Флореску Каталін Доріан

Якоб вирішує любити

Каталін Доріан Флореску

Якоб вирішує любити

Розділ 1

У кожній бурі чаїться чорт. І в літньо-перелітній, і в тій, що цілими днями важко налягає на землю. Він ховається від Бога. І що більше боїться, то дужче збурює повітря й землю. Але й це мало що йому помагає. Тож коли на полях завиває буря, люди знають: Бог таки вистежив нечистого.

Коли тому пощастить, він утече. Вискочить з буревію, вітер ущухне, а хмари розчиняться, так ніби їх ніколи й не було. Та заспокоюватися зарано, надто вже пильно гнаний потребує нового сховку. Він шукатиме його в котячому хутрі або в густій кроні буку. Хто наважиться в такий день вийти з дому, щільніш загортається в одяг, щоб чорт не прошмигнув у жодну шпарину.

У липні 1924 року з такої бурі вийшов мій батько, і він ніколи не заперечував тим, що твердили, буцімто він уклав угоду з дияволом. Ані коли одружувався з матір'ю, ні коли у них народився я, ні тоді, коли він знов усе втратив.

Коли того дня із заходу, ще за угорським кордоном, загрозливо насувався фронт хмар, старий польовий сторож притьмом зірвався на ноги. Його розбудив грім, небо було, наче дьогтем залите. Похапки кинувся Мар'ян за своїм ріжком, щоб сповістити село, але від горілки йому пересохло в роті. Він сьорбнув ще один добрячий ковток, і тепер його клич пронизав завмерлі на сонці, безлюдні вулички.

Тим часом далеко в полях уже били блискавиці й широкими пасмами лив дощ. Мар'ян засунув ріжок під пахву, встромив ноги в дерев'яні ходаки і помчав до замкового. Так його називали, хоча ніде поблизу й не було ніякого замку, але, можливо, мешканці сприймали усе село як твердиню. Село, що лежало так відкрито й беззахисно, віддане на поталу не тільки негоді, але й усім, кому лише заманеться пройти через нього. Цілим арміям і самотнім блудягам, Габсбурґам і угорцям, усім земним, а то й позаземним силам.

Замковий Штруберт уже знав, у чому річ — жінка розтермосила його, невільника тієї самої пристрасті, що й в польового сторожа. Вона потягла його до вікна, де він вилаявся й хотів її відлупцювати через те, що вона надто довго зволікала. Він схопив ключ від дзвіниці, кинувся надвір і закричав польовому сторожу, з яким мало не зіштовхнувся: «Бити на бурю!» Він не здогадувався, що того дня у великий, важкий дзвін доведеться бити аж двічі.

Його відлили в Тімішоарі ще 1773-го за наполяганням Фредерика Обертина, рік по тому, як це село постало з нічого, і привезли сюди на волах. Тоді з величезними зусиллями підняли на дзвіницю і повісили поряд із малим та середнім дзвонами. Цей дзвін був головний.

То саме в нього били, коли десь горіло, або на інші небезпеки. Це його подзвін котився полями, сповіщаючи обідній перепочинок, а у присмерку завершував бій обидвох менших, що скликали людей з полів додому. Три удари: во ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа. І саме великий дзвін лунав першим, коли на цвинтар несли небіжчика.

Перший небіжчик не забарився. Наймит Роланд Маневр, якому перед самим освяченням було доручено відполірувати дзвін, заплутався в линвах і полетів з високості коміть головою, простісінько до ніг Фредерикові Обертину та іншим гостям. Чи виною була горілка, чи, може, щось інше, нез'ясовне. Так чи інак, але то був початок довгої вервечки нещасних випадків, убивств і самогубств, що кинулись на село. То все був край Господа Бога, але й з отим, іншим, теж доводилось рахуватися.

Тож коли замковий, поплювавши в долоні, нарешті вхопився за линву, більшість селян на полях, хто за чотири, а хто й за п'ять кілометрів, уже помітили негоду. Не один розігнувся, тримаючись за крижі, бо зауважив раптову зміну світла. Останнє слабке мерехтіння перед остаточним затемненням. І перший, ще легесенький подмух вітру, який провіщав усе, що мало статися далі. Кінець липня — час жнив. Скрізь на полях стояло пов'язане у снопи збіжжя, а подекуди ще й висхле сіно. Та годі вже було щось вдіяти, потім хіба що поглянути, що ще можна порятувати. Вони похапцем збирали свої знаряддя, складали на підводи зібраний врожай і рушали додому.

Ніким не помічений, Якоб з'явився на вузенькому жорствяному путівці, що трохи поодаль вів повз село, пов'язуючи Тімішоару з угорським кордоном. День був спекотний, одяг липнув до тіла, а порох в'їдався в очі й ніс. Якоб теж бачив, що все навкруги занурилося в яскраво-жовте світло, яке стрімко тьмяніло, аж поки не перейшло в суцільну сірість. Він зупинився, підняв голову, зсунув засмальцьованого, неоковирного картуза на потилицю і подивився на небо. Кілька разів глибоко втягнув повітря, пахло дощем.

Хмари були вже на віддалі навіть не кілометра, вітер дужчав і рвучко торсав поодинокі шовковиці й тополі, що росли попри дорогу. Цілі зграї ворон зі стривоженим галасом кружляли високо над головою, а тоді полетіли в бік міста, де опустилися на спорожнілу фабрику, в парках, подвір'ях і на берегу каналу Беґи, шукаючи прихистку.

Якоб бачив, як вдалині між хатами зникають останні селяни. Він зняв черевики, зв'язав їх шнурівками і перекинув через плече. Не можна гаяти часу, буря вже ось-ось гряне, обрій звузився до кількасот метрів. Він звернув з дороги й побіг через поле навпростець.

Що то була не наймудріша думка, він знав, хоча Господь і відпускає гріхи всім, у кого поцілить блискавка. В це вірили румуни, а він достатньо довго прожив серед них, щоб і самому вважати таке за можливе. На півдорозі до перших дворів уже добряче періщило, а зустрічний вітер так бив йому в груди, ніби хотів спинити. Та ба, не на того напав, Якоб лише на мить збився з кроку.

Часом, однак, пориви так люто шмагали йому в лице, що він, зробивши три-чотири кроки вперед, потім був змушений стільки ж відступити назад. Ото був він, великий чоловік з розвихреним волоссям, яким бавилася природа або ж біси, що норовили здійняти його догори і жбурнути на землю, розлючені тим, що Бог ганяє їх, а не людей.

Єдине, що бурі вдалося вирвати в нього, то картуза. Його покотило полем, здійняло в повітря, а тоді занесло в кущі. Куртка, в кишені якої лежала газетна стаття, що й привела його сюди, надималася, мов вітрило, і тягнула його назад. Та Якоб був упертий, що правда то правда. Він був вже за кілька кроків до стайні, коли попри саму його голову щось пролетіло — шматок комина чи ринви. Він насилу прочинив вузенькі дверцята у задній стіні стайні, пропхався досередини і повалився на сіно.

Тварини сприйняли його спокійно. Поблизу цих теплих, тремких коров'ячих та кінських тіл Якоб почувався затишно. Запах гною та сіна, бруду й тваринної шкури завжди його заспокоював. Жити в ритмі тварин, витирати їх, чистити і вкривати, змащувати копита і тулитися до них, коли холоднішає восени. Якоб обережно підповз до корови, що лежала. Він погладив її, заспокоюючи, а тоді вхопив за дійку і жадібно до неї припав. Корова не заперечувала, для неї це було просто таке собі інше теля.

Він ліг, заплющив очі, але за мить знову відкрив. Гарячково понишпорив у кишені в пошуках золотого годинника, а коли той нарешті опинився в руці, вдоволено усміхнувся. А тоді він заснув, сповитий звуками дощу, грому й вітру. Тим часом стемніло, крізь шпари й отвори спалахи блискавиць вихоплювали сонних людей і сторожких тварин.

Аж поки — не минуло й чверті години — інший чоловік з рушницею в руці розчахнув велику передню браму, намагаючись у світлі спалахів знайти чужинця. Помітивши його, він підійшов і щосили вдарив його прикладом у живіт. Якоб підхопився, все тіло його було, наче панцир.

— А я вже подумав, що Ви конокрад. Декотрі розраховують на удачу саме в таку негоду. Та жоден конокрад не вклався би спати. Ви шваб чи румун? — спитав чоловік.

— Шваб, — відповів Якоб.

Алекс Непер обернувся і пішов у дім. Коли Якоб уже вирішив, що про нього забули чи просто махнули рукою, і міркував, чи не варто було б ризикнути і трохи залишитися, адже гроза далеко ще не минула — з протилежного кінця двору почувся голос: «Ходіть зі мною! Є мамалиґа». Сягнистими кроками Якоб крізь дощ побіг до хати.

Там вони стали один проти одного, в непевному світлі кухні, Непер простягнув йому миску мамалиґи і шматок ковбаси. Якоб їв навстоячки і просто-таки напихався кашею. Непер не заважав, але й не зводив з нього очей. Якби дійшло до бійки, він не мав би жодних шансів проти чужинця. Якобу було від сили літ двадцять шість-двадцять сім, він був кремезніший, з виразним носом і могутньою шиєю. Такий якби на когось насунув, то певністю отримав би все, що захотів. Про всяк випадок Непер притягнув ближче рушницю, що лежала на кухонному столі.

— Я дуже добре бачив, як Ви прийшли через поле, — сказав Непер.

Якоб поглинув рештки каші і, зневаживши чарку, яку господар виставив біля пляшки з горілкою, приклався до горлечка й видудлив майже до дна. Щойно тоді роззирнувся: то був один з ліпших домів, тільки недоглянутий і неохайний.

— Де це я?

— В аптекаря.

— Та ні, в якому селі?

Тільки тепер Непер звернув увагу на голос чужинця: низький, гучний і впевнений.

— У Грозенау. Як бачите, назва чудово пасує до цієї негоди.

— Грозенау? Тоді я прийшов, — сказав Якоб і зачерпнув з казанка ще мамалиґи.

***

Борвій завивав уже кілька годин. І все ще було не досить — йому чи істотам, що в нього вселилися. Деякі стверджують, що підбиралися до буревію достатньо близько, аби розгледіти почвар, які в ньому чаяться, — огидних і відразливих, або ж звабливих, але від того не менш небезпечних.

Коли вряди-годи хтось зникав або не вертався з подорожі, про нього казали: «Буря побрала». Іноді той таки знову зринав, розбухлий і посинілий, прибитий рікою до берега. Або ж зникав назавше. Що людина пішла до нового чоловіка чи нової жінки або ж воліла смерть над тісняву сільського життя — про таке невільно було навіть думати. Не існувало ні зради, ні вільного вибору, а був лише Бог і чорт, і доля, якою вони завдавали людині ударів.

Коли борвій трохи вщух, Непер і Якоб наважилися вийти на вулицю. Перевернуті вози, потрощені паркани, повиривані з корінням дерева лежали навкруги. Стодола, декілька димарів і стіна дому, зведена з трамбованої землі, завалилися.

— Якщо й далі литиме, Марош вийде з берегів, і всі ми опинимося під водою, — сказав аптекар і повернувся до хати.

Якоб наскрізь промок, вода з його одягу скрапувала до струмків, що текли тепер по цілій вулиці й по Неперовому саду, несучи болото, жорству, сміття, навіть дрібні інструменти. Він сам стояв у такому потічку, і вода полоскала його брудні ноги. А потім, коли вже ніхто не чекав, бо блискавки блимали вже десь аж над Тімішоарою, небо залило спалахом, і в цьому миттєвому світлі село постало примарою. Несамовитий траск пролунав одразу за блискавкою і нажахав усіх, людей і тварин.

Непер кинувся до вікна. І побачив, що чужинець стоїть при брамі, широко розставивши ноги, так ніби зрісся з землею і став частиною дощу й грози. Молодий ще хлопець, він запросто уявив його своїм конюхом. Але з тих, з ким ніколи не знаєш, що він може встругнути. Чого він тут шукає — незрозуміло. Але це не віщувало нічого доброго.

Власник єдиної на цілу околицю аптеки був чоловіком скромним. Його батько, Алекс Непер Перший, заснував її 1880 року, замовляючи ліки, пляшечки і порошки всіх кольорів з Відня та Будапешту. Пристрасний хімік, він виготовляв усе можливе й одного дня висадив на повітря самого себе разом із аптекою. Син не знайшов від батька майже нічого. Те, що йому вдалося поховати, легко вмістилося в невеличку коробку. Але дзвін усе одно дзвонив.

За своє життя Непер набачився всякого: тиф, холера, віспа, бо селяни часто не розуміли різниці між ним і справжнім лікарем. І поки один такий, за сумісництвом і ветеринар, не поселився віднедавна у них в околиці, то Непера кликали й до ліжка хворого. Яке нерідко ставало смертним ложем. Та все ж цьому чоловікові, наполовину молодшому, вдалося його збентежити.

