Ти міг би бодай мати пристойність тримати це подалі від мене і переконуватися, що воно не потрапить мені на очі.

Він повісив голову. Дружина дала своїй люті затопити його, перш ніж провадила.

— Та одного моя гордість не потерпить — це що якась там лярва буде руйнувати мій шлюб і робити з мене дурепу. Я цього не подарую. Дізнайся, чого хоче та мала сучка-шантажистка, відкупися від неї чи звернися до поліції, якщо треба. Але позбудься її. І позбудься цього! — вона пошпурила в нього касету; та відскочила від його грудей.— Цьому не місце в моєму домі. Як і тобі, якщо мені ще раз доведеться почути ту мерзоту!

Він поглянув на неї зі сльозами на очах.

— Я все владнаю. Обіцяю. Ти більше про це не почуєш.

Розділ сорок третій

Любов досягає серця чоловіка. Страх же, на противагу, добирається до його згідливіших куточків.

Четвер, 25 листопада

Пенні кинула неприязний погляд на суцільно сталеве небо і, горнучись у вовну, обережно виступила на тротуар з багатоповерхівки у Ерлз-корті, де вона мешкала. Метеорологи вже кілька днів говорили про можливе раптове похолодання, й ось воно прийшло з наміром не зупинятися. Пробираючись через замерзлі калюжі, Пенні пошкодувала, що вирішила взути каблуки, а не чобітки. Вона рухалася повільно по краю тротуару, хукаючи собі на пальці, коли відчинилися дверцята машини, блокуючи їй шлях.

Вона нахилилася, щоб сказати водієві, щоб той був, бляха, обачніший, коли за кермом уздріла Вултона. Вона осяяла його посмішкою, та він не повернув того тепла. Він дивився просто себе, не на неї, поки вона, скоряючись його уривчастим інструкціям, ковзнула на пасажирське сидіння.

— Чого ти хочеш? — запитав він жорстким, ніби саме ранкове повітря, голосом.

— А що ти пропонуєш?

Вона посміхнулася, та невпевненість уже почала закрадатися, коли вона побачила його очі. Вони були безжалісні.

Коли він заговорив, його тонкі губи скривилися у вищирі.

— І тобі треба було піти й надіслати ту касету мені додому? Це було до біса жорстоко. Моя дружина все чула. А ще це було надзвичайно тупо, бо зараз вона про це вже знає, тож ти не зможеш шантажувати мене. Жодна радіостанція чи газета не візьме цього. Потенційне відшкодування моральних збитків розлякає всіх, тож тобі з цього не буде багато користі.

Це була неправда. Запис міг досі завдати йому колосальної шкоди, якщо потрапить не в ті руки, та Вултон сподівався, що вона занадто тупа, щоб зрозуміти це. Здавалося, його блеф подіяв, коли він побачив, як її обличчя сповнилося тривогою.

— Патрику, про що ти, на бога, говориш?

— Та клята касета, яку ти мені надіслала, лахудра ти дурна. І не випендрюйся тут мені!

— Я... я не надсилала ніякої касети. Я гадки не маю, про що ти кажеш.

Несподівана образа шокувала її почуття, і Пенні почала ридати і задихатися. Вултон оскаженіло схопив її за руку, і полилися сльози вже справжнього болю.

— Касета! Касета! Ти надіслала мені касету!

— Яку касету, Патрику? Чому ти робиш мені боляче?..

Цівка сліз переросла у потік. Вулиця почала зникати за запрілими вікнами, Пенні мов замкнули у світі божевілля.

— Глянь на мене і скажи, що не надсилала мені касету з записом нас у Борнмуті.

— Ні. Ні. Яку касету? — Пенні раптово задихнулася, і жах висушив сльози.— Є запис нас у Борнмуті? Патрику, це підло. Але ж хто?

Він відпустив її руку, і його голова повільно опустилася на кермо.

— О Боже, це ще гірше, ніж я думав,— промимрив він.

— Патрику, я не розумію.

Його обличчя посіріло, раптово постаріло, шкіра на щоках натягнулася, ніби старий пергамент.

— Учора мені додому доправили касету. Це був запис нас у ліжку на партійній конференції.

— І ти подумав, що то я надіслала її? Чому, гівнюк ти жалюгідний!

— Я сподівався, що то ти, Пен.

— Чому? Чому я? — з огидою викрикнула вона.

Він схопився за кермо, кісточки побіліли, витріщився поперед себе, та не на дорогу.

— Я сподівався, що то ти, Пен, тому що як це не ти, тоді я не маю й найслабшої здогадки, хто це робить. І немає ніякого збігу в тому, що її доставили саме зараз, за стільки тижнів, відколи її записали. Мене не намагаються шантажувати на гроші. Вони хочуть, щоб я вибув з лідерської гонки,— його голос знизився до шепоту.— Наступного вівторка мені гаплик.

Вултон провів решту ранку, намагаючись мислити конструктивно. У нього не було і клаптя сумніву, що саме виборча гонка викликала раптову появу касети. Він перемусолив щось із дюжину ідей щодо того, хто міг стояти за цим, навіть росіян розглядав, та нічого не випливло. Йому більше не було куди йти. Подзвонив дружині — він завинив їй це, ба й більше,— а потім скликав прес-конференцію.

Зіткнувшись із такою проблемою, деякі люди могли б вирішити сумирно зникнути зі сцени і молитися, що їх не потурбують у їхньому тихому відступі, та Вултон не належав до «деяких людей». Він був з тих, хто краще поляже в боротьбі, намагаючись урятувати бодай щось після краху своїх мрій. Йому не було чого втрачати.

Коли по обіді зібралася прес-конференція, він був налаштований рішуче. Не маючи часу на ще якісь формальні розпорядження, він скликав ЗМІ на зустріч на набережній Алберт, з південного боку річки, навпроти будівлі парламенту. Йому потрібна була драматична декорація, і пряничний палац з баштою Біг-Бену створював її. Тільки-но оператори були готові, він почав.

— Добридень. У мене є невелика заява, і мені прикро, що після неї я не матиму часу на питання. Та, гадаю, ви не розчаруєтеся.

Він дочекався, поки підійшла ще одна знімальна група і порозставляла своє обладнання.

— Після голосування у вівторок, здається, лише у трьох кандидатів є реалістичні шанси на успіх. Наскільки я розумію, всі інші вже оголосили, що не балотуватимуться в наступному турі. Тож згідно з вашим висловом, джентльмени, це трикінний забіг.

Він спинився. А хай йому, це важко. Він сподівався, що кореспонденти також замерзли.

— Звісно, мені радісно бути одним з трьох, користуватися такою честю, та три може виявитися нещасливим числом. Насправді на цих виборах немає трьох варіантів, лише два. Партія або ж дотримуватиметься практичного підходу до політики, який довів свою успішність і протримав нас при владі понад десять років. Або ж вона розробить новий політичний пакет, який інколи називають «політикою совісті», через яку уряд втягнеться — можна сказати, вгрузне — у намагання вирішити всі проблеми світу. Це називається «політикою Старшого брата», а як ви знаєте, це ніколи не було моїм улюбленим брендом чаю.

Репортери захвилювалися. Усім було відомо, що у партії є розбіжності, та їх рідко коли виставляли аж так публічно.

— Якими б добрими не були ті наміри, я не вірю, що новий наголос на «політику совісті» буде доречним — насправді, на мою думку, це стане катастрофою для партії і країни. Я вважаю, що це також є думкою очевидної більшості у партії. Разом з тим, ми продовжимо дрейфувати, якщо цю більшість розколюватимуть двоє кандидатів. Двоє кандидатів, які підтримують прагматичну політику — це Френсис Уркгарт і я. Та я практична людина. І не хочу, щоб мої особисті амбіції стали на заваді досягненню тієї політики, в яку я завжди вірив. Але може статися саме так.

Незважаючи на холод, його слова запалювали вогонь, пускали вихори в повітря.

— Оте місце,— він тицьнув великим пальцем на будівлю парламенту позад нього,— важить для мене дуже багато. Я хочу переконатися, що ним керує правильна людина, в якої у наявності є правильна політика. Тож леді та джентльмени,— він кинув останній погляд на юрму камер і тіл, що тулилися довкола нього, граючись із ними ще трохи,— я не стану ризикувати. Надто багато на кону. Тож я знімаю свою кандидатуру з перегонів. Я віддам свій голос за Френсиса Уркгарта, який, як я щиро сподіваюся, стане нашим наступним прем’єр-міністром. Мені більше нема чого сказати.

Його останні слова майже загубилися серед клацання сотні затворів фотокамер. Він не затримався, а відразу ж рушив прибережними сходами нагору до машини, що чекала на нього. Кілька кореспондентів влаштували погоню, побігли за ним, та не змогли зловити нічого, окрім світлини того, як його везуть через Вестмінстерський міст. Решта стояли у збентеженні. Вултон не лишив їм часу на питання, жодної змоги розвинути теорії чи виявити прихованні смисли за його словами. Журналісти мали лише те, що він їм дав, тож їм доведеться передати все напряму — а так Вултон і задумав.

Він приїхав додому; дружина чекала на нього, стоячи на ґанку не менше збентежена. Поки заходили в дім, він співчутливо усміхався; вона дозволила йому поцілувати себе у щоку, він зробив чай.

— Вирішив проводити більше часу з родиною, Патрику? — запитала вона, коли вони сіли з протилежних боків кухонного столу.

— Не зашкодить, еге ж?

— Але. З тобою завжди є якесь «але». Я розумію, чому тобі довелося відступити, і гадаю, це буде достатнім покаранням.

— Ти ж залишишся зі мною, люба? Це важливіше за все, ти знаєш це.

Вона добирала слова обережно, не бажаючи дати йому зірватися з гачка аж так легко.

— Я і далі підтримуватиму тебе, як і завжди. Але...

— Знову те кляте слово.

— Але, на бога, чому ти вирішив підтримати Френсиса Уркгарта? Я ніколи й не знала, що ви настільки близькі.

— Того зарозумілого засранця? Ми не близькі. Він мені навіть не подобається!

— Тоді чому?

— Тому, що мені п’ятдесят п’ять, а Майклу Семюелу сорок вісім, а це означає, що він може сидіти на Даунінг-стріт двадцять років, аж поки я не вмру і мене не закопають. Френсису Уркгарту, з іншого боку, вже майже шістдесят два. Навряд чи він пробуде на посаді більше п’яти років. Тож з Уркгартом є шанс на ще одну виборчу гонку, поки я ще не ґиґнув. А тим часом, якщо мені вдасться дізнатися, хто стоїть за тим записом, чи якщо з цим кимсь станеться брутальний і страшенно болючий нещасний випадок, на що я щиро сподіваюся, я отримаю другий шанс.

Поки він вибудовував свій алгоритм, його люлька вивергала під стелю густий сизий дим.

— Хай там як, я нічого не здобуду, лишаючись нейтральним. Семюел нізащо не потерпить мене у своєму Кабінеті. Тож натомість я віддав Уркгарту вибори на тарілочці, і йому доведеться виявити якусь публічну вдячність за це.

Він поглянув на свою дружину, витягнув з неї посмішку — вперше, відколи вони почули запис.

— Чорт, могло бути й гірше. І як воно наступні кілька років побути дружиною канцлера казначейства?

Розділ сорок четвертий

Брехати про чиюсь силу є ознакою лідерства; брехати про чиїсь вади є ознакою політики.

П’ятниця, 26 листопада

Погода наступного ранку була досі морозна, та над столицею пройшов новий фронт, принісши кришталеве небо на зміну свинцевим хмарам попереднього дня. Це скидалося на новий початок. З вікна свого кабінету Уркгарт вдивлявся у те, що видавалося йому майбутнім — таким самим ясним, як і небо. Після заяви Вултона він почувався невразливим. Він майже досяг мети.

Тоді двері розчахнулися, мов міна вибухнула, і з завалів виникла обдерта постать Роджера О’Ніла. Ще не встиг Уркгарт поцікавитися, що він, на бога, робить, почувся лепет. Слова вистрілювали, ніби кулі, летіли в Уркгарта, мов хотіли засипати його.

— Вони все знають, Френсисе. Виявили, що папки немає. Замки погнуті, одна з секретарок це помітила, і голова скликав нас усіх. Я певен, він підозрює мене. Що нам робити? Що нам робити?

Уркгарт трусив його, щоб він припинив це незрозуміле белькотання.

— Роджере, заради Бога, замовкніть!

Уркгарт заштовхав його у крісло і ляснув по обличчю. Лише тоді О’Ніл спинився передихнути.

— А тепер повільно, Роджере. Не поспішайте. Що ви намагаєтеся сказати?

— Папка, Френсисе. Секретна папка партії на Семюела, яку ви попросили мене надіслати у недільні газети.

Він пихтів від фізичного і нервового виснаження. Зіниці розширені, повіки червоні, як відкриті рани, обличчя кольору попелу.

— Розумієте, мені вдалося використати свій ключ, щоб проникнути до підвалу без жодних проблем. Саме там розташовані всі сховища. Та папки замкнуті у шафках. Мені довелося зламати замок, Френсисе. Вибачте, я не мав іншого вибору. Не дуже сильно, та він трохи погнувся. Там стільки пилюки і павутиння, що здається, ніби там ніхто не бував ще з часів бурської війни[51], та вчора якась курва-секретарка вирішила зайти туди і помітила зігнутий замок. Тож пройшлися по всьому і виявили, що бракує Семюелової папки.

— І ви надіслали оригінал папки? — запитав Уркгарт, нажаханий.— А не просто скопіювали найцікавіші деталі, як я вас просив?

— Френсисе, та папка завтовшки як моя рука, на те, щоб її скопіювати, пішли б години. Я не знав, які деталі будуть найцікавіші, тож надіслав усе. Поки хтось помітив би, що папки нема, минули б роки, а потім подумали б, що її просто поклали не туди.

— Ви клятий дурень, ви...

— Френсисе, не кричіть на мене! — заволав О’Ніл.— Увесь ризик взяв на себе я, не ви. Голова особисто допитує всіх, хто має ключ, а нас таких лише дев’ятеро. Він попросив зустрічі зі мною по обіді. Я впевнений, що він підозрює мене. І я не збираюся сам-один брати на себе вину. Навіщо? Я всього-на-всього виконував, що ви мені казали...— він плакав.— Френсисе, я більше не можу брехати. Вже просто не витримую цього. Я зламаюся!

Уркгарт закляк, побачивши правду за розпачливими словами О’Ніла. У цього чоловіка, який трусився перед ним, не лишилося ні опору, ні розсудливості; він починав кришитися, ніби старий мур без фундаменту. О’Ніл не зможе контролювати себе ще бодай тиждень, навіть цей з усіх тижнів. Він на краю особистої катастрофи; найлегший вітерець стрімко понесе його до краху. Й О’Ніл потягне за собою Уркгарта.

Коли Уркгарт заговорив, його голос був твердий, але заспокійливий:

— Роджере, ви перехвилювалися. Вам нема чого боятися, ніхто нічого не зможе довести, і ви маєте пам’ятати, що я на вашому боці. Ви тут не самі. Послухайте, не повертайтеся до офісу, скажіть, що захворіли, і йдіть додому. Голова може почекати й до понеділка. А завтра я хотів би, щоб ви приїхали і були моїм гостем у Гемпширі. Приходьте на обід, переночуєте, і ми обговоримо усе — вдвох, лише ви і я. Як вам таке?

О’Ніл схопив Уркгарта за руку, ніби каліка, що чіпляється за милицю.

— Лише ви і я, Френсисе...— він заплакав.

— Але не кажіть нікому, що їдете до мене. Було б дещо ніяково, якби преса дізналася, що старший партійний чиновник прийшов до мене у гості саме перед фінальним голосуванням — для нас обох це було б недоречно. Тож це має бути суто між нами. Навіть вашій секретарці не можна знати.

О’Ніл спробував промимрити слова вдячності, та закінчилося це трьома величезними чихами, які змусили Уркгарта з огидою відступити. Здавалося, ніби О’Ніл і не помітив, бо він витер обличчя й усміхнувся з відновленим завзяттям спанієля.

— Я приїду, Френсисе. Можете довіритися мені.

— Справді можу, Роджере?

— Атож. Навіть якщо це мене вб’є, я приїду.

Субота, 27 листопада

Уркгарт вислизнув з ліжка ще до світанку. Він не спав, але й не почувався стомленим. Він був сам, дружина поїхала на вихідні, він достоту не знав куди, та це він сам попросився в неї побути на самоті деякий час. Вона уважно зазирнула йому в обличчя, шукаючи в його очах сліди коханки чи зніяковіння. Звісно, він не настільки дурний, тільки не у вихідні перед таким тижнем, хоча чоловіки і мають здатність бути настільки незбагненно дурними.

— Ні, Мортімо,— прошепотів він, розуміючи її занепокоєння.— Мені треба час подумати, трохи погуляти, почитати трохи Берка.

— Хай чого це коштуватиме, Френсисе,— відповіла вона і пішла.

Було рано, навіть перше світло ще не пробилося над болотами Нью-Форесту. Уркгарт одягнув свою улюблену мисливську куртку, взув чоботи і пішов у холодний ранок кінною стежкою, що вела через Емері-Даун до Аіндгерсту. Низький туман щільно тримався за огорожі, відлякуючи пташок і поглинаючи будь-які звуки, мов кокон, у якому існував лише Уркгарт і його думки. Він пройшов близько трьох миль, поки не почав довгий повільний підйом південним схилом пагорба, і коли ранкове сонце прорізалося крізь вологе повітря, туман поволі став прояснюватися. Уркгарт саме з’явився з вихрястого туману, коли побачив оленя, що ходив поміж дроку по той бік стежки на залитому сонцем схилі. Уркгарт тихенько ковзнув за низький кущ, вичікуючи.

Він не був схильний до самоаналізу, але бували моменти, коли йому треба було покопатися в собі, й у тому внутрішньому просторі він знаходив свого батька, чи то пак його риси. Його тіло знайшли на ділянці болота, подібній до цієї, тільки у шотландському Гайлендзі, попід кущем дроку, вкритого жовтим цвітом. Біля тіла лежав його улюблений двадцятизарядний «Пурді», подарований ще дідусем, лише один патрон було використано. Цього вистачило, щоб знести половину голови. Нерозумний чоловік, слабак. Накликав ганьбу на прізвище Уркгарт, яка досі змушувала сина внутрішньо корчитися і відчувати меншовартість.

Олень високо підвів голову, внюхуючись у ранкове повітря, його широкі, ніби весла, роги ловили молоде сонце, шрам на поцяткованому боці наводив на думку, що він, напевно, бився під час недавнього гону і програв. Це був молодий самець, у нього ще будуть інші дні, та Уркгарт знав, що йому так не пощастить. Бій, у який вступив він, стане його останнім; його нагода більше не повториться.

Олень підійшов ближче, не знаючи про Уркгартову присутність, багате каштанове хутро вилискувало на сонці, короткий хвіст смикався. Це була картина, яку Уркгарт замолоду міг спостерігати годинами, та зараз він не міг сидіти тут, зі спогадами про батька. Уркгарт звівся менш ніж за тридцять ярдів перед оленем. Той закляк у замішанні, відчуваючи, що мав би вже бути мертвим. Потім скочив убік і за мить зник. Уркгартів сміх переслідував його в тумані.

Повернувшись додому, Уркгарт відразу пішов до свого кабінету, не перевдягаючись, і підняв слухавку. Подзвонив редакторам чотирьох головних недільних газет. Дізнався, що двоє з них писали редакційні статті на його підтримку, один вимахував прапором за Семюела, а один коментував ухильно. Однак усі четверо були, до різної міри, впевнені, що Уркгарт має явну перевагу, це був висновок, підтверджений опитувачами «Обзервера», які вже встигли зв’язатися зі значною більшістю партії. Опитування передбачало, що Уркгарт отримає комфортну перемогу з шістдесятьма відсотками голосів.

— Здається, щоб зупинити вашу перемогу, знадобиться землетрус,— сказав редактор.

— Або ж правда,— прошепотів Уркгарт, поклавши слухавку.

Уркгарт досі сидів у своєму кабінеті, коли почув, як О’Нілова машина різко загальмувала на гравійному під’їзді. Ірландець недбало припаркувався і стомлено виліз. Коли він ступив до передпокою, Уркгарт не зміг не відзначити, що його гостя було майже не впізнати: це був зовсім не той чоловік, якого він запросив у свій клуб на обід менш ніж півроку тому. Недбала елегантність перетворилася на відверту неохайність, замість невимушеної зачіски зараз волосся було розпатлане, одяг пожмаканий, комірець розстібнутий і зморщений. Колись ввічливий і світський співрозмовник нині скидався на волоцюгу, а ті глибокі блискучі очі, які знаходили привабливими як жінки, так і клієнти, зникли без сліду, змінившись двома дикими, виряченими кулями, які бігали по передпокою в постійному пошуку чогось, чого ніяк не знаходили.

Уркгарт провів О’Ніла до однієї з гостьових кімнат на другому поверсі. Поки вони підіймалися сходами, він говорив мало, весь час був заповнений О’Ніловим белькотінням і захеканими коментарями. Гість виявив мало інтересу до вишуканих краєвидів на Нью-Форест, які відкривалися з кімнати; він недбало кинув свою сумку на ліжко. Вони спустилися назад донизу на два прольоти, аж поки Уркгарт не провів його через старі розбиті дубові двері до свого заставленого книжками кабінету.

— Френсисе, це чудово, направду чудово,— сказав О’Ніл, оглядаючи колекцію оправлених у шкіру книжок, картини на цілий ряд традиційних тем, від кораблів під повними вітрилами у збуреному морі до членів клану в характерних зелених тартанах, і ще пару старовинних глобусів. Нічого тут не було чудового, це типове перебільшення, зате це дещо особисте й повністю Уркгартове. Різьблені кришталеві склянки оточували два графина, які стояли у алькові у темній дерев’яній книжковій шафі.