І за цим разом замковий приспів не скоріше. Щойно відлунав гуркіт грому, жінка розтрусила його зі сну.

— Пробудись, там пожежа, а твій мозок плаває в горілці!

— Якщо я люблю випити, зовсім не значить, що я глухий, — відказав він.

Потім накинув якусь одежину, взяв ключ і вийшов з хати. Тут йому знову зустрівся польовий сторож.

— Де горить?

— В Американки, — відповів Мар'ян.

— То Господь справедливий.

Невдовзі забив дзвін і побудив останніх сплюхів, ба навіть мерців, щоб нагадати про їхній обов'язок. Аптекар одягнувся, видобув з темної комірчини кілька відер, схопив другий плащ і побіг до Якоба. Простягнув йому плащ.

— Блискавка вдарила. Ходіть!

В цю мить з Неронового завулку вискочив кінь, сиплячи зливою іскор. Хвіст і грива палали, а з тліючого ворсу здіймався дим. Та саме тепер, коли його найбільше було потрібно, дощ стишився. Тварина промчала просто повз них. Вона билася об стіни і паркани, налетіла на дерево, а тоді знесилено повалилася, спробувала знову підвестися, але не змогла. Ще раз звела голову, в останній спробі пручатися смерті, і вже було по всьому.

— Ходіть! Нас там потрібно, — повторив свій заклик Непер.

— Мене це не стосується, — відказав Якоб, дивлячись услід Неперові, що кинувся бігти.

Коли засвітало, мана минулася. Буревій понесло далі, коло перших верхів'їв Карпат він здригнувся востаннє, а потім ослаб і розвіявся. Було так тихо, наче щойно після сотворення світу.

Непер вже не розраховував на Якоба, лише сподівався, що той нічого не поцупить. Для таких, як він, нестережений двір дорівнював запрошенню. Але, скоріш за все, він так само прудко зник, як і з'явився. А якщо появиться знов, то Непер вже подбає, щоб він про це пожалкував. Тут ще ніхто ніколи не відмовляв у допомозі, ніколи не спротивився тому, що визначало тутешнє життя: обов'язок дружньої послуги. Кожний був винний іншим. Всіх гуртувала повинність.

Коли хтось помирав, то інші чинили йому службу, несучи його труну. Коли в когось горів дім, всі тягали відра з водою. Коли дім відбудовували, всі допомагали господарям. Було безліч видів дружньої послуги, так повелося від найперших днів. Днів Фредерика Обертина. Так, либонь, було і в Лотаринґії, краю, звідки походили більшість із них. Було чуже збіжжя, яке треба було зібрати, свиня, яку треба було заколоти, віз, який треба було направити. Будова млина, церкви, мощення вулиці.

Поміж служіннями ближньому зачинали дітей, втрачали дітей, втрачали жінок, знаходили нових, молотили зерно, помагали отелитися корові, випалювали тавро на свинячому вусі, видавали заміж доньку і сподівалися сина, щоби передати йому ґаздівство, терпіли спеку й голод, і річку, коли вона злісно й ядуче все заливала, неврожаї, пошесті щурів і холери, старість і хвороби, викривлений хребет, запалені суглоби.

А насамкінець доживали гістьми у власному домі, у найстаршого сина чи зятя, і щоднини ходили тим самим шляхом від лежака до печі, аби погріти старечі кості. І так все життя, сотні разів. А коли всьому нарешті приходив кінець, приходили інші й служили людині останню службу любові.

Непер був весь чорний від сажі, штани порвані, на обличчі й руках легкі опіки, капелюх і плащ десь загубилися. Він невпинно кашляв. Надто мало людей прийшло на допомогу Американці та її батькові, всього двоє чи троє, крім нього, та ще кілька наймитів, що у них працювали. Її батько мало не загинув, бо ніяк не хотів відірватися від своїх коней. Вогонь поширився стрімко, згоріло майже все: стайні, стодоли, підводи, частково й дім. Лишилися одна бричка і челядня.

Десятки разів бігав Непер до стайні, намагаючись вивільнити тварин, вигнати свиней і птицю на волю, аж поки не тріснули балки і завалився дах, ховаючи під собою більшість худоби. Він також разом з усіма увірвався в дім, і вони винесли все, що ще можна було винести. Воду брали з криниці, Марош був задалеко.

Ніклаус і його донька Ельза знов і знов наражалися на небезпеку, аж поки в якусь мить не змушені були скоритися. Врешті-решт вони сіли на подвір'ї, при столі з вітальні, на якому громадилися посуд, білизна, альбоми з фотографіями, одяг. Довкола них стосами лежали лантухи зі збіжжям, скрині, матраци, комоди, інструменти.

Аптекар відчинив свій дім, ледве роздягнувся від утоми, сів і почав ретельно митися. Він тер з усією силою свою лисину, розпашіле обличчя, руки. Він стирав запах горілого зі шкіри повільними, рівномірними рухами.

Якоб розчахнув двері. В одній руці він тримав куртку, незаправлена сорочка спадала на штани. Він ступив кілька кроків до голого, переляканого Непера і промовив тоном, що не терпів заперечень:

— Я голодний. Їсти хочеться.

Тут щось явно не так, подумав Непер. Цей чоловік, якого він ще недавно збирався пристрелити, а згодом цілком уявляв собі своїм конюхом, поводився тепер як господар дому.

— То Ви ще тут? — промимрив аптекар.

— Я цілу ніч стеріг твою худобу, брате. Тобі не слід залишати її отак напризволяще, злодії, знаєш. А тепер я хочу поїсти.

Непер розгубився. Він зайшовся жахливим кашлем. Тут, де один до одного зверталися «брат» і «сестра», молодь уміла шанувати старших. За найменшу провину платили покуту, за значнішу ще зовсім недавно привселюдно відшмагали би батогом. І провели б через усе село до ганебного стовпа.

Аби приховати занепокоєння, він машинально водив мачулкою по тілу, але змисли його були на сторожі. Крайчиком ока він бачив, як молодик насувається на нього, аж підійшов упритул. Тепер йому не було куди подітись — ані відстрибнути вбік, ні встати, ні захищатися. А рушниця від учорашнього вечора так і лежала на кухонному столі.

Непер втупився в Якобові черевики, у дерев'яну підошву, до якої швець набив зношену шкіру від ще старішого взуття. Тоді повільно підвів голову, побачив штанку, порвану в багатьох місцях. То були штани явно на всі випадки: до роботи в полі й у стайні, для вільного часу й до церкви, якщо такі, як цей, узагалі ходять до церкви. Заплямлена сорочка, що колись, певно, була біла, волохаті груди, це підборіддя.

За лічені миті Непер зняв мірку зі свого супротивника і довідався про його злиденність більше, ніж йому б хотілося. Такі наймити і волоцюги небезпечні, їм нема чого втрачати, а те мале, що в них є, вони легко ставлять на кін. Для цього їм навіть не треба бути п'яними, вистачить найменшої зачіпки.

Вони надто довго жили з худобою, їх надто довго зневажали, а може, вони й самі себе зневажали і жили в несхитному переконанні, що їхнє життя — то безконечний колообіг злиднів та приниження, очікування марної платні, жадібного пияцтва, картярства, гультяйства і знову чекання. Тож вони вже давно сподівалися тільки найгіршого. А тому й від них можна було сподіватися чого завгодно.

Хіба не двоє таких самих кілька років тому забили невістку Петера Варту, хіба не впіймали їх щойно по багатьох днях полювання, до якого довелося залучити навіть жандармерію? Хіба пізніше вони не вдавали із себе сумирних, не каялися й запевняли, що нічогісінько не пам'ятають, і списували все на високоградусне сп'яніння? А ще раніше: хіба не застрелив якийсь конокрад замкового Йозефа Рено чи то Ґоґо Йошку, як його всі називали, тієї пекельної зими під час вуличної варти, з його ж власної рушниці?

— Якщо дозволите, — сказав Непер і спробував підвестися. Якщо в нього взагалі є якісь шанси, то тільки стоячи. Та чужинець не відступав, тож аптекареві не залишалося нічого іншого, як сидіти й далі.

— Нічого я не дозволю. Я сторожив твій двір, ти винен мені їжу.

— Я Вас про це не просив.

Аптекар аж сам здивувався з власної відважності. Могутнє тіло чужинця стояло впритул до нього, як стіна.

— Просив чи не просив, — а роботу зроблено, поки ти там якусь пожежу гасив. І тепер вимагаю, щоб мені заплатили.

Непер востаннє спробував бути хоробрим.

— Ви мені погрожуєте?

Він побачив, як руки іншого, якраз на висоті його очей, стиснулися в кулаки і завмерли на мить, жили на них набубнявіли, — а тоді раптом чужинець відступив назад і повісив куртку на спинку стільця.

— Ти ж зовсім голий, а я отак беру і вриваюся.

Ні його постава, ні голос більше не виказували напруги. Тепер він справляв враження сусіди, що вирішив ненадовго зазирнути і ввійшов, не постукавши.

Аптекар похапцем одягнувся, щоби бодай одягом захиститися від чужинця, який раптом справляв враження збентеженого. Умлівіч з ним відбулася переміна, яку годі було пояснити. Одягнений і помитий, але головне — стоячи, Непер знову став господарем у власному домі, а той другий — прохачем.

Якоб рушив до кухні, Непер стривожено за ним, бо ж там лежала рушниця. Він побачив, що Якоб мирно сидить при столі й крає ножем буханець хліба, притискаючи його до грудей. Він відламав шматок і вибрав ним рештки вчорашньої мамалиґи. Набив повен рот. А за цим пішли кілька товстих кружалець ковбаси.

— Та тут усе, чого душа забажає. Чого ж ти раніше не сказав, брате? Але ж сідай, поїж зі мною. Таке щастя, що я тут.

І знову все перемінилося: тепер цей чоловік припрошує його до столу. Відчувши себе безпечніше і ледь звеселівши, Непер підсів і взяв хліб, простягнений йому чужинцем. Він дав волю своєму голоду, бо нічне гарування таки його виснажило.

— Одне я засвоїв. Їсти треба завжди, ніби перед стратою, — додав Якоб.

Він з насолодою цямкав, його погляд упав на аптекареве лице, і він засміявся.

— Що з тобою? Виглядаєш так, ніби з чортом зустрівся. Не бійся, ти ж у себе вдома.

Запала тиша, тепер плямкав і Непер, знов і знов відригуючи, бо так жадібно все поглинав.

— Як Ви називаєтеся? — спитав Непер за хвилю.

— Якоб.

— Якоб — як?

— Просто Якоб.

— У кожного є прізвище.

— А в мене немає. Вистачить і Якоб.

— Але ж…

Чужинець грюкнув кулаком по столу, другу долоню розпластав поряд. Його погляд знов став кусючий і холодний.

— Можеш питати, скільки влізе. Іншої відповіді не буде.

І знову відбулася ця переміна: із ситим та задоволеним виглядом він відкинувся на спинку стільця і заходився витирати тарілку хлібом. Так ніби згадавши щось важливе, Якоб підхопився, взяв куртку і витяг з кишені газетну статтю, розгорнув, поклав перед аптекарем і розгладив.

— Знаєш цю жінку?

Аптекар глянув і засміявся.

— Знаєш її? — з притиском перепитав Якоб.

— Чи знаю я її? Та це ж Ельза Обертин. Всі її знають, звідсіль і по Тімішоару, і ще далі. Ми називаємо її Американкою. Якщо б вчора ввечері Ви пішли зі мною, то теж би з нею познайомилися. Бо це її двір згорів.

Якоб стрепенувся.

— Її дім? Згорів? — перепитав він.

— Ми намагалися врятувати все, що можливо, та нас було замало. А допомагати в нас — справа честі. Але її не люблять, відколи вона повернулася з Америки. Розповідають усяке. Ви тут через неї?

Якоб відповів не одразу, здавалося, його думки зайняті чимось іншим, бо він надовго замовк.

— Тобто у неї нічого більше немає?

— Я б так не сказав. Є ще досить. Але чому Вас так цікавить Ельза?

Якоб запхав аркуш до кишені і роззирнувся, наче шукаючи чогось певного. І коли Непер вже не сподівався відповіді, випалив:

— Бо я з нею одружуся. Чи не знайдеться в тебе чистого вбрання для мене і бритви, брате?

То була перша велика ява мого батька. Він зійшов з Карпат, зійшов стрімкими плаями і протоптаними стежками, потічками й річками. Він зупинявся в селян і лісників, щоб заробити на дрібку мамалиґи та картопляної юшки, а потім рушав далі, гнаний страхом спізнитися. Так він дійшов до Банатської рівнини, яка простягалася перед ним, споловіла від сонця, порохнява і здиблена.

В Тімішоарі на малій пристані він вантажив міхи з борошном на австрійські судна і працював підмайстром у ремісників на Йозефспляці. Його цінували, він був міцний, витривалий і метикуватий, але не вмів коритися жодному майстрові. Одна-єдина думка гнала його далі й призвела до того, що одного дня він покинув місто в західному напрямку. На своєму шляху до Грозенау він чимало де побував, але ніде не зупинявся довше, ніж на два тижні.