— Пригощайтеся, Роджере,— запропонував Уркгарт.— Є спейсайдське й острівне віскі, яке відгонить торфом і водоростями. На ваш вибір.

Зосереджено він дивився, як О’Ніл наповнив склянку і почав лигати віскі.

— О, вам налити, Френсисе? — заметушився О’Ніл, нарешті згадавши про свої манери.

— Любий Роджере, тільки не зараз. Мені треба мати ясну голову, зрозумійте. Але, будь ласка, не соромтеся.

О’Ніл налив ще одну величезну склянку і плюхнувся у крісло. І поки вони розмовляли, алкоголь почав боротися з усім іншим у його організмі, й шаленство у його очах на крихту притамувалося, а язик ставав дедалі важчим, мова дедалі більше втрачала зв’язність. Депресант боровся зі стимулянтом, так і не досягаючи миру чи балансу, лишаючи О’Ніла на краю прірви.

— Роджере,— сказав Уркгарт,— все виглядає так, ніби ми будемо на Даунінг-стріт вже до кінця тижня. Я тут міркував над тим, що мені знадобиться. Подумав, що ми могли б поговорити про те, чого хочете ви.

О’Ніл зробив ще один ковток, перш ніж відповісти.

— Френсисе, мене переповнює вдячність, що ви думаєте про мене. Ви станете класним прем’єр-міністром, Френсисе, справді так. Як воно буває, я також прокручував у голові деякі думки про все це, і мені було цікаво, чи не могли б ви на Даунінг-стріт використати когось такого, як я — ну знаєте, як радника чи навіть речника. Вам знадобиться багато допомоги, та й ми ніби так добре попрацювали разом, тож я думав...

Уркгарт махнув рукою, щоб спинити його.

— Роджере, є десятки державних службовців, щоб узяти на себе ці обов’язки, люди, які справді роблять цю роботу. Що мені потрібно, це хтось такий, як ви, на чолі політичного боку справи, кому можна довіритися для уникнення тих жалюгідних помилок, яких наробила організація партії в останні місяці. Я б дуже хотів, щоб ви залишились у штабі партії — з новим головою, звісно.

Стривоженість зборознила чоло О’Ніла. Та ж сама безглузда робота: спостерігати з-за бокової лінії, поки державна служба веде гру? Хіба це не те, чим він займався останні роки?

— Але щоб робити щось таке ефективно, Френсисе, мені знадобиться підтримка, якийсь особливий статус. Ми ніби згадували про лицарство.

— Справі так, Роджере. Це найменше, чого ви заслужили. Ви були абсолютно незамінним для мене, і ви маєте розуміти, наскільки я вам вдячний. Та я тут порозпитував. Такий титул важко отримати швидко. Вже є стільки тих, хто стоїть у черзі на посвяту, коли прем’єр-міністр піде у відставку, а на кількість почестей, які може роздати новий прем’єр-міністр, є ліміт. Боюся, це може забрати деякий час...

Доти О’Ніл посунувся вперед на шкіряному сидінні й сидів, розвалившись у кріслі, та зараз він виструнчився, збентежений, обурений.

— Френсисе, ми не про таке домовлялися.

Уркгарт мав намір випробувати О’Ніла, позадирати його, поколоти, поштрикати пальцем йому в око, або й просто в сраку, скупати його в образі й розчаруванні, трошки піддати його тиску, під який він неминуче потрапить у наступні кілька місяців. Він хотів побачити, як далеко до межі можна штовхнути О’Ніла. Він більше не міг чекати.

— Ні, трясця його матері, ми не про таке домовлялися, Френсисе. Ви обіцяли! Це була частина угоди! Ви дали слово, а зараз кажете «ні». Ніякої роботи. Ніякого лицарства. Не зараз, не скоро, ніколи! Ви отримали, що хотіли, а зараз думаєте, що можете мене позбутися. Що ж, подумайте ще раз! Я брехав, я обманював, я фальшував і крав для вас. А зараз ви ставитеся до мене, як до інших. Мені більше не треба, щоб люди кпили у мене за спиною й дерли кирпу так, ніби я якийсь там смердючий ірландський селюк. Я заслуговую на те лицарство — і вимагаю його!

Склянка була порожня, й О’Ніл, трусячись від емоцій, виштовхав себе з крісла, щоб наповнити її з графина. Він обрав другий графин, не переймаючись тим, що в ньому, розливаючи темну хмільну рідину через вінця склянки. Він ковтнув на повний рот, перш ніж повернутися до Уркгарта і знов полити свою лавину гніву.

— Ми пройшли крізь усе це разом, як команда, Френсисе. Все, що я зробив, було для вас, і ви б і близько не підступилися до Даунінг-стріт без мене. Ми досягаємо мети разом — або ж нас разом дрючать. Якщо я закінчу в купі гівна, Френсисе, то хай мені грець, якщо я потраплю туди сам. Ви не можете цього допустити, тільки не з тим, що мені відомо. Ви мені винні!

Він тремтів, розхлюпував віскі. Зіниці були ніби проколи від шпильки. Він заслинився.

Слова було сказано, погрозу висунуто. Уркгарт провокативно кинув О’Нілу рукавичку, яку, майже без паузи, підібрали і нею ж ляснули Уркгарта по обличчю. Стало ясно, що зараз важило не те, чи втратить О’Ніл контроль, а як скоро це станеться, і часу не лишалося взагалі. Було мало сенсу продовжувати випробовувати його. Уркгарт обірвав момент, широко посміхнувшись і похитавши головою.

— Роджере, мій любий друже. Ви абсолютно не так мене розумієте. Я просто кажу, що це буде складно у найближчий час, у новорічному списку почестей. Та буде ще один навесні, на день народження королеви. Всього за кілька тижнів, справді. Я ж просто прошу вас зачекати доти,— він поклав руку на тремтяче плече О’Ніла.— І якщо ви хочете роботу на Даунінг-стріт, ми щось вам підшукаємо. Ми працюємо як команда, ви і я. Ви на це заслужили. Даю слово честі, Роджере, я не забуду, на що ви заслуговуєте.

О’Ніл був неспроможний відповісти інакше, як бурмотінням. Його запал пригас, алкоголь торував собі шлях у його нутрі, емоції були подерті на шмаття і знову склеєні докупи. Він завалився назад у крісло, блідий, виснажений.

— Слухайте, поспіть перед обідом. Ми можемо обговорити деталі того, чого ви хочете, пізніше,— запропонував Уркгарт, сам підливаючи віскі в О’Нілову склянку.

Не сказавши і слова, О’Ніл заплющив очі. Він ще один раз перехилив склянку, і за лічені секунди його дихання сповільнилося, хоча навіть уві сні його очі невпинно тріпотіли під повіками. Хай де блукав розум О’Ніла, він не знаходив спокою.

Уркгарт сидів, дивлячись на зіщулену фігуру. З носа О’Ніла крапали шмарклі. Цей вигляд ще раз нагадав Уркгарту дитинство, і лабрадора, який довгі роки вірно служив йому як мисливський пес і постійний супутник. Одного дня прийшов ґілі й пояснив, що пес пережив удар; його треба приспати. Уркгарт був спустошений. Він помчав до стайні, де той спав, і його зустріло жалібне видовище тварини, яка втратила контроль над собою. Задні лапи були паралізовані, пес загидився, а з носа і писка, як і в О’Ніла, неконтрольовано крапало. Все, на що він спромігся, це на вітальне скавучання. В очах старого ґілі, який гладив псу вухо, стояли сльози.

«Більше не буде тобі гонів чи зайців, старий друзяко,— прошепотів він. Він обернувся до молодого Уркгарта.— Вам час іти, паничу Френсисе».

Та Уркгарт відмовився.

«Я знаю, що треба робити»,— сказав він.

Тож вони разом викопали могилу в садку, біля густого тисового живоплоту, винесли пса на сонячну місцину, де б він міг відчути тепло осіннього сонця. Тоді Уркгарт застрелив його. Поклав край його стражданням. Дивлячись зараз на О’Ніла, він пригадав сльози, які тоді пролив, і всі ті рази, коли він навідував його могилу, і подумав: чого деякі люди заслуговують на менше жалю, ніж німі тварини?

Він залишив О’Ніла в бібліотеці й попрямував до кухні. Під раковиною знайшов пару гумових кухонних рукавиць і запхав їх разом з чайною ложкою до кишені, а тоді вийшов з будинку з чорного ходу. Коли він увійшов до сарайчика, старі дерев’яні двері простогнали на іржавих завісах. У ніс йому вдарила затхлість. Він нечасто використовував це місце, та точно знав, де стоїть те, що він шукає. Високо на дальній стіні висіла древня, потріскана кухонна шафа, яку викинули зі старої буфетної багато років тому, а зараз вона стала притулком для напіввикористаних бляшанок фарби, олії й численного війська шашелі. В глибині він знайшов ретельно закупорену бляшанку. Надягнув гумові рукавиці, перш ніж взяти її з полиці й повернутися до будинку, тримаючи ту бляшанку так, ніби несе запалений смолоскип.

Повернувшись до будинку, він перевірив О’Ніла, який досі глибоко спав, громовито хропучи. Уркгарт нишком попрямував нагору, до гостьової кімнати, і зрадів, дізнавшись, що О’Ніл не замкнув свою валізу. В несесері він знайшов, що шукав, воно було втиснуте разом із зубною щіткою і набором для гоління. Це була бляшанка чоловічої пудри; покришка скрутилася, коли Уркгарт злегка повернув її. Всередині не було пудри, натомість там лежав маленький поліетиленовий пакетик на защібці, в якому десь на столову ложку було білого порошку. Уркгарт поніс пакетик до полірованого письмового столу з червоного дерева, що стояв у еркері, й дістав з шухляди три великі аркуші блакитного паперу до письма. Поклав один аркуш і висипав на нього невеличку купку білого порошку. Біля нього поклав другий аркуш і, досі у гумових рукавицях, відкрив бляшанку, яку приніс із сараю, і зачерпнув ложкою білого порошку, насипав гірку десь такого самого розміру. Користуючись ручкою ложки і шпателем, він з неймовірною ретельністю розділив дві купки на рівні половинки, зішкрібши по половинці кожної на третій аркуш паперу до письма, який зігнув посередині. Зернинки були майже ідентичного кольору і консистенції, він змішав обидві половинки, щоб приховати факт, що вони колись не були одним цілим. Зі згину посередині аркуша він приготувався насипати ту суміш назад до поліетиленового пакетика.

Уркгарт поглянув на аркуш і свою руку. Вона злегка тремтіла. Нерви, вік, нерішучість? Щось, що він успадкував від батька? Ні, ніколи. Хай чого це коштуватиме! Без жодного опору порошок ковзнув до поліетиленового пакетика, який Уркгарт потім защебнув. Виглядало так, ніби його ніколи й не чіпали.

За п’ять хвилин по тому, у кутку садка біля плакучої верби, де садівник завжди тримав невеличку купку садового сміття на спалення, Уркгарт розпалив вогнище. Бляшанка була вже порожня, її вміст вимито, і він поховав її в полум’ї разом із синіми папером до письма і гумовими рукавицями. Уркгарт дивився на полум’я — як воно спершу палахкотить, а потім куриться, аж поки не залишилося нічого, окрім розбитої старої бляшанки, вкритої попелом.

Він повернувся до будинку, налив собі велику порцію віскі, проковтнув його майже так само жадібно, як і О’Ніл, і лише тоді розслабився.

Все було зроблено.

Розділ сорок п’ятий

Це той старий мудрий плавець штормових морів, Френкі Дрейк, якось зауважив, що крила нагоди вкриті пір’ям смерті. Бажано смерті когось іншого.

О’Ніл проспав уже три години, коли його збудили, несамовито трусячи за плече. Він повільно сфокусував погляд і побачив Уркгарта, який схилився над ним, наказуючи йому прокинутися.

— Роджере, плани дещо змінилися. Мені щойно подзвонили з ВВС, питали, чи можна прислати сюди знімальну групу, щоб зробити деякі зйомки для їхнього репортажу у вівторок. Вочевидь, Семюел уже згодився, тож я не мав іншого вибору, окрім як сказати «так». Вони пробудуть тут деякий час. А нам би цього не хотілося. Якщо вас тут побачать, то почнуться усілякі плітки щодо того, як штаб партії втручається у виборчу гонку. Краще уникнути непорозуміння. Даруйте, але, гадаю, вам краще їхати просто зараз.

О’Ніл досі намагався увімкнути у своєму язику другу передачу, коли Уркгарт влив у нього кави, ще раз пояснюючи, як прикро йому за вихідні та як він радіє, що вони прояснили усі непорозуміння.

— Запам’ятайте, Роджере. Лицарство на Трійцю, а наступного тижня ми можемо обговорити роботу, яку б ви хотіли. Тож я радий, що ви змогли приїхати. Я справді дуже вам вдячний,— казав Уркгарт, заштовхуючи О’Ніла в машину.

Він дивився, як О’Ніл, із завченою обачністю, поволі рушив під’їзною доріжкою і виїхав за ворота.

— Прощавайте, Роджере,— прошепотів він.

Розділ сорок шостий

Хіть розширює горизонт. Любов звужує його до сліпоти.

Неділя, 28 листопада

Світанковий хор впливових недільних газет став солодкою музикою для головного організатора та його прихильників.

«УРКГАРТ ПОПЕРЕДУ»,— проголошувала «Сандей таймз» на першій шпальті, доповнюючи це схвальними редакційними колонками. «Телеграф» та «Експрес» відкрито підтримували Уркгарта, тоді як «Мейл» у неділю незручно силувався всидіти на двох стільцях. Лише «Обзервер» видав редакторську колонку на підтримку Семюела, хоча у їхньому звіті й уточнювалося, що Уркгарт має явну перевагу.

Знадобилася одна з жовтіших газет, «Сандей інквайрер», щоб по-справжньому струснути кампанію. В інтерв’ю з Семюелом про його «ранні роки» вони процитували його слова, що він визнає свою тимчасову участь у різноманітних університетських клубах. Під тиском він визнав, що до двадцяти років був прихильником багатьох модних течій, які нині, через тридцять років, видавалися наївними і недоречними. Лише коли репортер наполіг, що газета має документальний доказ припускати, що це були CND[52] та республіканізм, Семюел запідозрив, що його підставляють.

— Давайте тільки без цих старих нісенітниць,— роздратовано відповів Семюел.

Він гадав, що покінчив з тими дикими звинуваченнями ще двадцять років тому, коли вперше балотувався до парламенту. Тоді один з опонентів надіслав до штабу партії лист зі звинуваченнями; цю заяву повною мірою дослідив постійний комітет партії у справах кандидатів, і Семюелу видали чисту санітарну книжку. Але ось вони знову вигулькнули, повстали з мертвих після усіх цих років, всього за кілька днів до фінального голосування.

— У дні, коли це відбувалося, я робив це як вісімнадцятирічний студент коледжу. Я сходив на два марші CND, і мене навіть переконали оформити постійну передплату на студентську газету, якою, як я потім дізнався, керували республіканці,— він спробував посміятися зі спогаду, налаштований створити враження, що йому нема чого приховувати.— А ще я був доволі палким прихильником руху проти апартеїду, і до сьогодні активно протистою апартеїду,— сказав він журналісту.— Чи я шкодую? Ні, я не шкодую про ту ранню участь; це були юнацькі помилки, чудове поле для перевірки переконань, яких я зараз притримуюсь. Я знаю, наскільки дурною є CND, я там був. І я люблю свою королеву!

Але це був не той рядок, який вирішили виділити у «Інквайрері». «СЕМЮЕЛ БУВ КОМУНІСТОМ!» — волали вони на більш ніж півшпальти, цитуючи «разючі одкровення», ще й «ексклюзивні», що Семюел, навчаючись в університеті, був активним членом лівого крила. Семюел не міг повірити манері, у якій його ремарки були інтерпретовані; він на хвильку замислився, чи це часом не наклеп. Але під заголовком стаття була ще гірша.

Вчора ввечері Семюел визнав, що марширував вулицями Лондона на підтримку росіян як член CND у 1960-ті, коли марші за заборону бомб часто закінчувалися насиллям і безладами.

Він також фінансово підтримував групу бойовиків-антимонархістів, роблячи щомісячні відчислення у Кембриджський республіканський рух, деякі з лідерів якого активно висловлювали підтримку ІРА[53].

Для партійних лідерів Семюелова залученість до лівого крила довго була джерелом стурбованості. У 1970-у, у віці 27 років, він балотувався як офіційний партійний кандидат на загальних виборах. Голова партії був значно стурбований і написав йому, вимагаючи пояснення «частоти, з якою в університетські роки ваше ім’я асоціювалося з течіями, які не мають прихильності до нашої партії». Він зумів пройти випробування і був обраний. Та вчора Семюел показав своє зухвальство.

— Я ні про що не шкодую,— сказав він, додаючи, що досі симпатизує деяким лівим рухам, які він колись підтримував...

Решта дня була повна занепокоєння і потрясіння. Насправді ніхто не вірив, що він був прихованим комуністом; це була одна з тих безглуздих сенсаційних статей, спрямованих на підняття обігу, а не поінформованості населення, та її також треба було перевірити. Невідворотним результатом стало збентеження, в той час як Семюел щосили намагався переконати своїх прихильників і звернути їхню увагу на серйозні питання його кампанії.

До полудня лорд Вільямс колюче засудив газету за використання конфіденційних документів, які, як він заявив, були викрадені. «Інквайрер» відразу ж відповів, що оскільки партія виявилася неприпустимо некомпетентною у сфері збереження своєї конфіденційної інформації, газета радо виконає свій громадянський обов’язок і поверне папку її законним власникам у штабі партії, що й було зроблено трохи пізніше того ж дня, саме вчасно, щоб захопити теленовини і вдихнути в історію нове життя.

Ніхто не сприйняв історію як таку, що має серйозне значення. Більшість відкинула її як таку, що має більше стосунку до типової некомпетентності штабу партії, як і самого Семюела. Але його кампанія з самого початку була невдалою. Наполеон вимагав щасливих генералів, і Британія вимагала не меншого. Ситуація не сприяла тому, хто заявляв, що він на вершині подій. Останні години перед битвою так не проводять.

Уркгарт подзвонив Меті.

— Ти мені потрібна. Можеш прийти?

Вона мало не побігла до нього, до його дому на Кембридж-стріт, і тільки-но він зачинив двері, відгороджуючись від решти світу, як він кинувся на неї, опинився на ній, а згодом і в ній. Здавалося, він володіє надзвичайною енергією, яку йому відчайдушно треба випустити. Він кричав кінчаючи, розгублено, цей крик вона сприйняла за муку, а може, то була провина? Гонитва за владою збурює багато пристрастей, які не завжди уживаються. Меті сама це знала.

Коли вони закінчили і вона визволила своє тіло з-під нього, вони трохи тихо полежали одне біля одного, поринувши у свої думки.

— Чому ти подзвонив мені, Френсисе? — зрештою запитала вона.

— Ти мені потрібна, Меті. Я раптово почувся дуже самотнім.

— Скоро тебе оточить увесь світ. Ти не матимеш і хвильки для себе.

— Гадаю, так десь воно і є. Я дещо боюся. Мені потрібен хтось, кому б я міг довіряти. Я ж можу довіряти тобі, правда, Меті?

— Сам знаєш, що так,— вона поцілувала його.— Так не триватиме вічно, я знаю, та коли ти порвеш зі мною, я більше розумітиму себе і все, що мене цікавить.

— І що ж це?

— Влада. Її межі. Компроміси, яких вона потребує. Виверти.

— Я був настільки цинічний?

— Я хочу стати найкращим політичним кореспондентом у країні, а може, й у всьому світі.

— Ти мене використовуєш! — хихикнув він.

— Сподіваюся, що так.

— Ми настільки різні, ти і я, Меті, та чомусь я відчуваю, що як я можу бути впевненим у твоїй...— він пошукав відповідне слово,— відданості, тоді за деякий час увесь світ піде за тобою.

Вона провела м’яким пальцем йому по губах.

— Я думаю, це щось більше, ніж відданість, Френсисе.

— Нам не можна втрачати голови, Меті. Світ нам не дозволить.

— Але ж тут лише ти і я, Френсисе.

Вона ще раз заскочила на нього, і цього разу він не кричав у муках.

Розділ сорок сьомий

Іноді я ненавиджу себе за свої недоліки. Та мені легше ще більше ненавидіти інших.

Понеділок, 29 листопада

Прибиральник знайшов тіло невдовзі по тому, як о 4:30 темного морозного ранку відмітився на зміні на своїй ділянці на заправці, розташованій на трасі М27 поблизу Саутгемптону. Прибиральник саме мив унітази, коли помітив, що в одній з кабінок не відчиняються дверцята. Він наближався до свого шістдесят восьмого дня народження і вилаявся, зігнувши свої старі кості для того, щоб зазирнути під двері. Йому було важко зробити це, та зрештою він угледів два черевики. Оскільки до черевиків додавалися ще й шкарпетки і ноги, йому більше не було потреби задовольняти свою допитливість. У кабінці сидів чоловік, і хай він там п’яний, хворий чи конає, це до біса переб’є весь графік прибирання. Старий чолов’яга лаючись поплентався до свого начальника.

Начальник за допомогою викрутки спробував відчинити замок ззовні, та виявилося, що коліна чоловіка міцно вперлися у двері, і навіть штовхнувши щосили, неможливо було відчинити двері більш ніж на кілька дюймів. Начальник просунув руку в двері у спробі відсунути коліна, та натомість схопився за звислу руку, холодну як лід. Він з жахом відсахнувся і вирішив ретельно вимити руку, перш ніж поплентався викликати поліцію і швидку, поки прибиральник стояв на чатах.