Страх, що та сама думка може зродитися в когось іншого, що хтось може вирушити раніше, просуватися швидше і випередити його, не давав йому спокою. Аж поки одного дня, під час потужної бурі, він не з'явився у Грозенау, сам мов стихійне лихо. Та коли землетруси, посухи й повені минали, то цей засів наміцно. Спочатку в Непера, потім у моєї матері, а потім і в усіх інших.

***

Перші весільні дзвони задзвонили в Грозенау після перших поховальних — за бідолашним наймитом Маневром — 27 квітня 1773 року. У сільській хроніці записано, що пошлюблення відбулося з причини недозволеного злягання. Не те щоб у цій частині світу люди не любили паруватися, ні. Тупі, віддані на поталу своєму пожаданню чоловіки часто і грубо проникали в тіла своїх жінок.

То було їхнє єдине право, якщо зважати, що вони навіть собі по-справжньому не належали. Коли проїздив пан, барон Алвінці, вони притискали до грудей свої повстяні капелюхи, якщо то були шваби, або ж овечі кучми, якщо румуни, і кланялися. Коли пан висідав з брички, вони кидалися цілувати йому руку. Однієї руки бракувало для стількох уст.

Зате вдома всі були пани. Тваринне злягання, коли їх затоплювало збудження і пожадання — ось єдине, що належало їм безроздільно і винагороджувало за все. Воно та ще горілка в корчмі. Часто злягання відбувалося до світ сонця, не для того, щоб сховатися перед Господом, а тому, що лише в цій порі вони ще не були помучені. Очманілі від запаху стайні, калу й сечі в нічному горщику, від затхлого повітря, смородів з рота і вкритих кіркою бруду немитих ніг та тіл, потяті блохами й комарами, вони заповзали під сінник і швидко знаходили таке ж саме смердюче тіло іншого.

Втім, була ще одна причина, чому грозенаузці так завзято злягалися. Їх було всього двісті сімей, що поневірялися у своїх глинобитних халупах. Щоби перетривати, щоб ця немилосердна земля не поглинула їх і не знищила, вони просто приречені були плодитися. Ніхто не промовляв цього вголос, коли вони заселяли ці хижі, коли прийшла перша холерна моровиця, але всі це знали. Зрештою, така вже була їхня доля колоністів, саме тому і послала їх сюди австрійська цісарева. Не для того, аби вони вимерли, а для того, щоб осіли і множилися.

Тож так переспали і Людвикус Ґодрон з Анною Одромат, щоправда трохи необачно. Їм обом ще не виповнилося й шістнадцяти, і зналися вони всього кілька місяців. Злягання, що сталося не з волі Божої. Польовий сторож, який застав їх зненацька, засурмив у свій ріг, ніби сповіщаючи про пожежу, крадіжку чи ще якесь лихо. Вмить налякану пару оточила лайлива юрма, ще трохи — і над ними вчинили б розправу.

Своїм життям вони завдячували Фредерику Обертину, який заступився за них, вимагаючи скликати суд. Не те щоб він був надто милосердний, він вчинив так не зі співчуття, а тому, що був суддею. І його влада була у здійсненні правосуддя.

Зазвичай приготування до судового засідання тривали з тиждень. Звістка, що незабаром відбудеться суд, перелітала з дому в дім. Всі знали свої власні переступи, записані у книгу покарань, що зберігалася в судді. Кожен боявся того дня. Та випадок Людвикуса й Анни був невідкладний і вимагав суворості. Анну поволочили за коси селом, Людвикуса штовхали і засипали ляпасами, звідусіль на головну вулицю, галасуючи й глумлячись, стікалися люди. Щойно перед домом судді галас трохи стих, старі чоловіки виштовхали пару наперед, і всі зникли в домі.

Там відбувся суд, і Фредерик присудив їм обом по тридцять ударів батогом, а після того — пошлюблення, вигнання з громади і життя оддалік від села. Їм дозволялося перетинати межу села лише раз на рік, та й то тільки щоб відвідати батьків. Отож їх відшмагали, а потім на молоду жінку натягнули весільну сукню, прямо на свіжі ще, криваві рубці. Парох задзвонив у дзвони, в малий, великий, потім знову в малий, а на кінець в усі три разом.

Просто перед церквою їх посадили на запряжену волами підводу, дали корову, їжу, сякий-такий реманент і допровадили до межі села. Дитятко, яке потім народила Анна, померло нехрещеним на другий день. Його душу забрали чорти, казали нечисленні румуни, що жили в селі.

За такими мірками Якоба-Безіменного та Ельзу Обертин мали б відшмагати батогами, колесувати, а спогад про них навіки стерти з людської пам'яті. Бо вони, хоч вже й не такі молоді, але так само підвладні Божій волі, почали злягатися вже через три тижні. Для Ельзи то не було добровільно, але й не небажано. Вона мусила прив'язати до себе цього чоловіка, що тільки заради неї пустився в таку важку дорогу.

Коли Якоб вранці після бурі з'явився на згарищі її дворища, то в Неперовому одязі виглядав, мов цибатий хлопчак, що витягнувся надто стрімко. Ельза мало не розреготалася на його вид, забувши про стан колись гордого, потім підупалого, а тепер і зовсім зруйнованого господарства, яке вона щойно була знову поставила на ноги за привезені з Америки гроші.

Хай полум'я відібрало в неї дворище, але йому ніколи не забрати землі, якою вона володіла. Та й більшість корів ночували на пасовищі, бо перед бурею їх не встигли загнати додому. І тільки коні Ніклауса, Ельзиного батька, стояли закриті в стайні. Він хотів, відколи померла його жінка, аби вони завжди були поблизу. «Коли я дивлюсь на коней, бачу її», — мурмотів він іноді. І ось тепер усі вони згоріли чи загинули під заваленою стайнею.

Та, либонь, й Ельза з батьком виглядали Якобові не менш дивачно, коли стояли отак серед двору, цілі закіптюжені, в нічних сорочках і чоботях. Від Якоба не сховалося, що люди, проходячи повз їхнє обійстя, позирали лиш покрадьки й здебільшого відверталися, хоча чужа біда мала б їх несамовито притягати.

Ельза була зайнята тим, що вишукувала в рештках майна щось бодай якось придатне, збирала інструменти та домашнє начиння. Наймити, яких покликали на жнива, тим часом шпорталися в гарячому попелі, шукаючи, де ще тліє. Знайшовши таке місце, вони заливали ямку водою, й звідти здіймалась пара. Ніклаус припав на коліна біля одного з коней і гладив його, мов живого.

Отак повільно наближався Якоб до них, уважно все розглядаючи і не спускаючи погляду з невеличкої, тендітної жінки, якій суджено було стати моєю матір'ю. Вона помітила його, коли він уже якийсь час простояв поруч. «І раптом з'явився він», — казатиме вона пізніше. — «Що ж мені залишалося?» Вона й справді так вважала.

Так ніби у неї не було вибору, коли він з'явився. Так ніби її життя поділилося навпіл: на життя до нього і життя з ним. Так ніби аж до цієї миті все було лише приготуванням, розбігом, звісно, не без значення, бо, як-не-як, вона побачила і зробила такі речі, про які інші могли тільки мріяти, а то й навіть не мріяли. Деякі з цих речей вона забере зі собою в могилу.

Їй було двадцять сім, для світу, в якому вона жила, вже стара жінка. В свої американські ночі, там, у Нью-Йорку, вона часто любила собі уявляти, що в неї ще буде щось велике. Щось, що стане винагородою за все чекання. «Щось велике, думала я, але на таке велике, як він, я не розраховувала», — розповідала вона згодом.

Хай там як, Якоба вона помітила, коли той, встромивши руки в кишені, сказав її батькові: «Брате, один з твоїх коней лежить мертвий перед аптекаревим домом». Він сплюнув, а тоді розтер носаком черевика маленьке вогке місце в поросі. «Така халепа. Я люблю коней, знаєш. Як бачиш щось таке, просто серце крається». Так промовляючи, він зайшов у двір і сів до важкого столу, який вони винесли разом із кріслом, ліжком та кількома килимами. Все це тепер стояло довкола й утворювало куліси для сцени, яку він замислив.

На стіл вистрибнув півень, розпушив пір'я і прокукурікав, хоча сонце стояло вже високо.

— Когут піє в білий день, — сказав Ніклаус, мій майбутній дідо. — Або він здурів, або з нас насміхається.

Ельза попросила котрогось наймита злити їй воду на руки, легко нахилилася вперед і вимила обличчя, руки й долоні, а тоді теж підійшла до столу. Ніклаус рушив за нею.

Вона довго й незворушно дивилася на Якоба, аж поки він не схопився на рівні ноги, так ніби раптом щось пригадав.

— Тобі тепер більше годиться сидіти, ніж мені, сестро, — сказав він, підсуваючи їй стілець.

Тепер Ельза могла розгледіти його в повен зріст, вона ледве сягала йому до грудей. І не було в ньому нічого, що їй могло б не сподобатись. Аж сама здивувалася зі своїх думок, але вона, по суті, була молода, і її погляд ще не був звернений в себе, як то стало пізніше. Коли ні вона, ні її батько нічого не промовили, Якоб докинув:

— Жахлива ніч, правда?

— Хто Ви? — запитала вона.

— Якоб.

— І чого Вам тут потрібно, Якобе?

— Що ж, сестро, я прийшов здалека, з Бокші. Мабуть, ти не знаєш, де та Бокша, це в горах. Я вирушив понад два місяці тому, щоби прийти до тебе.

— Якщо Вам потрібна робота, то її в нас, як бачите, вистачає, — перебила його Ельза.

— Я не за тим тут.

— А за чим же?

— Саме це я й збирався якраз розповісти. Мій батько був зі швабів. Коли я був малий, він переїхав зі мною в Бокшу. Там нам велося трохи ліпше, ми навіть мали стаєнку і трохи худібки, та коли батько помер, мені довелося все продати. Тільки оце й залишилось мені. Звідки він взявся у нього — не знаю.

Він витяг з кишені золотий годинник.

— Потім я якось перебивався. То в Екля на водяному млині, то на бензиновій помпі, так-так, у нас в Бокші є навіть авта. Вулиці — суцільні ями, дороги просто посипані жорствою, таке авто за два-три роки в нас випускає дух. От я їх і ремонтував, а заодно ще й обслуговував помпу.

Потім працював в Авґенштайна, єврея. Ми продавали тканини, ножиці, все для кравецтва. Я був ніби підсобним, для всякої грубшої роботи. Подивіться на мої руки. Я і голка — курям на сміх. Розвантажувати тюки, розвозити замовлення, все більше такого роду. Авґенштайнова крамниця одразу коло синагоги, але я постійно забуваю, що ти не знаєш Бокші.

Отож, тут спершу синагога, потім залізна крамниця Лауренца, а потім вже наша. Тобто я хотів сказати, єврейська. А навпроти — наш готель, дуже такий показний, з бальною залою на другому поверсі, такою велетенською, ну от, візьмім, як звідси і аж до тих обвуглених яблунь. Я часто стояв перед Авґенштайновою крамницею і споглядав усю цю красу. Там висять дві, як там їх, ага, люстри на стелі, з чистісінького кришталю, ясна річ. Знаю, сам помагав вивантажувати, коли їх привезли з Богемії.

Ну, такі бали не для нашого брата, по-перше, ніхто тебе туди ніколи й не впустить, а, по-друге, коли танцюєш, можна панянці й ніжку відтоптати. В мене он які ножища. Легше вола польки навчити, ніж оці ноги. Та цікавість мене таки розбирала, мені так і кортіло поглянути, чим вони там займаються.

Отож, чекаю я якось раз на нову поставку — Авґенштайн з доньками вже на балу — а вантажівка запізнюється. Це в нас нормально: дорога довга і непередбачувана. Бувало, машини і в провалля падали, коли намагалися об'їхати валуни чи яму. І весь час чую звідтіля музику й сміх, і полька раз-у-раз, потім чардаш, а затим знову полька.

Ну, то й виходжу на вулицю, а раз я вже на вулиці, то думаю собі, а чом би її та й не перейти? А раз вже стою перед готелем, то чом би туди й не увійти? На вході нікого, хоча зазвичай там постійно стоїть один такий, що відганяє розсильних і циганів.

Скидаю картуза, покашлюю, але ніхто не виходить. І тут ця музика з другого поверху, яка, наче чарами, вабить мене, тож я й кажу собі: «Іди далі, хлопче, тепер уже й так все одно, де тебе злапають. Ти ж не красти сюди прийшов, вони це доберуть, якщо вже на те пішло. Авґенштайн, з певністю, вступиться за мене».

Обережно так піднімаюся сходами, вже нагорі відхиляю тяжку завісу — і тут як настрашуся. Там стоїть портьє, але замість нагнати мене, прикладає палець до вуст і дає мені знак, дивися, мовляв, через скло. Бо там такі розсувні двері зі склом, а на склі витравлена назва готелю.

Те, що я там побачив, було як сон, ліпше б я ніколи не прокидався. Гарні, багаті люди, чоловіки у фраках і жінки з оголеними плечима, з вуальками там і лелітками, зрештою, ти ліпше на цьому знаєшся, сестро. Повно дівчат, яких я знаю з виду, і всі такі причепурені.

Я витріщаюся якусь хвилю на все це, чудуюся з декорацій, бо деякі тканини з нашої крамниці. Стою там, як заворожений селюк, а ним я насправді і є, сестро. І раптом той інший штовхає мене ліктем в ребро і тицяє газету. «Вони не мають класу, — мурмотить. — Ось вона — оце справжній клас». Я навіть не зрозумів, про який то він клас. Класи бувають тільки в потягах — перший, другий клас, я їжджу третім. На східцях вагона, так швидше чкурнути, коли надійде провідник.

Якоб підморгнув Ельзі.

— Я хочу, значить, роздивитися фото докладніше, але саме в цю мить на вулиці сигналить автомобіль. «Залиш газету собі, — каже портьє. — За мене вона і так не вийде». Беру газету під пахву й побіг. І вже тільки вдома, як положився на лежанку, розгорнув її. Бо ж хочеться знати, що там на світі діється, коли живеш у такому місці, як Бокша. Гортаю-гортаю — аж доходжу до знимки, яку він хотів мені показати. Ось цієї, бачите?

Якоб витягнув газетну сторінку, розгорнув і поклав на стіл. Долонею провів по ній, щоб розправити.

— Це ти, сестро, коли прибула на двірець в Тімішоарі. Знизу підпис: «Повернення американки. На станції в Тімішоарі її зустрічає натовп цікавих». А тоді журналіст розтлумачує, що в тебе була довга подорож, з Нью-Йорку до Тімішоари, багато тижнів на кораблі та потягом. На задньому тлі видно твої пакунки, і їх чимало. Цю фотографію зробили під час твого прибуття два роки тому, але інтерв'ю зовсім свіже, ще чотирьох місяців немає. Цей журналіст ще питає тебе, що найважче після повернення. Пам'ятаєш, що ти відповіла? Де ж це місце?

Якоб гарячково водив пальцем по тексту.

— Ага, ось воно! Ти кажеш: «Найважче — знайти чоловіка. В моєму віці в Америці жінка ще зовсім молода, а тут — вже досить стара». І ще кажеш, що придатні в женихи, мабуть, тому тримаються здаля, що тепер ти багатша за більшість із них. Цитую далі: «Але я теж, як і кожна жінка, бажаю собі чоловіка. Когось, хто перебрав би батьківський двір і з ким я могла б жити в моєму новому міському будинку. І мати з ним дітей, чом би й ні? Я бажаю собі всього, що робить жінку щасливою». І ось, — Якоб зробив паузу, щоби підсилити враження від своїх слів, — саме тому я тут. Я хотів би з тобою одружитися, вести господарство і плодити дітей. Вистачило б і одного, хлопця, який потім успадкує господарство.

Останнє речення він вимовив повільно, наголошуючи кожне слово, так ніби їх смакував. Здавалося, він розкошує цією фразою, наче вишуканою стравою. Ельза вхопилась за спинку стільця і сіла. Її батько витріщив очі, притягнув до себе статтю і тихо ще раз перечитав ті місця вголос.

— Не візьми мене за божевільного, сестро. Я докладно про все міркував, днями й ночами. Мені це взагалі з голови не виходило. Тобі потрібен для щастя чоловік, а мені потрібен двір. Все сходиться. І не мусиш одразу відповідати, я тим часом зачекаю в аптекаря. Ми з ним добре розуміємося, тільки він трохи полохливий. Звісно, він буде радий, якщо я трохи пригляну за його худобою.

Спершу не діялося взагалі нічого, всі троє сиділи, немов зачакловані, так ніби Якобові слова були якимось закляттям. Наймити і когут спостерігали за ними з безпечної віддалі. Якби когут знов не закукурікав, вони би ще довго не наважилися поворухнутися.

Ельза — аби не треба було пересвідчуватися, що все це сталося насправді. Ніклаус — бо сповнилася його найзаповітніша мрія. Ось перед ним наяву стоїть працездатний, здоровий чоловік, здатний перебрати двір. Земля, лани, до яких він був прив'язаний, мабуть, більше, ніж до доньки — тепер все це не поросте бур'яном. І що було б іще гірше — не перейде в чужі руки. «Він хоче нас взяти на глум», — промимрив він розгублено.

Ельза й далі не ворушилася, тож Якоб наготувався до відступу.

— Тоді я ліпше залишу вас, а ви це як слід собі обміркуєте. Ви знаєте, де мене шукати. І знаєш, брате, — обернувся він до її батька, — тобі б тут, здається, не завадила зайва пара міцних рук. Та й на полях у вас ще повно збіжжя, багато ви не зібрали. Але удвох ви не впораєтеся, а від тих наймитів, здається, толку мало. Люди вам помагають нерадо, чув я. На це не зважайте, люди заздрісні й злі, як то завше.

Виходячи, він поплескав єдиного вцілілого коня, що мирно пасся в саду, і гукнув: «Гарна тварина, оце так кінь, нічого не скажеш!»

То була найдовша промова, яку дотепер він виголосив у своєму житті. Та й не було ніколи потреби говорити багато, стверджував він пізніше, щонайбільше: «Підсунь-но хліб!» або «Вріж ще сала!» Розмови за столом із його власним батьком, казав він, завжди були дуже куці. Але жінки так не здобудеш, тим паче такої, що побувала в Америці. Він завжди захоплювався людьми, які вміли обходитися зі словами. Захоплювався, але й зневажав. Вони говорили забагато, аби висловити ті кілька вдалих думок, які можна мати за все коротке життя.

Якоб розраховував, що мине принаймні тиждень, перше ніж він дістане відповідь, або сам прийде по неї. Але вона надійшла вже наступного дня.

***

Ельза завжди мріяла про таку мить, щоправда, не серед руїн власного дому. Що об'явиться якийсь приємний чоловік із Грозенау, а може, з Тімішоари. Але ніхто не приходив, за два роки ніхто. Та щоб хлопчик на побігеньках? Її родина теж знала кращі часи, ім'я Обертин мало вагу, його шанували й боялися, аж поки після десятиліть занепаду не залишилися тільки вона з батьком та злидні.

Вони голодували, як і багато інших, однак у цій місцевості то не було чимсь незвичним. Можна сказати, голод втік разом з ними із Лотаринґії, щоб угніздитися тут, поморивши вдома майже всіх, поздувавши дитячі черева й висотавши батьківські тіла. В краю їхніх предків, в краю Фредерика Обертина, він лютував так довго, так невблаганно спустошував цілі околиці, що тільки сам-один і розпасся.

Та коли перші колоністи, зваблені цісаревою, вирушили в дорогу, коли голод злякався, що залишиться у покинутих селах сам і не зможе нікого більше морити, він теж застрибнув на одну з підвод і дістався до Ульму. Першої зупинки на шляху до Банату.

Та тепер вже не голод був найбільшою небезпекою. Край поступово приборкували, вздовж Марошу звели дамби, тож посухи та повеней не було вже багато років. Після холери 1873-го, морозів роком пізніше, що вигубили виноград — головну гордість Грозенау, після двох землетрусів року 1879 і повеней на Мароші, трьох упродовж трьох років — з 1880 по 1882, стало спокійніше. Людина змогла нарешті відітхнути, їй легше миритися зі злиднями, коли в животі не бурчить постійно.

Ніклаус добре пам'ятав те непереборне відчуття голоду, від якого мало не млієш. Та й Ельза знала його зі своїх перших років життя. Скибка хліба на день, намащена свинячим смальцем, та капусняк чи мамалиґа. Батько розповідав їй, як Марош тричі виходив із берегів, коли він ще був малим хлопцем. Тричі люди засівали поля, тричі золотом наливалося колосся, ціле море збіжжя, так що від самого споглядання аж паморочилося в голові, як воно врунилося на вітрі.

Ріка була, наче зла, підступна істота, яка достеменно знає, коли завдати людині найбільшої шкоди — повінь завжди починалась вночі і тривала тижнями. З чим не впоралася вода, те довершували щури. Ельзина матір ніколи не вмерла би при пологах, якби не була така виснажена голодом.

Це потрійне спустошення, що змусило людей самотужки крутити кінські жорна, бо худоба була надто виснажена, підірвала Обертинів настільки, що вони вже ніколи так і не оговталися. Та коли в сімнадцять років Ельза поїхала до Америки, її гнав не так голод, як відсутність надії колись вибратися нарешті зі злиднів.

Після її повернення вже й злидні перестали важити — вона мала аж задосить. Може, саме це загнало її в самотність, бо селянину дозволено бути заможним, але не непристойно багатим.

Їй вже не потрібен був чоловік, який вберіг би її від голоду чи злиднів. То було щось інше, те відчуття, яке потім часто змушувало її казати: «В домі має бути чоловік». Це звучало так само непохитно, як і інші її вислови, — наче в камені витесаний закон, що не дає інших можливостей, окрім як взяти цього одного чоловіка і терпіти його. Мабуть, саме це штовхнуло Ельзу Обертин в обійми чужинця, який крім гарної зовнішності, чоловічої сили і напористості мало що міг запропонувати.

Ніклаус спершу привітав цю ідею, але потім відкинув — надто вже великі були станові відмінності між жінкою з роду Обертинів і цим безіменним приблудою. Та чим більше він умовляв доньку, тим глухішою вона робилася до його слів.

— Я не хочу залишитися сама на цьому великому обійсті, коли ти помреш. Або у нашому домі в Тімішоарі. Я хочу чоловіка, хочу сина, який продовжить наше ім'я. Ось для чого я все це роблю, — казала вона.

Батько довго мовчки дивився на неї.

— Ти привезла з Америки багато грошей, але змінилася, — проказав нарешті він.

— Не кажи мені нічого про Америку, ти там не був.

— Але ж не з таким! Ми навіть не знаємо, чи правду він нам тут наговорив, — відказав батько і сів.

Ельза погладила його по голові, а тоді прошепотіла:

— Якщо в мене скоро не буде дитини, ми залишимось без нащадка, і Обертини вимруть. Ти цього хочеш? Я — ні. Я зроблю все, щоби такого не сталося. Ладна навіть Якоба цього взяти. Мама померла для того, щоб я жила. Тепер моя черга щось зробити.

— Ти ж уже була в Америці… — спробував заперечити Ніклаус.

— Це ніщо в порівнянні з мамою. — Вона глибоко вдихнула і додала здушеним голосом: — Я подбаю, щоби це не було надарма. До того ж, коли я вийду заміж, може, припиниться і вся ця ворожість до нас.

Вона кілька разів поплескала батька по плечі, а тоді пішла в дім молитися. Після повернення вона робила це все частіше. Разом з грішми привезла з Америки й звичку молитися, так ніби цим могла щось спокутати. Щось, про що вільно мурмотіти лише перед розп'яттям. Наступного дня вона одягнула в челядні, де вони тепер мешкали, найкращу сукню з усіх, що залишилися, всіла до єдиної брички, яка в них ще була, і поїхала до Неперового дому.

Звісно, Непер не був у захваті від Якобової присутності, але лестощами й погрозами тому знову вдалося його вгамувати. До того ж аптекар, як і будь-яка інша людина, був цікавий і сподівався від цієї пригоди хоч якоїсь розваги.

Він дозволив Якобу спати у стайні, а також їсти й сидіти за спільним столом. Тим часом Якоб уже навіть не питав, а йшов простісінько до комори. Діставав ковбаси, сир, хліб, мариновані фрукти чи квашені огірки і напихав ними черево, так ніби голод, який в ньому жив, годі було втамувати. Коли Ельза спинилася перед домом, він витер рот, одягнув заплямлену сорочку і вийшов.

— Всідайте, будь ласка, я хочу Вам щось показати, — покликала вона його.

Вони від'їхали на кілька кілометрів від села, аж поки не дісталися місця, де щільною стіною непорушно стояла кукурудза. Звичайно ж, коли вони завернули на Головну вулицю, а за селом виїхали на польову дорогу, їм дивилися вслід з городів і дворів, із-за парканів та з вікон. Ельза спинила бричку і відклала віжки. Під час усієї їзди вона не зронила ні слова і жодного разу на нього не глянула. І лише руки на колінах зраджували її хвилювання.

— Ця Ваша пропозиція, вона поважна?

— Чому б я інакше був тут?

Вона витягнула руку і описала широке півколо.

— Усе це належить нам. Я купила це після повернення.

— В тебе є для цього засоби, сестро.

— Так, у мене є засоби. Але звідки я маю знати, що Ви на них не зазіхаєте?