Поліція прибула невдовзі по п’ятій ранку і, маючи більше досвіду в подібних справах, аніж прибиральник зі своїм начальником, за кілька секунд зняла двері кабінки з завіс. О’Ніл, повністю одягнений, прихилився до стіни. Колір збіг з його обличчя, і воно скривилося у масці смерті, вискаливши зуби. Очі були вирячені. На колінах у нього поліція знайшла дві половинки порожньої бляшанки від пудри, а на підлозі побачили маленький поліетиленовий пакетик з кількома крупинками білого порошку і кейс, напханий політичними брошурами. Ще трохи маленьких білих порошинок прилипло до шкіряної оббивки кейса, який О’Ніл, вочевидь, розмістив на колінах, щоб мати рівну поверхню. Зі стиснутого кулака вдалося видобути пожмакану 20-фунтову купюру, яку О’Ніл згорнув у трубочку, перш ніж зім’яти у смертельній агонії. Друга його рука була витягнута над головою, так ніби цей оскалений труп востаннє моторошно махав на прощання.

— Ще один нарик прийняв останню палючу дозу,— промимрив сержант поліції своєму молодшому колезі.— Нам звично знаходити їх з голкою у вені, та цей виконав свою лебедину пісню кокаїном.

— А я й не думав, що він смертельний.

— Може, забагато для його серця. Або, може, та штука була розбодяжена. На цих заправках його штовхають багато, і торчки ніколи не знають, що купують. Іноді їм не щастить.

Він заходився нишпорити у О’Ніла по кишенях у пошуках розгадки його особи.

— Що ж, хлопче, викличмо тих падлючих фотографів, щоб вони зняли цю гнійну сценку. Нам тут нема чого стовбичити й гадати про... містера Роджера О’Ніла,— оголосив він, знайшовши гаманець з кількома кредитними картками.— Цікаво, хто він. Чи то пак ким він був.

Поки представник коронера[54] дав добро на те, щоб забрати тіло, було вже двадцять по сьомій. Хлопці зі «швидкої» саме силувалися витягнули покорчене тіло з кабінки й перекласти на ноші, коли по радіо передали виклик. Тіло мало не просто ім’я, а ще й послужний список.

— Чорт,— сказав сержант диспетчеру,— це піділлє олії у вогонь. Приїдуть інспектори з карного розшуку, суперінтендант[55], навіть головний констебль прибуде повитріщатися,— він почухав підборіддя, повернувшись до моложавого констебля.— Маємо тут подаруночок, атож. Здається, наш парубок під простирадлом був старшою політичною фігурою, пов’язаною з Даунінг-стріт. Постарайся написати збіса гарний рапорт, хлопче. І щоб кожна кома була на місці. Ой чую я, напишеш ти такий собі бестселер.

Меті була в душі — змивала останні сліди вчорашнього вечора, коли задзвонив телефон. Це був Краєвскі, дзвонив з ньюзруму «Кронікла».

— Джонні, нічого, що зараз трохи зарано, чорти б його вхопили,— почала скаржитись вона, але він урвав її.

— Тобі треба дещо знати. Ще один з твоїх неможливих збігів. Щойно зі стрічки. Здається, всього кілька годин тому поліція Саутгемптону знайшла твого Роджера О’Ніла мертвим у громадській вбиральні.

Меті стояла оголена, на килим крапало, та вона геть не помічала калюжі, що розпливалася навколо неї.

— Скажи, що це просто твій бездарний спосіб побажати доброго ранку, Джонні. Будь ласка.

— Здається, мені на роду написано завжди тебе розчаровувати, Меті. Це правда. Я вже відіслав репортера на місце події, та виявилося, що місцева поліція викликала підрозділ по боротьбі з незаконним обігом наркотиків. Ходять чутки, що він передознувся.

Меті затремтіла, один зі шматочків пазлу став на своє місце, ніби гухнули двері камери.

— Тож ось воно. Наркоман. Не дивно, що він був як не при собі.

— Точно не той тип, якого варто садовити в літаку біля аварійного виходу,— відповів він, та навіть цей жарт прозвучав як жалісний і розчарований стогін.— Меті, що, на бога...

— Він був нам потрібен. Він єдиний, хто, як нам відомо, був замішаний у всі брудні штучки, хто лишив свої відбитки на всьому. Він був єдиний, хто міг розкрити нам усю цю кляту таємницю. А тепер він зник зі сцени за день до того, як оберуть нового прем’єр-міністра, лишивши нас із великим нулем. Хіба ти не бачиш, Джонні?

— Що?

— Це не може бути збігом. Це вбивство, хай йому!

Тільки накинувши якийсь одяг, навіть не висушивши волосся, Меті кинулася на пошуки Пенні Ґай, хоча це й скидалося на марні лови. Вона кілька хвилин безперервно дзвонила у дзвінок багатоповерхівки Пенні; жодної відповіді, поки якийсь молодий мешканець у поспіху не зачинив двері нещільно й вона не прослизнула всередину. Рипучим ліфтом вона виїхала на третій поверх і знайшла квартиру Пенні. Стукала у двері ще кілька хвилин, поки не почула вовтузіння всередині і клямку не скинули. Двері повільно прочинилися. Спершу не було і сліду нікого, та коли Меті увійшла, побачила Пенні, яка тихенько сиділа на дивані, вдивляючись у порожнечу; фіранки були запнуті.

— Ви в курсі,— прошепотіла Меті.

Біль, що спотворив обличчя Пенні, був достатньою відповіддю.

Меті сіла біля неї й обійняла. Пальці Пенні, ніби у потопельниці, яка хапається за деревину, повільно стиснули руку Меті.

Коли Пенні нарешті заговорила, її голос збивався, тонув у горі.

— Він не заслуговував на смерть. Він був слабким, можливо, та не лихим. Він був дуже добрим.

— Що він робив у Саутгемптоні?

— Проводив з кимсь вихідні. Не сказав з ким. Це був один з його дурних секретів.

— Якісь здогади?

Пенні важко, уривчасто похитала головою.

— Ви знаєте, як він помер? — запитала Меті.

Пенні повернулася, щоб зазирнути їй в обличчя очима, повними звинувачення.

— Вам до нього байдуже, так? Вас цікавить лише його смерть.

— Мені шкода, що він помер, Пенні. А ще мені шкода, що Роджера звинуватять у всіх бідах, які нещодавно сталися. І я не думаю, що це справедливо.

Пенні повільно моргнула, ніби простак, який бореться з фізикою вищого рівня.

— Але за що їм винити Роджера?

— Я думаю, його підставили. Хтось використовував Роджера, вертів ним у брудній політичній грі — поки Роджер не зламався.

Пенні кілька секунд міркувала над цим.

— Він не єдиний, кого підставили,— сказала нарешті вона.

— До чого ви?

— Патрик. Йому надіслали касету. Він думав, що то була я.

— Який Патрик?

— Патрик Вултон. Він думав, що то я зробила запис нас у ліжку, щоб шантажувати його. Але це був хтось інший. Не я.

— То ось чому він вибув! — задихнулася Меті, здогадавшись.— Але ж... Хто б міг зробити такий запис, Пенні?

— Не знаю. Гадаю, мало не будь-хто на партійній конференції. Будь-хто у Борнмуті, будь-хто в готелі.

— Пенні, не будь-хто! Хай хто шантажував Патрика Вултона, він мав би знати, що ви з ним спали.

— Родж знав. Та він би ніколи... Так же ж? — раптово заблагала Пенні, відчайдушно шукаючи розради. Її почали охоплювати сумніви.

— Хтось шантажував і Роджера. Хтось, хто напевне знав, що він сидить на наркотиках. Хтось, хто змусив його злити опитування громадськості, змінити комп’ютерні файли і зробити всі ті речі. Хтось, хто...

— Вбив його?

— Гадаю, так, Пенні,— м’яко сказала Меті.

— Навіщо?..— простогнала Пенні.

— Щоб замести сліди.

— Ви знайдете його заради мене, Меті?

— Спробую,— сказала та.— Просто ще не знаю, звідки починати.

Погода різко похолодала, та Меті, здавалося, і не помітила, її розум став ніби той її кошик для білизни, переповнений безплідними ідеями, і, намагаючись розібратися у них, вона провела день, караючи себе. Вона вийшла на довгу пробіжку через парк, кинулася прибирати завали, що зібралися по кутках її квартири, навіть взялася прасувати спідню білизну, та нічого не допомогло. О’Нілова смерть мов захлопнула двері перед думками в її голові. Коли Меті подзвонила Краєвскі, був уже вечір.

— Приходь, Джонні. Будь ласка.

— Ти, мабуть, у відчаї.

Її мовчання не зробило нічого, щоб йому стало краще.

— Але ж надворі, чорт забирай, сніг,— запротестував він.

— Справді?

— Двадцять хвилин,— пробубнів він, перш ніж покласти слухавку.

Спливло радше сорок. Він приїхав, тримаючи велику коробку піци.

— Це для мене? — спитала Меті, відчинивши двері.— Як мило.

— Ні, взагалі-то це мені. Я припустив, що ти вже поїла,— він зітхнув.— Але, гадаю, тут вистачить і для двох.

Він був повен рішучості не давати їй розслабитися. Вона не заслуговувала на таке.

Вони прикінчили піцу, спершись спинами на стіну вітальні, крихти розсипались навколо, коробку просто відкинули, на щойно вимитій підлозі знову був гармидер.

— Ти казав Ґреву, що я пишу книжку? — запитала вона.

Він витер пальці об кухонний рушник.

— Вирішив не казати. Не думаю, що це гарна ідея — сказати йому, що я досі підтримую з тобою зв’язок. Ти точно не журналіст місяця у «Кроніклі», Меті. Тим паче,— додав він, і в його голос повернувся відтінок гіркоти,— всі думали, що я тебе трахав.

— Я зробила тобі боляче, так?

— Ага.

— Вибач.

— Гадаю, завжди є шанс, що для мене знайдеться виноска у тій клятій книжці.

— Історія все розростається і розростається, Джонні, та я не маю закінчення, бракує деталі.

— Якої?

— Хто вбив О’Ніла.

— Що? — стривожено вихопилося в нього.

— Це єдине, що має сенс,— сказала вона, знову серйозно і жваво.— Ніщо з того, що відбувалося, не було збігом. Я дізналася, що Вултона навмисне шантажували, щоб вибити з гонки. Хтось позбувся його, як позбулися Колінґриджа, Маккензі та Ерла, я так підозрюю. І О’Ніла.

— Ти хоч розумієш, що кажеш? Той телепень передознувся! У нас тут справа не з КДБ.

— Оскільки це стосується О’Ніла, то могло статися й так.

— Господи!

— Джонні, є хтось, хто ні перед чим не зупиниться.

— Але ж хто це? Навіщо?

— От у цьому й проблема, хай йому. Я не знаю! Все веде назад до О’Ніла, але його вже нема! — вона роздратовано копнула порожню коробку від піци.

— Послухай, а хіба не легше припустити, що весь той нонсенс був справою самого О’Ніла?