— Але ж, звісно, я на них зазіхаю. Я ж казав: мені потрібен двір. Такому бідакові, як я, заможність не завадить. То багатії можуть дозволити собі викиди сумління, а бідаки мусять дивитися, як вижити.

Така відвертість знезброїла її, вона вже не знала, чи це їй подобається, чи радше відштовхує. Але так чи інак: цей чоловік незвичайний, навіть близько не подібний до американських, таких огладжених, стриманих, а тому врешті-решт нудних. А з цим вона завжди знатиме, на чому стоїть. Так їй, принаймні, здавалося.

— Ви завжди такий відвертий?

— Чом би й ні, коли мені це на руку?

— Але якщо Ви розкажете мені все одразу, це може мене відштовхнути.

— Цілком можливо. Та ліпше скажу все як є, щоб не було ніяких недомовок. Я такий, який є. До того ж: якого селюка, що сватається, не цікавить посаг?

Вона відвела погляд і прокашлялася.

— Батько вважає, мені не варто приставати на Вашу пропозицію. Ми, як-не-як, Обертини, а Ви — ніхто.

— Цілком можливо, але який хосен з того, аби бути Обертином, але не мати нащадків?

Він висів із брички і пройшов кілька кроків уперед. Над нивою ширяв канюк, шугнув з висоти, завис, потім знову здійнявся.

— А як ти на те, що каже батько? — спитав він.

— Я дивлюсь на це інакше. Для мене це не так важливо. Але я Вас не знаю.

— Це швидко можна виправити.

— Якщо хочете, щоб я вийшла за Вас, мусите набратися терпіння. І опанувати якийсь фах. А це неможливо, не навчившися чогось порядного.

— До школи мене виряджаєш, сестро? В мене ні гроша за душею.

— Зате в мене є. Принаймні читати Ви вмієте.

— Читати й писати. Я ходив до початкової школи. Батько так хотів.

Того першого дня, коли вона привезла його назад, а він висів і вже хотів йти, вона також сказала:

— А ще, Якобе Безіменний, ми будемо завжди на «Ви».

Цього мати трималася все життя. Так ніби їй потрібна була певна дистанція, аби показати, що вона не цілком йому улягла.

Щодня о тій самій порі бричка зупинялася перед Неперовим домом. Пішов поголос, що в Американки тепер завівся чоловік. Такий самий, як і вона: авантурник і безстидник. Непер залюбки розповідав усім, як Якоб з'явився у нього, як, певно, збирався вкрасти коней, але він вчасно його викрив. І, замість пристрелити, нагодував його, бо Якоб йому погрожував. А він був голий-голісінький і безборонний. А вже про Ельзине життя в Америці чого тільки не розповідали. Отак: два чоботи пара — вона і цей босяк.

Можливо, вони й справді були варті одне одного, бо ні він, ні вона не скорилися. Вони не погодилися зі своєю долею. Обидва рушили з місця, він в коротшу, вона — в довшу дорогу, щоби надати своєму життю нового, щасливішого повороту. А що іншим муляло — аж надто прозорі наміри Якоба — для неї не мало значення.

Вона-бо добре знала, яким винахідливим, яким рішучим треба бути, аби не проґавити своєї нагоди вирватися зі злиднів. В Америці вона не інакше чинила. По суті, вона навіть захоплювалась Якобовою наполегливістю, його вдачею, що не допускала поразки. Вона й сама хотіла бути такою. Те, що мій батько в цьому був за неї спритніший, що тільки для початку терпів залежність від неї, так ніби причаївся, аби згодом ударити з подвійною силою — про це вона не здогадувалася. Так само, як і про те, що відтепер її життя визначатиме чоловік такий суперечливий, такий позбавлений всякого почуття міри, що рівнятися з ним їй було просто не до снаги.

Три тижні поспіль, день у день, їздили вони на те саме місце. Якоб дедалі більше непокоївся, бо йому, властиво, вже нічого було розповідати. І все більше нетерпеливився. Терплячість узагалі ніколи не належала до його чеснот. Ельза брала зі собою фотографії з Нью-Йорку і показувала йому. Він, що навіть Тімішоари як слід не побачив, не міг вийти з дива від цієї вселенської метрополії.

Ельза була справжньою красунею. — Такими словами зачепив її на П'ятій Авеню якийсь містер Маккейн, фотограф, і пообіцяв зіркові фото. Він супроводжував її скрізь і дотримав слова. Ельза у вітрині каварні на Бродвеї, Ельза на набережній Гудзону, Ельза висідає з форда, з досконалим макіяжем, на ногах найтонші панчішки в сіточку, а на плечах дороге хутро. І взагалі: вона любила бувати на Бродвеї, розповідала вона йому. Німецька родина, в якої вона працювала, кілька разів брала її до театру. Спочатку їй просто не зручно було відмовити, зате потім вона проводила там кожну вільну хвилину.

Якоб на цих фотографіях запримітив Ельзин зграбний носик, її повні уста, підведені очі. Вона виглядала, як дівчина, вдоволена життям, зовсім не як така, що живе десь у пивниці і тішиться кожному шматку черствого хліба чи зморщеної картоплі.

— А що ти насправді робила в Америці? — питав він.

— Ми з Вами на «Ви», не забувайте цього, Якобе. Я була нянькою і покоївкою.

— Але Ви зовсім так не виглядаєте. Ви виглядаєте, ніби це у Вас були покоївки.

Ми так ніколи й не довідалися, чим насправді займалася мати в Америці, і ким насправді був містер Маккейн. Про це вона відмовчувалася. В цьому пункті вона ніколи не поступилася, навіть тоді, коли вже зовсім відчужилася від мого батька.

Наприкінці третього тижня Якоб накинувся на неї. Він достатньо довго чекав, ще за жодною жінкою не доводилось йому так упадати. Три тижні, день у день той самий шлях, її запах, її гарне чорне волосся і обриси стегон під спідницею, на відстані витягнутої руки. Це було більше, ніж він годен був витримати. Він ніби вперше ввійшов у право володіння, хоч із офіційним ще слід було зачекати. Вона мала би запитати, і він відповів би, що терплячість — то не найбільша його чеснота. І це було б для неї застереженням.

На превеликий його подив, вона вже з першого разу скорилася його волі. Їй це було добре знайоме — ця чоловіча захланність, це непогамовне пожадання, що вибухає з шаленою силою. Мабуть, побувала в бувальцях у тій Америці, подумав Якоб.

Вона нітрохи не збентежилася, потому встала і передусім зачесала волосся. В неї була незворушність жінки, вправної у таких справах. Батькові це назавжди стало доводом, що материне життя в Америці схибило з доброго шляху. Висадивши його біля Неперового дому, вона поїхала далі, анітрохи не заплакана чи перелякана. Навпаки, вона сяяла, як переможниця. Наступного дня бричка знов була на місці.

Але трапилося щось дивне. Дотепер Якоб не питав, як виглядають справи з відбудовою обійстя і з урожаєм в полі, який негайно слід було збирати. Та здобуття Ельзи викликало в ньому жадобу діяльності, якесь дивовижне зацікавлення. Він домігся жінки, якої хотів. Своїм насінням він встановив із нею зв'язок, сильніший для нього за всю цю балаканину. Так він скріпив їхній союз.

Він відіслав Ельзу додому, а сам пішки вирушив до циганського табору. Поза межами Грозенау, на висохлому, тернистому пагорбі, який оминали селяни, жили цигани, одні — відколи вже світ стоїть, інші ж приходили і відходили, коли їх знов тягнуло в мандри.

Там стояло кілька фургонів, найпишніший — коло найбільшої в таборі хати. Якоб знав, що такі вози майструють тільки в Англії і лише на замовлення, а та хата, найімовірніше, належить булібаші, очільнику громади. Стояли там також і шатра, й багато збитих з дощок халабуд, кривих і дірявих, мов зуби у роті старця. Після недавньої бурі їх, поза сумнівом, довелося відбудовувати заново.

Здебільшого вони були котлярами, але при потребі могли також бути і вправними кошикарями, мітлярами, склярами, ковалями чи теслями. Якось один циган, такий самий хлопчик на побігеньках, сказав Якобу: «Шваби завжди хочуть лише одного — мати якнайбільше землі. Нам землі не треба, селяни з нас до нічого, зате ми вміємо тисячу інших речей. Одного дня наш брат може робити гребінці і щітки, наступного — ремонтувати парасолі й вішаки, третього — лудити казани, четвертого — красти і жебрати, п'ятого — водити ведмедя, шостого — торгувати на базарі, танцювати й грати, і лише сьомого дня ми мусимо робити те, що й інші — молитися».

Їм не вільно було перетинати межі села, хіба що вони доглядали за худобою або пропонували свої послуги на Головній вулиці чи на щотижневому базарі. Щоранку о п'ятій в Грозенау лунав ріг цигана-свинопаса.

Якоб твердим кроком піднявся на пагорб. Від табірної ватри, на якій жінки варили обід, здіймався дим. Він пройшов попри юнака, якого впізнав, бо той щотижня приходив у село і збирав діряві відра, казани та каструлі. Він і його жінка, віком обоє приблизно по шістнадцять, сиділи на землі із розставленими ногами, він шурував піском дно казана, потім взявся вирівнювати бляху молотком. На вогні у посудині сріблясто зблискувало розтоплене олово. Його жінка тримала коло грудей дитя, а ногою роздувала міхи. Від кожного подуву вогонь розгорявся все дужче.

Один із хлопчиків, що бавилися неподалік, підійшов і сказав:

— Лише окрайчичок хліба, я вмираю з голоду.

При цьому здавалося, що він радше вправляється на майбутнє, ніж справді голодний. Якоб відштовхнув його, але набігло ще більше дітвори і почали канючити тої самої. На них були широкі бавовняні сорочки, всі у плямах, волосся скуйовджене.

— Бліх маєш? — спитав Якоб одного.

— Ні, воші. Блохи у мене взимі.

На його шкірі було багато маленьких роздряпаних ранок.

Якоб уже почав шкодувати, що прийшов сюди, навряд чи знайдеться тут хтось, хто — крім жебрання й латання казанів — міг би справді до чогось придатися. Аж тут з хати вийшов якийсь бородань у чорних штанях, заправлених у такі самі чорні чоботи, в одній камізельці на волохатому тулубі. Пасма спітнілого волосся маленькими острівцями поприлипали до його шкіри — справжній архіпелаг.

Він сплеснув долонями, і діти відступилися. Він прискіпливо розглядав Якоба, так як би обдивлявся якусь худобину. Або жінку, яку забажав мати. Якоб знав, що від цього іспиту залежить, чи схочуть його взагалі вислухати, чи радше досить неласкаво відішлють, звідкіля прийшов.

Цей чоловік був іншого калібру, ніж аптекар.

— Хочете заробити трохи грошей? — гукнув він циганові.

Чоловік розвернувся і зайшов до хати, але двері залишив відчиненими.

— Ну, що ж, — промурмотів Якоб, сплюнув на землю і теж пішов за ним. Опинившись на порозі, він завагався, чи заходити досередини, там було не зовсім темно, світло падало крізь маленьке віконце, крім того, освітлений був і невеличкий простір коло дверей, в якому у сповільненому танку клубочилися порох і сизі пасма диму.

Він не був певен, чи там взагалі хтось є, чи то, бува, не пастка. Чутно було якийсь звук, так ніби жмутком конопляного листя ляскали по поверхні води, щоб промити.

— Заходьте. Ми Вам нічого не заподіємо. Сідайте на підлогу, у нас так прийнято, — почув він чийсь голос.

Очі його поступово звикали до потемків, тепер він бачив не одну, а дві постаті. Булібаша сидів на ослінчику, вже без камізельки. Із розставленими руками, ніби Ісус, що чекає на підхожий хрест.

Іншою постаттю була маленька жінка, що ляскала його по спині і руках жмутком кропиви. Час від часу вона вмочала жмуток у відро з водою, а тоді ляскала знову. Покінчивши із задньою частиною, вона обійшла цигана, стала на широко розставлених ногах спереду і взялася бити по грудях та животу. Вона шмагала так завзято, ніби хотіла його покарати. Вона була повна, Якоб розрізняв її усе краще, хустка в неї була зав'язана на потилиці, а рукави блузки засукані. Він уявив собі, як виглядає тепер тіло булібаші — все червоне і в пухирях.

Нараз вона відклала кропиву, взяла з відра мачулку, ляснула нею циганові по спині і заходилась обтирати його тіло повільними, рівномірними рухами. Але на цьому ще був не кінець. Вона взяла щітку й стала шурувати нею дебелу, мокру чоловікову спину. Вона робила це так віддано, ніби хотіла показати всю міру своєї любові. Раз вона пройшла повз Якоба, її очі з цікавістю блимнули на нього. На мить зблиснули білі зуби, йому здалося, що вона усміхнулася.

Циган сикнув крізь зуби, для Якоба майже нечутно, але для неї то був знак зникнути. Цього йому було достатньо, щоб керувати дружиною. Ця жінка, яку мій батько лише невиразно розгледів, була Раміна, Раміна-Кропива, як відтоді він її називав. Це вона згодом видобуде мене з широко розверстого материного лона. Сповине міцно, як ляльку, ні, як мумію, так ніби мені, ледь народившись, вже треба було вдавати мертвого. І саме Раміна (парох вже облишив усяку надію) обкурювала мене своїми травами й зіллями, коли я, п'ятирічний, вже майже вмирав від дифтерії — і я одужав.

— Це розганяє соки. Якщо не дбати, соки застоюються і отруюють людину. А тепер розказуйте, з чим прийшли, — мовив булібаша.

Вся розмова не потривала й десяти хвилин, Якобу пообіцяли на наступний день шість людей для двору і ще п'ятнадцять на жнива.

— Може, запишемо це на папері? — спитав він булі-башу, але той лише засміявся.

Видобув табакерку, папір і скрутив папіроску. І щойно тоді відповів:

— Чому ти мене ображаєш? Невже моє слово нічого не варте? А взагалі, я не вмію читати, але й не журюся тим. Невміння читати й писати вишколює пам'ять краще, ніж будь-яке письмо. У Ґіґі прекрасна пам'ять. Завтра о п'ятій люди будуть в тебе. Вдармо по руках, і все.

Ґіґі трохи відпровадив Якоба, до місця, де працювала юна пара. У дівчини самої було ще зовсім дитяче личко, але вона доглядала дитину так, як і будь-яка інша мати.

За кілька тижнів двір був відбудований, а врожай зібраний. Ельза заплатила ціну, яку узгодив Якоб. Вони з батьком повернулися в головний дім, а Якоб зайняв кімнату в челядні. Тепер від мети його відділяв лише крок, але на шляху стояв Ельзин батько.

Він спостерігав за Якобом з недовірою, хоч той і сповнив уже його заповітне бажання. Він добре провадив господарство, вичищав стайню і складав гній на підводу. Коням, що потерпали від ґедзів та мух, накладав на очі й ніздрі пов'язки. Він вивозив гній на осінні поля і розкидав його разом із наймитами. Через тиждень землю востаннє переорали і засіяли озимину. Не було до чого доскіпатися, Якоб усе робив як слід, але Ніклаус все одно йому не довіряв.

Ніклаус теж одружився не з кохання, втім, рішення батьків виявилося правильним. Але що газетна стаття має поєднати його доньку з якимось чужинцем, про якого вони майже нічого не знають — то йому тяжко було прийняти.

Одного ранку Ельза і Якоб виїхали до міста. Там вони спершу навідалися до капелюшної, а потім до взуттєвої крамниці. Наприкінці, вже з багатьма пуделками в руках, вступили до кравецького ательє мадам Лібман. Ельзу важко було вдовольнити, знову і знову показували їй все нові тканини й вбрання, знову і знову доводилося батькові роздягатися і одягатися. То був, напевно, єдиний день у батьковому житті, коли він цілковито довірився матері.

Вона обсмикувала жакети і рукави сорочок, майже ніжно проводила руками по Якобових плечах. Бракувало ще останнього випробування — досвідчених поглядів інших жінок. Цього вона навчилася в Америці, сказала вона і потягла Якоба на вулицю. Вони походжали туди-сюди, до найближчого рогу й назад. Іноді вона брала його під руку, потім знов залишала самого, але незмінно уважно за всім спостерігала. Здається, костюм сподобався, тож вона замовила ще інший одяг, а потім нарешті вони з Якобом вирушили до властивої мети їхньої подорожі в місто.

Вона сказала портьє, що їй треба порозмовляти з директором Вищої школи електротехніки. Почувши її ім'я, той особисто вийшов до вестибюлю. Директор вклонився і поцілував Ельзі руку, а тоді численними коридорами повів до свого кабінету. Звісно, він знав Ельзу Обертин.

— Як же Вас можна не знати? Всі газети писали про Ваше повернення, — сказав він і розпорядився принести каву з тістечками.

Вона виклала свою справу. Директор мав прийняти Якоба до школи, не вимагаючи ніяких свідоцтв, яких у нього і так не було, і без іспитів, яких би він ніколи не склав. Що довше вона говорила, то більше цей елегантний чоловік непокоївся. Він помахував носаком і нервово поскубував кінчики вусів. Але не перебивав, може, просто набивав собі ціну.

Потім він заговорив, що пов'язаний приписами й законами, хоч як би йому хотілося допомогти комусь з Обертинів. Він схопив ціпок і збуджено заходив узад-вперед кабінетом, віднаходячи все нові й нові причини, чому це неможливо. Якоб перебив його:

— Пане директоре, я не знаюся на цих справах, але ми Вам добряче заплатимо. Добрі гроші, підуть просто Вам до кишені.

Директор зупинився й замовк. Тоді Якоб докинув ще зверху:

— Гроші і свиня, пане директоре.

В директора були принципи, але врешті-решт жадібність перемогла.

***

Вночі Якоб, що спав у челядні, прокрадався крізь задні двері до Ельзи і брав її тіло. Її батько знав про це, він чув, як Якоб скрадається кімнатою і залізає під ковдру. Здушені стогони й хекання теж чув. Вранці Якоб знову зникав, аж поки, за кілька місяців до закінчення школи, не увійшов у дім через парадні двері і більше ніколи його не покидав.

Якобу не залежало на весіллі в селі, з помпою й гістьми, про яких він і так знав, що вони думають. Але весілля було важливе, щоб остаточно й законно, чорним по білому, стати паном обертинівських добр, хазяїном полів, дерев і виноградників, худоби, двору та міської кам'яниці. Отож він вирішив знехтувати Ельзиним побажанням, яка вважала — якщо вже весілля, то тут, у селі, на очах у всіх. І якомога більше й пишніше, аби вони бачили, що Обертини повернулися.

Одного дня у квітні 1926 року Якоб одягнув один зі своїх костюмів і вислав циганів та наймитів в поле самих. Він запряг у бричку двох коней, відкрив браму і виїхав на вулицю. Чим далі по селу, Якоб і бричка все маліли й маліли, так що вже вміщалися між великим і вказівним пальцями Ніклауса, що підбіг до брами. Він стиснув пальці, так ніби хотів розчавити Якобову постать. Сплюнув на землю, як то іноді робив Якоб, проказав: «Ну, що ж!», і зачинив браму.

За півтора року він так і не запізнав Якоба краще, ніж у той перший день. Ні коли працював з ним пліч-о-пліч у полі, ні коли вони разом розливали вино в бочки, а з бочок у пляшки, і так само мало, коли в кінці дня Якоб жадібно їв у кухні, достоту як у Непера. Сонце сідало, і Ніклаус уже помалу сподівався, що Якоб зник назавжди. Пропажу брички й двох коней, до того ж не найгарніших, він би вже якось пережив. Він мав надію, що то було Якобове прощання, і все ж непокоївся через його повернення, так само, як і його донька.

Він вагався, як буде краще — з Якобом чи без нього. Хоч вони й добре знали, що двір відродився з попелища тільки завдяки йому. По-перше, він найняв циганів, урятував урожай і відбудував дім. По-друге, закупив новий реманент. По-третє, одного дня об'явився зненацька з десятком коней, яких йому роздобули його цигани, як він їх називав. Ніклаус не питав, звідки вони, донька, як завжди, за все заплатила. Коні були міцні, здорові, лискучі.

— Ну от, тестю, тепер в тебе знову є коні. Скоро я матиму свій двір, а ти — своїх коней: це ж нам обом яка добра оборудка.

На цих словах Якоб поквапився у дім і приніс горілку й три чарки, Ельзі теж довелося випити, тут він не терпів заперечень. Ельза, зі свого боку, вже звикла до цього чоловіка, до його нічних відвідин, його тяжкого тіла, що залишалось лежати на ній і після того, як він кінчав, — поштовхами, хрипко, міцно стискаючи її груди, з виряченими очима, в той час як її очі від початку були заплющені.

Він міг багато кінчати, навіть тут проявлялася властива йому надмірність. Пальці на ногах витягалися, м'язи напружувалися і тремтіли, з його глибин піднімався спершу ледь чутний, а потім усе гучніший рик, вени на шиї набрякали. Він вигинався так, що його хребет, здавалось, от-от зламається. Він спирався на руки, іноді його піт скрапував їй на лице й живіт, де змішувався з насінням. Ліжко рипіло і билося об стіну. Вона знала, що батько все чує, їй було соромно й водночас — ні, бо Якоб був уже майже її чоловіком.

Та Якоб усе-таки повернувся, він вдоволено насвистував пісеньку, яку почув десь у місті. Один з модних тоді шлягерів:

Всі люди подуріли —

нервові всі такі,

щось десь не зрозуміли —

пихаті і гидкі.

Сваряться без причини,

а я собі своє,

сваріться, дурачини —

а в мене гумор є.

Він продовжував насвистувати, коли вів коней до стайні повз отетерілого Ніклауса, коли поклав на своє ліжко маленький згорток з газетного паперу, і коли рушив до головного дому теж.

— Завтра причепуріться, Ельзо. Поїдемо до міста. І захопіть зі собою достатньо грошей.

Ельзі цього було досить, аби все зрозуміти. Тепер їй доведеться виконати свою частину угоди. Вона одружиться з чоловіком, що за півтора року став їй уже не цілком чужий. Але вона також зраділа, бо нарешті скінчилося це чекання, і тепер починалося тільки чекання на мене. Проте вона завжди казала лиш одне: «Він сподобався мені, високий і сильний, справжній чоловік. Мені аж дух перехопило». Кращої відповіді вона так ніколи і не знайшла.

Наступного дня, лагідної суботи навесні 1926 року, — коли час уже було подумати про вигін худоби на пасовище і першу оранку, Якоб стояв біля відчиненого вікна, з рушником через плече, і водив бритвою по вологих щоках. І знову насвистував свою пісеньку, яка — часом як свист, часом майже мугикання, а іноді як нервове, уривчасте, низьке гудіння — стане основною мелодією мого дитинства. Він був задоволений собою, адже його плани, по суті, збулися.

Якоб у найкращому костюмі сидів у бричці і ляскав нетерпляче батогом по свіжонаваксованих чоботях. Ельза одягла намисто із золотих талярів з Францом-Йосифом, такі румунки в Банаті носили на свята. Якоб гукнув її і наказав поквапитися. Він поклав до кишені золотий годинник, а на колінах тримав замотаний у газету згорток. Коли Ельза з'явилася на порозі, вона аж сяяла.

Її батько міряв кроками кімнату. Він знав: коли вони повернуться, він стане гостем у власному домі. Для Обертинів настануть нові часи.

Коли торохкотіння брички віддалилося, він подався у стайню до своїх коней і накидав їм свіжого сіна. Потім втягнув ніздрями запах тварин, на мить затримав і видихнув знову. З допомогою одного робітника він закинув плуг на віз, упряг коня і виїхав у поле, щоби вперше в цьому році відкрити землю. Пляшку з горілкою він прихопив із собою. Прибувши на місце, спершу відпив добрячий ковток, а потім скропив горілкою землю.

Перед входом до церкви Тисячоліття у фабричній дільниці Тімішоари нетерпляче чекав священик. Коли Якоб зіскочив з брички і подав Ельзі руку, вона її не взяла.

— Ви передумали? — спитав він.

— Батько мав поїхати з нами. Він завжди був зі мною.

— В Америці його не було поряд, і Ви якось пережили.

— Але Ви ще не закінчили школи, — спробувала вона знову.

— За два місяці закінчу. І я вирішую, коли мені одружуватися. Тепер або ніколи.

— І до того ж село мало бачити.

— Село мене не обходить. Ходіть вже! — відказав він.

Священик помахав їм рукою, позаду вже виринули двоє чоловіків, яким Якоб заплатив, аби вони були свідками. Якоб взяв Ельзу попід пахви і змусив її висісти.

— Обручки з собою? — спитав священик.

— З собою, і свідки вже тут, — сказав Якоб.

— Чому такий поспіх?

— Панотче, це романтична історія, хоч ми вже й не такі молоді. Відкладати не можна ніяк.

Якоб схопив Ельзу за плечі і притягнув до себе.

— А Ви, бува, не вагітна? — отець пильно глянув на Ельзин живіт.

Якоб підступив до нього, нахилився і прошепотів у вухо:

— Панотче, я плачу Вам не за те, щоб Ви питали. Якщо не хочете, просто так і скажіть. А стосовно грошей, які Ви збиралися взяти… Десь та й сидить Ваш зверхник, якого це неабияк зацікавить.

Вони рушили центральною навою. Крізь високі, вузькі склепіння вікон проникало лиш трохи світла. Перед вівтарем, наче охоплений новими сумнівами і бажаючи, якщо вже не скасувати, то бодай відсунути цей шлюб, парох ще раз обернувся:

— А Ви не хочете наперед висповідатися? Чи нема чогось, що стоїть між Вами і Богом?