— Але ж чому він тоді вплутався?

— Не знаю. Для шантажу. Може, заради грошей на свої наркотики. Може, щось пов’язане з владою. Наркомани ніколи не знають, коли спинитися. Він зайшов задалеко і злякався. Втратив контроль і вкоротив собі віку.

— Та хто ж вкорочує собі віку в громадській вбиральні? — зневажливо сказала вона.

— Його мозку був каюк!

— І той, хто вбив його, скористався цим!

Вони обидва важко дихали від роздратування, сиділи плечем до плеча, та все-таки їх розділяв цілий світ.

— Повернімося до основ,— сказав уперто Краєвскі, намагаючись почати знову.— Всі ці витоки. Давай зіграємо в мотив і можливість.

— Гроші не були мотивом. Цьому нема свідчень.

— Тож це має бути якась маленька брудна гра у владу.

— Згодна. Що означає, що О’Ніл не був тим, хто за цим стоїть.

— Хоча і мав можливість.

— Тільки не на всі ті витоки. Деякі з них вийшли з уряду, не з партії. Суворо конфіденційна інформація, яка була доступна навіть не всім членам Кабінету, не те що партійному чиновнику.

— Навіть Теді Вільямсу?

— Навряд чи йому знадобилося б викрадати власну папку, чи не так? А тим паче — ту папку, яка змила його приятеля Семюела у каналізацію.

— Тож...

— Уряд. Це має бути хтось із уряду.

Краєвскі знайшов шматочок піци, що пристав йому до щоки зсередини, і провернув його язиком, поки міркував.

— Маєш перелік міністрів Кабінету?

— Десь у шухляді.

— То підніми свою чудову дупу і знайди його.

Після деяких пошуків, які засвідчили марність усіх її зусиль прибратися, Меті знайшла перелік поміж купи паперів і вручила Джонні. Він підійшов до її робочого столу, рукою згріб купи книжок і склав завали з одного боку, оголивши гладеньку ламіновану стільницю. Білина столу скидалася на розгорнутий блокнот, який чекає, щоб його заповнили. Краєвскі узяв ручку і почав прописувати всі двадцять чотири прізвища.

— Окей. Хто міг би бути відповідальним за витоки? Давай, Меті. Думай!

Сконцентрувавшись, вона почала міряти кімнату кроками, намагаючись знайти шлях у тому бюрократичному лабіринті.

— Було два витоки, які могли вийти з Кабінету,— нарешті сказала вона.— Урізання на територіальну армію й ухвалення препарату від «Реноксу». І гадаю, можна ще додати скасування лікарняної програми; я ніколи не розглядала ідею, що О’Ніл і партія могли бути серйозно залучені.

— Тож хто в уряді знав про них?

— Той, хто був у відповідному комітеті Кабінету.

— Готовий починати разом з тобою,— сказав він, ручка напоготові.

Вона почала повільно перераховувати членів різноманітних міністерських груп, які могли б знати про рішення заздалегідь.

— Так, урізання ТА,— почала вона.— Міністр оборони, міністр фінансів, можливо, канцлер.

Членство у кабінетах мало бути конфіденційним, але воно було темою небезпідставних пліток у лобі.

— І звісно ж, прем’єр-міністр,— вона рахувала на пальцях.— Потім туди ще входять міністр із питань працевлаштування, а також міністр закордонних справ.

Він позначив прізвища у списку.

— На лікарняний план був цілком інший комітет. Міністр охорони здоров’я, міністри фінансів, торгівлі та промисловості, освіти, охорони навколишнього середовища. Гадаю, все.

Ще позначки.

— Але ухвала препарату «Реноксу»... Хай йому грець, Джонні, це ж не пішло до жодного комітету. Це була справа департаменту, вона мала бути вирішена міністром охорони здоров’я та його міністерством. Звісно, офіс прем’єр-міністра почув би про це. Більше ніхто не спадає на думку.

Вона підійшла нього, обидва схилилися над столом, вдивляючись у його творіння. Поки вона оглядала список, її плечі обвисли.

— Здається, ми обісралися,— тихенько пробурмотів Краєвскі.

Було лише одне прізвище з трьома позначками навпроти, одна людина з доступом до всіх трьох випадків злитої інформації, одна людина, яку можна було б оголосити винною.

Генрі Колінґридж. Людина, яка сама стала жертвою цих витоків. Їхні зусилля привели до найабсурднішого з висновків.

— Бляха! — з гіркотою вигукнула Меті, ще раз копнувши побиту коробку від піци і відправляючи в політ ще більше крихт. Потому її розчарування переросло у тихий плач, сльози почали стікати їй по щоці на груди.

Краєвскі пригорнув її.

— Вибач, Меті,— прошепотів він,— гадаю, це все-таки був Роджер.

Він цілував їй щоки, відчуваючи смак солі, потім поцілував губи, тільки щоб розвіяти її печалі. Вона різко відсторонилася.

— Що сталося, Меті? — запитав він ображено.— Іноді ми такі близькі, а потім...

Вона не відповідала, лила сльози далі; він спробував ще раз.

— Можна лишитися на ніч?

Вона похитала головою.

— На дивані?

Ще раз похитала.

— Там надворі сніжить, як на тій Алясці, бляха,— заблагав він.

Вона звела погляд, прошепотіла:

— Мені шкода, Джонні.

— В тебе хтось є, так?

Знову жодної відповіді.

Він грюкнув по собі дверима з такою силою, що по підлозі розсипалися папірці.

Розділ сорок восьмий

Вестмінстер — це зоопарк. Там виставляють напоказ великих звірів, замкнутих за ґратами, їхню силу забрали, дух поступово розчавили, їх перетворили на об’єкти висміювання, з маленьким мозком і цілковитим незацікавленням у великих ідеях.

Я надаю перевагу джунглям.

Вівторок, 30 листопада

Ранкові газети гупнули об килимки мільйонів домівок, ніби похоронний подзвін для кандидатури Семюела. Всі редактори один по одному вишикувалися за Уркгартом, і це було ясно не лише з тих заголовків, до яких доклав руку Лендлес, але й з більшості інших. Іноді навіть редактори воліють не ризикувати, плисти за течією, а течію невблаганно несло у напрямку Уркгарта.

Лише дві газети з солідної преси пливли проти: «Ґардіан», бо вони були незговірливі й наполегливо підтримували Семюела, та «Індепендент», тому що вони мали аж надто багато думок і відмовилися підтримувати будь-кого.

Настрої розділилися на два табори: прихильники Уркгарта, яким було важко приховати свою впевненість, і прихильники Семюела, які вже вигадували виправдання.

Ще навіть до призначеної години, десятої ранку, велика група парламентарів зібралася біля дубових дверей зали зборів номер 14, і кожен сподівався першим віддати свій голос і забронювати собі примітку в історії. Дедалі густіший снігопад, який починав огортати Вестмінстер, надав цій процедурі сюрреалістичного спокою. Скоро Різдво; на Оксфорд-стріт уже запалили вогники. Мир на землі. За кілька годин, коли оголосять результат, битва скінчиться, всі почнуть тиснути руки й вітати одне одного, хоча на самоті переможці планували взаємні обвинувачення, а невдахи замислювали помсту.

Меті не змогла заснути. Вона почувалася пригніченою, в голові боролося забагато думок. Чому вона так погано ставиться до Джонні? Чому вона упадає за таким чоловіком, як Уркгарт, якого вона ніколи не отримає? Чому в тому, що відбувається навколо неї, вона не може розгледіти сенсу? Забагато глухих кутів. Через них вона почувалася невдахою.

Вона провела ранок, бредучи крізь сніг у пошуках натхнення, та зрештою змокла, ноги замерзли, а волосся злиплося у мокрі пасма. Коли вона з’явилася у Вестмінстері, було щойно по полудню. Сніг перестав падати, і небо набувало кришталево-чистої блакиті, надаючи столиці вигляду сцени з вікторіанської різдвяної листівки. Будівля парламенту видавалася найбільш осяйною, ніби якийсь небачений імбирний пряник, политий глазур’ю. Юніон-Джек на башті Вікторії гордовито напнувся, коли над ним пролетів «Конкорд» на своєму шляху до Гітроу. У дворі церкви Святої Маргарита, що примостилася під крилом великого середньовічного Абатства, хорові співці сповнювали повітря співами і торохтінням, збираючи монетки від туристів. Меті нічого цього не помітила.

У різних частинах палати громад святкування вже йшли повним ходом. Коли Меті пройшла попід тінню Біг-Бена, один з її колег з прес-галереї підбіг, щоб поділитися останніми новинами.

— Проголосували вже майже вісімдесят відсотків. Уркгарт в теплі й добрі. Схоже на розгром.

Він кинув на неї допитливим оком.

— Боже, Меті, у тебе жахливий вигляд,— сказав він, перш ніж побігти далі.

Меті відчула трепет захоплення. З Френсисом на Даунінг-стріт вона має шанс перебудувати своє життя. Та навіть на саму думку про такі речі холодна рука сумніву зімкнулася навколо неї. Мені на це не заслужила. Сьогодні рано-вранці вона здуру пішла до його будинку на Кембридж-стріт,— її тягло до нього, вабило до його мудрості,— лише щоб побачити його здалеку: він на камери цілував свою дружину Мортіму. Меті схилила голову і хутко пішла геть, їй було за себе соромно.

Та все-таки її сумніви, як і потреби, зростали. Відбувалося щось лихе, щось неприпустиме, та світ, здавалося, лишався сліпим до цього. Атож, Френсис зрозуміє, він знатиме, що робити. Вона знала, що більше ніколи не побуває з ним на самоті, тільки не коли він опиниться на Даунінг-стріт, оточений охоронцями і секретарями-референтами. Якщо їй треба дістатися до нього, це треба зробити зараз. Це її єдиний шанс.

Уркгарта не було в кабінеті, як і в жодному барі чи ресторані Вестмінстерського палацу. Меті даремно розпитувала по коридорах, та ніхто, здавалося, не міг допомогти. Вона вже мало не вирішила, що він залишив будівлю, пішов на обід чи на інтерв’ю, коли один з дружніх палацових боббі[56] сказав їй, що бачив Уркгарта менш як десять хвилин тому: той прямував до саду на даху. Вона й не здогадувалася, що таке місце існує і де воно є.

— Саме так, міс,— засміявся він,— небагато хто знає про наш сад на даху. Насправді лише працівники, не політики. Ми зазвичай не розповідаємо про це місце, щоб вони всі туди не поперли і не зіпсували нам його. Але містер Уркгарт, він не такий, він знає тут кожен закуток.

— Де це? Скажете мені?

— Просто над палатою. Тераса на даху, де ми поставили столики і стільці, щоб влітку працівники могли трошки погрітися на сонці, поїсти сендвічів і випити термос кави. Хоча у цю пору року там нікого нема. Окрім, хіба що, містера Уркгарта. Гадаю, він хоче трошки поміркувати на самоті. Й обрав для того правильне місце, атож. Тому не турбуйте його, бо післязавтра мені доведеться вас арештувати!