Ельза кивнула, вони сіли в кінці ряду на лаві і прихилилися один до одного головами, наче двоє змовників. Якийсь час Якоб чув лише Ельзин шепіт, потім вона схлипнула, ніби плакала. За той час він вийняв зі згортку обручки, більшу для проби насунув собі на середній палець.

— А Ви? — спитав священик, коли Ельза закінчила.

— Я? — здивувався Якоб.

— Так, може, маєте якусь провину, за яку хотіли б висповідатися?

— Панотче, що Ви таке кажете? — відповів Якоб. — Досі єдиною моєю провиною була бідність.

В запорошеному приміщенні зберігалися образи і фігури Діви Марії, хрести з Ісусом і без, в казанку чорніли недогарки свічок. Всі вони відслужили свою службу Богові, і тепер їх списали. Там же й відбулася коротка церемонія, були заповнені й підписані папери.

— Під яким іменем Вас записати? — спитав парох.

— Обертин, — сказав Якоб.

— Це неможливо, так називається наречена.

— А тепер і наречений.

— Це неможливо.

— Це можливо, повірте мені.

І це стало можливо.

По закінченні Якоб вручив усім трьом чоловікам по жмутку банкнот, які вигріб з Ельзиної торбинки. Перед величною церквою Тисячоліття в затишній, засадженій старими дубами і кленами фабричній дільниці парох запитав Якоба, що вже сидів у бричці поряд з Ельзою:

— А коли ж державний шлюб? Адже є ще й державний, чи не так? Бо інакше мені влаштують пекло.

— Всі колись мусять пройти через пекло, нічого не вдієш. Чи Божий чоловік, чи ні — від цього ніхто не вбезпечений. Втім, якщо це Вас заспокоїть: спочатку на нас чекає земля, а вона довго чекати не стане. У нас багато роботи: зорати, посадити картоплю, буряки, посіяти ріпак, кукурудзу. Допіру після Великодня, як заріжемо баранця, от тоді застукаємо і до держави. Бувайте здорові, панотче.

На зворотному шляху до села Якоб раптом засунув руку в кишеню, видобув годинник і похитав ним на ланцюжку, так ніби хотів загіпнотизувати Ельзу.

— На жаль, у мене немає нічого, що я міг би Вам подарувати, крім цього годинника.

Вона розгублено зронила годинник на коліна і все обмацувала обручку, то знімаючи її, то знов натягаючи. Колись вона просто застрягне на її набряклому пальці. Навіть її пальці будуть проти неї.

Вдома Якоб сів, розстібнув сорочку і скинув краватку. Він раз по раз поглядав на годинник, ніби мав якусь зустріч, насвистував свою пісеньку і ритмічно постукував вказівним пальцем по столі.

— Ви не перевдягаєтеся? — спитала Ельза.

— Ще ні, і Ви не поспішайте.

— Ми ще кудись поїдемо?

— Так, і це навіть Вам сподобається.

Він щедро поплював на чоботи і потер їх рукавом.

— Куди? — спитала Ельза.

— Дзвонити на бурю.

Коли нарешті прийшов час, він оголосив:

— Сідайте до брички. Пора. Вони напевно тепер всі вечеряють.

Дорогою до церкви він спинився біля дому замкового. Не злізаючи з козел, гукнув:

— Штруберте, а вийди-но!

Довелось крикнути кілька разів, щоби подіяло. Штруберт розчахнув двері і вибіг з дому, з розхристаним волоссям, на ходу намагаючись проселити руку в рукав сорочки.

— Де горить?

— Ніде не горить, Штруберте, але буде буря.

Якоб зіскочив з козлів і підійшов до Штруберта. Ельза була так само спантеличена, як і замковий.

— Буря? — перепитав Штуберт, шукаючи в небі ознак грози.

— Саме так, і ти мені потрібен, щоб задзвонити у великий дзвін.

— Але для цього нема ніякої причини.

— Ще й яка, Штруберте, ще й яка. Причину ти зрозумієш, коли зробиш, що я кажу.

— Дзвін задзвонить щойно завтра вранці, до церкви.

Якоб ступив ще крок до нього, і Штруберту довелось податися назад. Він наступив на порожню пляшку з-під вина, втратив рівновагу і впав. Якоб став над ним.

— Штруберте, ти смердиш смагою. Скільки платить тобі село за твою службу? Може, скоро виявиться, що це забагато для когось, хто несвоєчасно сповіщає про буревій і пожежі, га? І що від його послуг навіть можна відмовитися. Чи проживеш ти тоді зі своєї худібки і клаптика землі? Доведеться ой як гарувати. Отож, питаю ще раз, — Якоб простягнув Штрубертові руку і допоміг підвестися на ноги. — Тепер бачиш? Он там, на заході, вже насувається гроза, чорні хмари збираються? Придивись як слід.

Замковий промимрив вельми невпевнено:

— Так, здається, щось бачу. Щось там збирається.

— То як ти можеш казати, що нічого не бачиш? Бий у дзвін, поки не збереться усе село. Я кивну, коли перестати.

Він обтрусив зі Штруберта порох і по-панібратськи обійняв його за плече. Коли Штруберт заскочив на бричку і привітався з Ельзою, Якоб додав:

— Маєш дзвонити, як на Страшний Суд.

— Звідки ж мені знати, як дзвонять на Страшний Суд?

— Я певен, що знаєш.

Серед тиші мирного, затишного суботнього вечора залунав дзвін на грозу. Люди висипали на вулички й шукали скрізь на небі й на землі ознак нової небезпеки. Коли так нічого й не зауважили, — а дзвін бив усе швидше й наполегливіше, — селяни купками і поодинці рушили до церкви. Там на них уже чекав Якоб, стоячи на бричці з широко розставленими ногами.

В одній руці він тримав віжки, другою вперся у бік. Коли всі зібралися і обступили бричку, Якоб дав замковому знак перестати. Однак минуло ще трохи часу, поки збурені люди вгомонилися і стало виразно чутно Якобів голос.

— Браття і сестри, звертаюся так до вас, хоч і не маю особливих братерських почуттів, так само, як і ви до мене. Всі ви знаєте, хто я такий. Ви доволі відводили очі, щоб не знати цього достеменно. Я той, хто прийшов сюди півтора роки тому в найлютішу бурю, яку тут пам'ятають, і знайшов притулок у Непера. Я також той, хто ось уже майже два роки працює в Обертинів, ви й це знаєте. Надто часто ви плювалися, коли бачили нас разом. Але я не злопам'ятний. Просто дивуюся, що ви за люди такі, що дали згоріти вщент двору бідної жінки та її батька…

— Бідної? Ніяка вона не бідна, — перебив його хтось.

— Що дали згоріти двору бідної жінки та її батька, — повторив Якоб з притиском на кожному слові, — не допомігши, як то велить наш обов'язок ще з часів наших предків, що тут колись оселилися. Тільки Непер прийшов і ще кілька. А все чому? А тому, що одна з вас наважилася підняти голову з багна. З багна, в якому ви так радо бабраєтеся.

Мати підводила голову все вище і з усе більшим захватом дивилася на мого майбутнього батька.

— Вона не погодилася на таке життя і, так само як я, вирушила з дому на пошуки чогось кращого. Лише тому, що в неї більше відваги, ніж у вас, чоловіків, разом узятих, ви зневажаєте її. Але тепер цьому край, бо я прийшов сказати вам, що віднині я новий Обертин. Обертини повернулися, і вам доведеться рахуватися з нами. Я можу прожити й без вас, але ліпше з вами. Та я нікому не дозволю стати мені на дорозі, хай навіть на думку таке не спадає нікому.

— А сам ти хто такий? Ми нічого про тебе не знаємо. Звідкіля ти взявся? — спитав хтось із натовпу.

— Не важливо, звідки я. Важливо, що тепер я тут.

Батько задоволено сів коло матері. Мовчки натовп розступився і утворив коридор, яким бричка поїхала геть.

— Це було прекрасно! — прошепотіла мати батькові. Вона схопила його за руку.

— Знаю, — відповів він.

Того вечора мене, здається, і зачали. Через сім місяців я з'явився на світ. Я, Якоб, але Jacob через «с», а не «k».

Розділ 2

Він запав у сон, як інші — в смерть. Він і сам їх нерідко туди посилав, без зайвих роздумів і найменших вагань. То було мистецтво війни, і в ньому він був неперевершений. У шведській армії 1635-го, на вісімнадцятому році після початку Великої Війни, не було іншого такого, як він.

Коли цісарські драгуни й піхота з ревом кидалися на них в атаку, а новачки, часом ще майже діти, здригались від жаху, він незворушно забивав у землю рогачку. Набивав у цівку мушкета чорний порох, закладав свинцеву кулю — і чекав. На протилежному пагорбі здіймався дим, за коротку мить гримів гарматний постріл, і ядра зі знайомим, зимним сичанням падали далеко попереду або позаду них. А іноді й поміж них, вириваючи діри в солдатській гущі. Він усе ще вичікував, хіба що пітніли долоні й пересихало в роті.

Тоді вже у відповідь били свої гармаші, а з флангів назустріч ворогові виступала кіннота. Пікінери наставляли свої списи, прикриваючи мушкетерів, і наставала та коротка мить спокою, коли всі вони, змушені жити й вмирати поодинці, дихали, немов одне тіло. Єдине тіло з обдертих, здичавілих, понівечених чоловіків, готове нищити або бути знищеним. І Каспар, перший Обертин, також обдертий, здичавілий і понівечений, був одним із них.

Цісарські наближалися. Там, де їх не вдалося стримати, вони стрімко наближались до нього та його побратимів, якщо зграю поназбираних де доведеться найманців узагалі можна назвати побратимами. Багато з них були вбивцями, вуличними розбійниками, мародерами. Коли не треба було боятися ворога, слід було остерігатися друга.

Вершники витягали свої шпаги й розмахували ними над головами, а тоді пригиналися і пускалися чвалом вперед. Каспар спирав мушкет на рогачку і підшуковував першу жертву, він ретельно вибирав її із завішеної пороховим димом стіни людей і коней. «Ближче… Ще ближче…», — шепотів він, прицілюючись. Коли він заради вищої платні переметнувся від цісарських до шведів, то наполіг, що залишить старий мушкет, хоч не такий зручний і без рогачки непридатний. Та йому швидко вдалося переконати капітана в його перевагах.

Стрілити на віддаль понад чотириста стіп і влучити, потім видобути з порохівниці порцію пороху й кулю, зарядити, знов вистрелити і влучити. То було Каспарове мистецтво: на такій відстані вбити двічі. Під кінець цівка мушкета вже майже торкалася противника. Тоді він хапав піку, кинджал, тесак і далі робив свою справу. Прохромлював тіла, наче буханці теплого хліба. Розпанахував животи, ніби врізав добру шинку, яку відбирав у селян, грабуючи місцевість.

По суті, він завжди був голодний, навіть в бою. Він багато пив, щоби впасти в шал і здобути певність руки, але наїдався доволі рідко. Провіант бував нечасто — хіба що сам собі роздобудеш. Тож кожна битва була йому бажана, бо голод у шлунку переходив у голод за чужим життям… У такі хвилі в голові йому паморочилося тільки від убивства. «Вони й так уже були вважай мертві, — казав він. — Я просто їм ледь поміг».

Я не певен, чи Каспар справді існував — надто вже давня його історія. Однак певним є те, що вона знайшла свій шлях у Банат разом із лотаринжцями, які заснували Грозенау. Її постійно розповідав дідо, і, як запевняли мене — Фредерик Обертин. Вона так зрослася з нашими спогадами, що без неї вони стали непомисленні. Вона є чимось на кшталт наріжного каменя Обертинів, встановленого на трупі часів, коли людей косили чума, голод і Велика Війна.

Каспар відстав від загону і вже кілька днів блукав густими смерековими лісами Воґезів, коли однієї безмісячної ночі приземлився під якимсь деревом, зашпортавшись об його коріння. Він обмацав стовбур і вирішив, що то дуб. Далі на півночі, під Гаґенау, траплялись дерева, обхопити які змогли би лише кілька чоловік.

Та й взагалі, на півночі він пережив добрі часи: спочатку зі шведами взяли місто, тоді їх відкинули. Вони трощили інших, потім трощили їх. Нічого особливого, просто примхливе воєнне щастя. Так тривало роками, диво, що він узагалі ще живий.

Під деревом витав якийсь дивний запах, який він розпізнав би, якби не був непритомний від втоми. Він, що на ратних полях знався краще, ніж у батьківському домі в Дьєзі. Коли йому було дванадцять, його вирвали звідти найманці-мародери.

В його пам'яті зринало ще кілька образів: мати з розчепіреними ногами, вся в крові, незрозуміло, мертва чи жива, лежить на сіннику. Батько завис, наче переламаний навпіл, на цямринні криниці, поки його в неї не скинули. Пригадував коней, обвішаних усім їхнім родинним скарбом. Та скількох він відтоді й сам отак сплюндрував, без жалю в грабунку й ґвалті?