Вона посміхнулася: він здався, й ось вона за його інструкціями підіймається сходами повз гостьову галерею, проминає облицьований панелями гардероб, зарезервований для швейцарів Вестмінстерського палацу. Потім побачила пожежний вихід, який залишили прочиненим. Ступивши у двері, вона вийшла на дах, залитий сонцем, і від захвату їй перехопило дух. Краєвид був чудовий. Прямо навпроти неї, здіймаючись у безхмарне небо, стояла медова башта Біг-Бену. Кожна деталь чудово обробленого каменю виступала з приголомшливою чіткістю, і Меті бачила тремтіння великих годинникових стрілок: старовинний механізм продовжував свій безжалісний хід. Ліворуч їй відкрилася широчінь черепичного даху Вестмінстер-голу, найстарішої частини палацу, яка пережила вогонь, війну, бомби, заколот і революцію; праворуч нестримна Темза котилася й клубилася без кінця і краю.

На снігу були свіжі сліди. Уркгарт стояв біля балюстради у дальньому кінці тераси, дивлячись понад дахами Вайтголу на білі кам’яні стіни міністерства внутрішніх справ. За ним розкинувся Букінгемський палац, куди вже цього вечора його повезуть з тріумфом.

Вона для зручності ступала у його сліди. Він раптом озирнувся, здригнувся, коли почув рипіння її кроків.

— Меті! — вигукнув він.— Оце так несподіванка.

Вона наблизилась до нього, простягнула руки, та щось у його очах говорило, що зараз не час і не місце. Її руки опустилися по боках.

— Мені треба було побачити тебе, Френсисе.

— Ну звісно. Що ти хотіла, Меті?

— Я не зовсім впевнена. Може, попрощатися. Не думаю, що в нас іще буде нагода колись побачитися так, як...

— Як тої ночі? Мабуть, твоя правда, Меті. Та ми назавжди розділимо цей спогад. І ти завжди можеш покластися на мою дружбу.

— А ще я хотіла застерегти тебе.

— Щодо чого?

— Коїться щось лихе.

— Де?

— Навколо нас, навколо тебе.

— Я не розумію.

— Сталося так багато витоків!

— Політика — дуже мокра справа.

— Патрика Вултона шантажували.

— Справді? — він поглянув на неї з раптовою тривогою, так ніби йому дали ляпас.

— Колінґриджів підставили з акціями «Реноксу».

Цього разу він промовчав.

— І я думаю, хтось убив Роджера О’Ніла,— сказала вона — і побачила недовіру в його очах.— Ти думаєш, я збожеволіла?

— Ні, зовсім ні. Ти видаєшся стривоженою, та не божевільною. Але це дуже серйозна заява, Меті. У тебе є якісь докази?

— Трохи. Недостатньо. Поки що.

— То хто стоїть за цим?

— Я не знаю. Деякий час думала, що це Теді Вільямс, може, так воно і є, та я не впораюся самотужки, Френсисе. У мене навіть більше немає газети, щоб написати про це. Я сподівалася, що ти зможеш допомогти.

— І як би ти хотіла, щоб я тобі допоміг, Меті?

— Я вважаю, що за цим усім стоїть хтось один. Він використав Роджера О’Ніла, потім позбувся його. Якщо ми зможемо знайти одну ланку цього ланцюжка, лише одну, можливо, акції, тоді вона приведе нас до інших, і все проясниться, так завжди буває, ми можемо...

Вона тараторила, і слова все громадилися й громадилися. Уркгарт підступив до неї і взяв за плечі, ніжно стиснув, змушуючи її спинитися.

— У тебе втомлений вигляд, Меті. Ти дуже засмучена.

— Ти мені не віриш.

— Далеко не так. Можливо, ти вийшла на найбільшу історію, яку колись напишеш. Вестмінстер — це темний і подеколи брудний закуток, де люди продають свої принципи за кілька років при владі. Це дуже давня гра. Але й дуже небезпечна. Ти маєш бути дуже обережна, Меті. Якщо ти маєш рацію і хтось відповідає за смерть Роджера О’Ніла, тебе це також ставить на лінію вогню.

— Що мені робити, Френсисе?

— Дозволиш взятися за це мені замість тебе, на деякий час? Якщо пощастить, до завтра я вже зможу ставити будь-які питання, запустити кілька тхорів у заячі нори. Подивимося, що випливе.

— Правда?

— Заради тебе я зроблю будь-що, Меті, і ти це знаєш.

Її голова впала йому на груди у вдячності й полегшенні.

— Ти дуже особливий чоловік, Френсисе. Кращий за всіх інших.

— Можна сказати і так, Меті.

— Багато людей кажуть так.

— Але ж ти знаєш, що я не можу прокоментувати.

Він посміхнувся, їхні обличчя розділяло кілька дюймів.

— Ти мусиш цілковито довіритись мені у цьому, Меті. Добре? І нікому більше ані слова.

— Звісно.

— А якось на вихідних, дуже скоро, на різдвяних канікулах, ти зможеш прийти до мене у заміський будинок. Я буду там під приводом необхідності поприбирати його від паперів. Дружина слухатиме Вагнера в якомусь кутку континенту. Ми з тобою знову зможемо побути самі. Розібратися у всьому.

— Ти певен?

— Нью-Форест чарівний у ту пору року.

— Ти живеш у Нью-Форесті?

— Біля Ліндгерсту.

— Зразу біля траси М27?

— Саме так.

— Але ж саме там помер Роджер О’Ніл.

— Правда?

— Не більш ніж за півдюжини миль.

Уркгарт дивно дивився на неї. Вона відступила від нього, відчуваючи слабкість, запаморочення, сперлася на балюстраду для підтримки. А шматочки головоломки зарухалися у мозку — і раптом чітко склалися докупи.

— Твого імені не було у переліку.

— Якому переліку?

— Членів Кабінету. Тому що головний організатор не є повноправним членом Кабінету. Але оскільки ти відповідаєш за дисципліну в партії, з тобою зобов’язані були консультуватися щодо скасування лікарняної програми. Й урізання коштів на ТА. Бо твоя справа — як ти там кажеш? — «давати різки»?

— Це дуже нерозумно з твого боку, Меті.

— А кожен департамент уряду має приставленого молодшого організатора, щоб координувати дії. Пальці на пульсі, вуха нашорошені тощо. Твої люди, Френсисе, які звітують тобі. А оскільки ти — головний організатор, ти знаєш усе про їхні маленькі слабкості: хто втратив голову від кокаїну, хто з ким спить, де покласти диктофон...

Рум’янець злетів з його щік, обличчя зблідло, застигло, ніби алебастрова маска, але не очі.

— Можливість. І мотив,— прошепотіла вона, приголомшена.— З нізвідки до прем’єр-міністра всього за кілька місяців. Як же я так це випустила?

Вона струснула головою у самоглузуванні.

— Я випустила це, бо, думаю, я кохаю тебе, Френсисе.

— Що не робить тебе особливо об’єктивною. Як ти й сказала, Меті, ти не маєш бодай клаптика доказів.

— Та я знайду їх, Френсисе.

— Чи є якась радість у пошуках такої правди, Меті?

З неба впала одинока сніжинка. Дивлячись на неї, Уркгарт згадав дещо, що сказав йому старий озлоблений колега, коли він уперше увійшов до палати, про те, що жити у політиці так само безглуздо, як і покладати свої амбіції на сніжинку. Уособлення краси. А потім раз — і її вже немає.

— Як ти вбив Роджера? — запитала Меті.

Її охопив вогонь, полум’я розуміння, яке люто розгоралося. Уркгарт знав, що не було сенсу ухилятися.

— Я не вбивав його. Він сам себе вбив. Я просто дав йому пістолет, не більше. Трохи щурячої отрути, змішаної з кокаїном. Він був наркоманом, його тягнуло до саморуйнування. Така слабка людина.

— Ніхто не заслуговує на смерть, Френсисе.

— Тієї ночі ти сама казала, я ясно пам’ятаю твої слова. Я пам’ятаю все про ту ніч, Меті. Ти сказала, що хочеш збагнути владу. Компроміси, яких вона потребує, виверти, які вона тягне за собою.

— Але ж не це.

— Якщо розумієш, що таке влада, то знаєш, що іноді потрібні й жертви. Якщо зрозумієш мене, то дізнаєшся, що я маю потенціал стати винятковим лідером, стати великим,— у його голосі вчувалася дедалі більша пристрасть.— І якщо ти розумієш, що таке любов, Меті, ти перша з-поміж усіх даси мені цей шанс. Інакше...

— Що, Френсисе?

Він стояв дуже спокійно, його губи стиснулися, щоки витяглися.

— Ти не знала, що мій батько наклав на себе руки? — запитав він голосом настільки тихим, що його звіяло зимовим вітром.

— Ні, не знала.

— Це те, чого ти хочеш від мене?

— Ні!

— Очікуєш від мене?

— Ніколи!

— Тоді чому ти мене переслідуєш? — він міцно вчепився їй у руку, обличчя перекошене.— У житті потрібно робити вибір, Меті, украй складний вибір, за який можна зненавидіти себе, але який є невідворотним. Ти і я, Меті, ми маємо обрати. Ми обоє.

— Френсисе, я кохаю тебе, це правді так, та...

І на тому крихітному різкому сполучнику він зламався. Хаос усередині нього раптово завмер, його очі вп’ялися у неї, танучи від скорботи, ніби та сніжинка, яка впала з кришталевого вестмінстерського неба. Він розпачливо схлипнув у відчаї, як тварина у нестерпному болю. Тоді підняв її і перекинув через балюстраду.

Падаючи, вона закричала — радше від подиву, аніж від страху. Крики припинилися, коли вона вдарилася об бруківку і залишилася лежати нерухомо.

Це була дивна дівчина. Думаю, вона була закохана у мене. На жаль, таке іноді стається з людьми на громадських посадах. Якось вона з’явилася у мене на ґанку, пізно ввечері, як грім серед ясного неба.

Стривожена? Можна сказати і так, але не мені це коментувати, хоча я і знаю, що вона нещодавно покинула роботу в «Кроніклі» й не змогла знайти нового місця працевлаштування, Не можу сказати, чи вона сама пішла звідти, чи її звільнили. Вочевидь, вона жила сама.

Коли вона наблизилася до мене на даху, вона видавалася засмученою і дещо збаламученою. Кілька людей, включаючи її колегу з газети й одного з полісменів Вестмінстерського палацу, можуть це засвідчити. Вона просила мене про роботу, Я сказав їй, що це неможливо, та вона наполягала, надокучала, впала в істерику. Я спробував угамувати її, та стало тільки гірше. Ми стояли біля балюстради, і вона пригрозила кинутися вниз. Я хотів схопити її, та вона послизнулася на кризі, погодні умови були доволі несприятливі, і не встиг я нічого зрозуміти чи спинити її, вона зникла. Чи зробила вона це навмисне? Сподіваюся, ні. Така трагічна втрата молодого життя!

Це не найкращий спосіб починати прем’єрство, атож ні. Я навіть на хвильку замислився, чи не відступити мені й не понести цей тягар далі. Натомість я маю намір серйозно зайнятися питанням душевного здоров’я молоді. Ми маємо робити більше. Я ніколи не забуду той трагічний момент на даху. Це може видатися дивним, але я вважаю, що страждання тієї молодої жінки нададуть мені сил — щось, заради чого варто жити. Ви ж розумієте, так?

Я починаю свою роботу на Даунінг-стріт з новою рішучістю об’єднати наш народ, покласти край постійному потоку цинізму, який стільки всього роз’їв у нашому житті, й присвятити себе потребам країни. Я гарантую, що смерть міс Сторін не була даремною.

А зараз, якщо ви мене пробачите, я ще маю роботу.

КІНЕЦЬ

Післямова

Це був найбільший, найвидатніший, найсерйозніший бедлам, що зчинився двадцять п’ять років тому. Він повністю змінив моє життя. Його спровокувала ця книжка, «Картковий будинок».

Я був на крихітному острові Гоцо в кепському гуморі. Почав скаржитися на все — на сонце, на море, а особливо на останній бестселер. Згодом моїй подрузі це обридло.

— Годі вже бути таким до чорта зарозумілим,— сказала вона.— Якщо гадаєш, що можеш зробити краще, заради бога, йди і зроби. Я приїхала у відпустку не для того, щоб слухати твої скарги на ту дурну книжку!

Пришпорений її заохоченням, я спустився до басейну. Я ніколи не замислювався про те, щоб написати книжку, та зараз я озброївся блокнотом, ручкою і пляшкою вина — усім, що потрібно, щоб стати письменником... окрім, звісно ж, таких занудних деталей, як Персонаж і Сюжет. Про що я міг написати? Мій розум повернувся на кілька тижнів назад, до причини, чому я хандрив і був таким сердитим.

Штаб Консервативної партії, 1987 рік. За тиждень до дня виборів я був керівником штабу Маргарет Тетчер. Вона повинна була виграти вже рекордні треті вибори, та шахрайським опитуванням громадськості й неймовірною нервовістю кампанії Меґі переконали, що вона може програти. Вона кілька днів нормально не спала, мала лютий зубний біль і перекладала свої страждання на когось іншого. Тим іншим був я. У день, що згодом став відомий як «хиткий четвер», вона лютувала, здіймала бурю, була брутально несправедлива. Образно кажучи, знову і знову замахувалася на мене своєю сумкою. Я скоро мав стати ще однією приміткою в історії.

Коли ми вийшли з кімнати, той мудрий старий сич, віце-прем’єр-міністр Віллі Вайтло, закотивши очі, заявив:

— Це жінка, яка ніколи більше не боротиметься на виборах.

Він помітив зернятко саморуйнування, яке вже зовсім скоро зауважать у всьому світі.

Поки я сидів біля басейну, ті слова Віллі бриніли мені у вухах. Я потягнувся по ручку і пляшку вина. Після третьої пляшки я подумав, що знайшов персонажа — його ініціали будуть «ФУ» — і сюжет. Про те, як позбутися прем’єр-міністра. Так народилися Френсис Уркгарт і «Картковий будинок».

Я навіть і не думав публікувати його — для мене це була всього-на-всього маленька приватна терапія,— але завдяки славній і цілком незапланованій удачі він згодом став бестселером, а ВВС перетворила його на драматичний серіал — лауреат премій — з неперевершеним Ієном Ричардсоном. Я з болем пішов з активної політики і став професійним письменником. Нині, через двадцять п’ять років після того, як книжка була опублікована, ФУ знову змінює моє життя. Дорогу Кевіну Спейсі з його блискучим новим телесеріалом! Мій картковий будинок знову зведено.

Аби відзначити цей новий виток життя для ФУ, я скористався нагодою переробити роман — ніяких значних змін, ні в кого з тих, хто читав оригінал, не виникне думки, що це інша книга, але оповідь зараз більш напружена, персонажі яскравіші, а діалоги, можливо, дещо живіші. Я повернувся до нього для того, щоб відплатити за те задоволення, яке «Картковий будинок» приносив мені всі ці роки. Що лишилося незмінним у романі — це безсовісна порочність. Купайтеся в ній. Насолоджуйтеся.

Тож чи варте воно було того прочухану від Меґі Тетчер? Що ж, як воно там? Можна сказати і так, та я не можу прокоментувати.

Майкл Доббс

Найкращий політичний трилер

Як колишній керівник виборчого штабу Марґарет Тетчер, Майкл Доббс знав усі входи й виходи у Вестмінстерському палаці, знав усі його підводні течії і таємниці. От і не дивно, що його політичний трилер «Картковий будинок» миттєво став бестселером, за яким двічі знімали серіал — спершу в Британії, а потім у США. Головний герой роману, Френсис Уркгарт, заради кар’єри готовий піти по головах, та чи насмілиться він переступити останню межу — зважиться він на вбивство?

Примітки

1

Liebfraumilch — німецьке напівсолодке біле вино.— Тут і далі прим, пер.

2

The Sun — британський таблоїд.

3

Крістофер Рен — англійський архітектор, представник англійського класицизму.

4

Секуляризувати — перетворити об’єкт церковної власності на державну.

5

Помічник рибалки або мисливця у Шотландії.

6

В уряді Великобританії — відповідальний за дотримання дисципліни у партії. Серед обов’язків — переконання членів проголосувати відповідно до партійної політики.

7

М’юз — колишні стайні, перебудовані під житлові будинки.

8

Найдешевший ринок, розрахований на споживачів з найнижчим доходом.

9

Люксовий готель у Вестмінстері.

10

Вулиця в Лондоні, на якій сконцентровані редакції багатьох британських газет.

11

An Garda Sіоchána — поліція Ірландії.

12

178 см.

13

Регбійний стадіон у Дубліні.

14

Британський прапор.

15

Бенджамін Дизраелі (1804-1881) — англійський політик, двічі прем’єр-міністр (1868, 1874-1880).

16

Південно-західне передмістя Лондона.

17

Президент Райхстагу, друга за впливом особа у Третьому райху після фюрера.

18

Карл фон Клаузевіц (1780-1831) — пруський генерал.

19

Скорочення від адреси адміністрації прем’єр-міністра Великої Британії, Даунінг-стріт, 10.

20

Червоне сухе вино.

21

Ідеться про палату лордів.

22

Горацій Коклес — міфічний персонаж, який захищав підхід до римського мосту від етрусків.

23

Говард Годжкін (нар. 1932) — британський художник-абстракціоніст.

24

Битва при Літл-Біґгорні (1876) відбулася між індіанцями й Сьомим кавалерійським полком армії США. Завершилася розгромом останнього й загибеллю командира — Джорджа Кастера.

25

Відсилка до полотняного кашкета, який править за ознаку приналежності до робочої о класу.

26

«Ганзард» — традиційна назва розшифровки парламентських дебатів у Британії та деяких країнах Співдружності.

27

Закон про опис товарів — закон Сполученого Королівства, який зобов’язує виробників, продавців чи постачальників послуг надавати покупцям лише правдиву інформацію щодо свого продукту.

28

Військова медаль, що вручається за двадцять років служби у Королівських збройних силах.

29

Орден Британської Імперії.

30

Міністр юстиції.

31

Податок на придбання землі, акцій чи бондів.

32

За Фаренгейтом.

33

Гай Кассій Лонгін — організатор замаху на Юлія Цезаря.

34

Стигійський — похмурий, загробний.

35

Замінування «Гранд-готелю» в Брайтоні 12 жовтня 1984 року. Вибухівку було встановлено Тимчасовою ірландською республіканською армією з метою вбити Марґарет Тетчер та членів її партії, які на той час перебували в готелі, беручи участь у конференції Консервативної партії.

36

Вираз походить з боксу: тренер боксера кидає рушник, щоб зупинити бій.

37

Slick Willie — прізвисько, яке дали Біллу Клінтону за пронозуватість. Використовується як метафора.

38

Політичний скандал у США 1986 року. Тоді адміністрацію Рональда Рейгана звинуватили у таємній торгівлі зброєю з Іраном. Назва є аналогією з Вотерґейтським скандалом за участі Ричарда Ніксона у 1970-х роках.

39

«Заберіть свої танки з мого газону» — знаменита фраза британського прем’єр-міністра Гарольда Вільсона, яку він сказав лівому лідеру британських профспілок Г’ю Скенлону в 1969 році, маючи на увазі вторгнення радянських військ у Прагу в 1968 році.

40

Farfar (норв.) — дідусь.

41

«Рідкий ланч» — ланч з алкоголем замість їжі.

42

М’ясний екстракт для бульйону, назва торгової марки.

43

Політичний скандал, що вибухнув 1961 року у Великій Британії через сексуальний зв’язок військового міністра Джона Проф’юмо з 19-річною моделлю Крістін Кілер.

44

Європейська економічна спільнота (ЄЕС) — міжнародна торгівельна організація, що існувала на теренах Європи з 1957 року. Початково складалася з Бельгії, Західної Німеччини, Італії, Люксембургу, Нідерландів і Франції, які згодом утворили основу ЄС.

45

З франц. — удар милосердя — останній удар, яким добивають жертву з жалю до неї.

46

Гра слів. Англійською прізвище персонажа, Earle, співзвучне з earl — «граф».

47

Фетровий капелюх трикутної форми з вузькими крисами.

48

Офіційна назва — «Утримувач чорного жезла», або просто «Чорний жезл» — посада у палаті лордів Великобританії. Відповідає за утримання в належному стані будівель і служб, а також за безпеку Вестмінстерського палацу. Символом посади є жезл чорного кольору.

49

Перша буква титулу knight — лицар.

50

Gardening leave («городня відпустка») — відсторонення працівника від роботи без повного звільнення, почасти зі збереженням заробітної плати. Проводиться, коли працівник має намір звільнитися. Мета — уникнення витоку важливої інформації, яка може зашкодити роботодавцю у випадку, якщо працівник перейде до конкурентів.

51

Англо-бурська війна (1899-1902) — війна Великої Британії проти бурських республік (нині територія ПАР).

52

Campaign for Nuclear Disarmament (Кампанія за ядерне роззброєння) — британська організація, яка виступала проти розробки і використання ядерної зброї. В кампанії брало участь багато лівих.

53

Ірландська республіканська армія.

54

Коронер — поліційний чин, відповідальний за розслідування смертей.

55

Старший поліцейський чин.

56

Неформальна назва англійського полісмена.

Content

Доббс Майкл. Картковий будинок

Частина перша Перетасовка

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Частина друга Зняття

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Частина третя Роздача

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев’ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ тридцять четвертий

Розділ тридцять п’ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Розділ тридцять восьмий

Розділ тридцять дев’ятий

Розділ сороковий

Розділ сорок перший

Розділ сорок другий

Розділ сорок третій

Розділ сорок четвертий

Розділ сорок п’ятий

Розділ сорок шостий

Розділ сорок сьомий

Розділ сорок восьмий

Післямова

Примітки