Він не знався на звуках нічного лісу. Майже весь час він проводив у шанцях і польових таборах, або ж із кралями та картярами, які безконечною валкою тягнулися за військом. Тисячі й тисячі живилися війною.

Тиша пущі, яка ніколи не була по-справжньому тишею, скрадливе, раптове шарудіння, крики звірини наганяли на нього більший жах, ніж зграя озброєних до зубів ландскнехтів. Він не звик бути сам. Коли він бився в бою, інші теж бились так близько, що їхня кров змішувалася. Коли він спав, інші спали, міцно притиснувшись до нього, щоб захиститися від холоду. Коли ґвалтували, то також разом.

Сонце недавно зайшло, і в лісі здійнялася вогка прохолода. Тремтячи від холоду, він закутався в діряву, брудну пелерину, зашпортався і полетів униз тернистим схилом. Коли піднявся, помітив, що останній ряд дерев залишився позаду і тепер височів у нього за спиною загрозливою тінню.

Він вийшов на якусь галявину, зарослу по коліна травою, земля під ним була мшана й м'яка. Він дуже боявся забрести у торфовище, яких там було багато. Бо тоді вже не вдасться ні висушити одягу, ні просохнути самому. Йому часто доводилося бачити, чим усе закінчується, як вчасно не обсохнути. Лихоманка, пропасниця, тілесне виснаження. Найбезглуздіший з усіх безглуздих способів померти.

Він обережно пробирався крізь траву, аж вона урвалася так само раптово, як перед тим ліс. Або там нічого не росло, або траву витолочили. Він схилився, його долоня пройшлася зламаними травинками, потім пальці намацали заглибину в землі, що могла бути слідом кінського копита.

Тут зупинявся загін вершників, може, на ніч, а може, просто для короткого перепочинку. А що, коли це засідка і вони його вистежують? Він схопився за кинджал і пригнувся. Байдуже, цісарські чи шведи, розлючені селяни чи ласі до здобичі ландскнехти — усі вони вбили б його. Та й він не вчинив би інакше. Полишивши самочинно загін, він уже не міг розраховувати на хоч якийсь захист. Він сам наразив себе на небезпеку, вирушивши наодинці до Лотаринґії — подивитися, що залишилося від рідної домівки.

Він наслухав, поки не закоцюб з холоду і вже мало не падав з ніг. Весь цей час він безгучно нашіптував шведську пісеньку, яку вони співали навіть після смерті короля Ґустава:

Друже, пий за Авґуста,

папським щемимо хвоста.

Хоробрий швед відразу

виб'є папську заразу.

Потім він рушив далі, знов перечепився і знову злякався. Засміявся сам із себе, коли помітив, що то не ворог, а коріняка якогось дерева. Він прихилився до стовбура і заснув. Прокинувся єдиний раз, зовсім коротко, коли зсунувся на бік і вдарився головою об землю.

Його збудив запах. То було перше, що він вловив зі ще заплющеними очима. Подумав, що десь поблизу сконав якийсь великий звір, здобич вовків чи тих вершників. Але смерділо, як десять розкладених туш. Треба би пошукати за тим стервом, може, і йому щось перепаде, хай навіть самі нутрощі. Він перевернувся на спину, з насолодою потягнувся і повільно відкрив очі.

Над ним теліпалися ноги повішених. Стопи, вкриті засохлим брудом, литки, набряклі від застояної крові. На деяких ногах ще були діряві панчохи, але більшість повішених в самих спідніх сорочках. Від вранішнього вітерцю тіла легенько погойдувалися. Голови були похилені вперед, так наче мерці хотіли дивитися на нього, як святі в церкві. Очей у них вже не було, хижі птахи ретельно зробили свою справу.

Він схопився на ноги, але не тому, що злякався цього видовища. Смерть була його вірним супутником, найвірнішим з усіх. Вірнішим, ніж побратими, що розбігалися після поразок, і ніж жінки, які залюбки віддавалися тому, хто награбував більше здобичі.

Він боявся хижаків і здичавілих псів, яких такі дерева-шибениці нестримно притягали. Вони теж користали з війни. Від Гаґенау і аж до Пфірту на півдні — скрізь лежали трупи людей і свійських тварин, в розграбованих домах, на путівцях і сільських площах. Каспар мав бути обачний: зустрічатись із голодними вовками йому аж ніяк не кортіло. А з голодними людьми й поготів.

Вітер посилився і прорвав імлу, так що відкрився вигляд на долину Райну. На одній скелі, майже зливаючись із нею, стояла твердиня, та годі було розгледіти, чи в ній хтось живе. Він стояв на плоскогір'ї, куди селяни перед війною, без сумніву, виганяли худобу.

З одного боку пасовище переходило в голі, заокруглені пагорби, з іншого стрімко обривалося. В ущелині він розчув притишене дзюркотіння якоїсь річечки, може, навіть клекіт водоспаду, та пожитку від цього йому було мало. Спрага його, звісно, теж мучила, але голод набагато сильніше. Лиш на якусь мить майнула думка, чи не втамувати його м'ясом повішених.

Йому самому одного разу довелося кілька днів стерегти трупи селян від виголоднілих чоловіків і жінок. У Даменкірху, перетвореному на фортецю, шведи на цвинтарі порішили тисячу шістсот селян, він особисто — зо двадцять душ. А потім, роз'юшені, зігнали решту селян до Бльоцгайму і підпалили село з усіх чотирьох сторін.

То було величаве видовище: полум'я кинулося звідусіль і злилося в центрі села. Тим, що вижили, вони давали кидати жереб, хто помре перший. Хоча різниця становила всього кілька хвилин, всього кілька подихів, приречені жадали цього відтермінування. Навіть билися за нього. Там Каспар уперше подумав, що, може, вже досить і час вертати додому.

Він збирався піднятися на лагідні пагорби, заглибитися в гори, віднайти русло Мозеля, яке приведе його в Епіналь і Туль. Звідти до Нансі й Марсалю вже недалеко, а дійшовши до Марсалю, він уже, по суті, був би вдома. Та час на це прийшов щойно восени 1635-го, коли цісарські війська розбили шведів, а ті втекли з Ельзасу, коли там вже практично не залишилося ніякої здобичі. Ще до схід сонця він пішов з табору.

Мозеля він не знайшов, але, замість чимшвидше вибратися з Воґезів, заглиблювався в них усе далі. Він то йшов вузькою, звивистою долиною, то з виступу скелі дивився в провалля з прямовисними гранітними схилами. Живився корою, чорницями, зіллям. Одного разу в стайні якоїсь покинутої садиби знайшов здохлу вівцю, іншим разом — кілька виногрон на здичавілій лозі.

До дуба досі була приставлена драбина, яку використовував священик для відпущення гріхів. Але в такому разі це мала бути офіційна страта. Чому тоді для неї обрали це відлегле місце, він не розумів. За виглядом мерців теж неможливо було сказати, чи то селяни, мародери, чи солдати, найімовірніше, перше. Він покопирсався в попелі багаття за рештками їжі, роззирнувся востаннє, чи не знайдеться чогось корисного, а тоді рушив далі. Перебрів пасовище і пірнув у хащі. Мерці знов були полишені на самих себе.

***

Тепер він знову йшов ріденьким ліском, порослим мохом і папороттю. Тонкі, майже до самої верхівки голі стовбури піній червонясто мерехтіли, довкола росли кущі мирту, він набрав кілька пригоршень його ягід і жадібно заковтнув. Шум води все ближчав, схил пострімкішав, йому довелося йти зиґзаґами, аби не послизнутися.

Річка набрякла, вочевидь, коло її витоків випав рясний дощ. Вода спадала з кількох скелястих виступів у кам'яні басейни, а далі текла потятою долиною, утворюючи невеличкі плеса. Каспар пришвидшив крок, сподівання скоро втолити спрагу зробило його легковажним. Щойно він став над одним із басейнів, як ґрунт під ногами обвалився, руки хапнули порожнечу, і він опинився у воді. Течія була така потужна, що потягла його на глибину, а потім, через край виступу, далі в річкове ложе.

Хоча він одразу ж вистрибнув з води, то все ж промок до рубця. Став гарячково шукати сухого місця і знайшов на березі вузеньку смужку, порослу травою, на краю якої намило пісок. Він притьмом скинув ганчірки, якими були обв'язані діряві черевики, потім визув і самі черевики, що їх зняв з якогось цісарського мерця. Слідом за ними — подерті панчохи, штани, пелерину, камізельку і поплямлену сорочку. Обережно відклав кинджал і шпагу.

Каспар розклав одяг на землі, не надто, однак, сподіваючись, що він висохне. Тоді розтер шкіру піском, але й він був вологий, як і все в тій долині, куди крізь густо переплетені крони дерев не проникав жоден промінчик. Він спробував розкласти багаття, але йому не вдалося.

Довго сидів він навпочіпки, обхопивши коліна руками, і міркував, як же визволитися з цього становища. Його обличчя було спотворене віспою, кілька довгих близн свідчили про страшні поранення. Якщо він не помиляється, фортеця, яку він бачив здалека, тепер має бути просто над ним. Він помітив стежку, якою, напевно, жінки ходили колись прати в ріці білизну. Тепер вона майже повністю заросла хащами.

Він одягнувся і почав сходження. З оборонного боку фортеця була оточена ровом, на дні якого утворилася смердюча твань. Він шукав уздовж рову входу і був напоготові негайно чкурнути в ліс, щойно би його викрили. Та ні на мурі, ні коло стрільниць ніхто не показувався, а підвісний міст був майже повністю спущений. Було так тихо, що він здригався навіть від самотнього скрику сокола.

Він заліз на міст і наблизився до брами. Просто перед нею лежала груба верства застиглої смоли, яку вилили на противника у відчайдушній спробі захистити фортецю. Трупи в рові свідчили про принаймні частковий успіх цієї затії. Каспар відчинив браму, яка, на його превеликий подив, легко піддалася, витяг шпагу і ступив на дитинець.

Стайні, кузні й склади нижнього замку стояли порожні, звідти забрали все: коней, корів, припаси, лише цистерна була неторкана, але спрагу він щойно втамував. Всюди лежали порозкидані знаряддя й обладунки, які не можна було забрати з собою. В захищеному від вітру закапелку хтось стосами поскладав кілька десятків обгорілих трупів. Каспар насторожився, бо таке могли зробити тільки ті, хто вижив. Мародери не завдають собі цим клопоту, вони залишають смерть за собою, їм не потрібно жити серед неї. Каспар підійшов до другої брами, що вела до верхнього замку.

Такого видовища він не сподівався: молодій, виснаженій жінці було заледве двадцять, але вона справляла враження передчасно постарілої. Її лице було червоне, здавалося, воно палає вогнем, руки й ноги вкриті потрісканими, гнійними ранами. Каспар відсахнувся й заткав рукою носа, бо вже зустрічався з людьми, зараженими бубонною чумою. Вона закричала і кинулася в донжон, що бовванів на протилежному кінці квадратного дитинця.

Вона накульгувала, була виснажена, він легко міг би її наздогнати, але завбачливо тримався подалі. Щойно тепер він зрозумів, що вона не просто безтямно кричить, а кличе чоловіка, який тут-таки показався між зубцями вежі, зо двадцять стіп над землею. То був старий лисий чоловік, він цілився в Каспара з мушкета. Жінка, мабуть, його донька, додибала до нижнього кінця драбини і натужно полізла догори. Каспар відразу побачив, що стрілець з чоловіка невправний, але все одно сховався. Куля вдарила далеко від нього, збивши дрібку куряви. Каспар визирнув і побачив, що жінка вилізла нагору і витягла драбину за собою. Чоловік перезаряджав мушкет.

— Я вам нічого не заподію! — крикнув Каспар у надії, що його зрозуміють. — Мені треба висушитися і поїсти.

— Ти швед? — крикнув чоловік.

— Лотаринжець, дорогою додому.

— Ти за кого?

— Тепер вже тільки за самого себе.

— Ми католики. Місяць тому на нас напали шведи.

— Через те стільки мерців?

— Ні, це чума.

— Поїсти знайдеться?

— Вони все забрали. Сорок коней, тридцять корів, вівці, кури, десять міхів вина.

Каспар вийшов зі свого сховку, він знав, що чоловік надто невправний, аби в нього поцілити. Надто незграбно він обходився з мушкетом. Але і в нього самого не було змоги напасти на вежу чи протаранити її. Проти цих товстих мурів його зброя ніщо.

— Збираєшся тут мародерствувати?

— В мене тільки шпага і кинджал, що я цим можу? Мені треба сухих дров, щоб розвести багаття. І щось проти голоду теж би не завадило. Мене не цікавить, що ти католик і Лютера маєш за дідька. Всі ми колись помремо, а як на нинішні часи, то радше скоро. Ось що я тобі пропоную: ти даси мені сьогодні тут переночувати, а завтра мене вже тут не буде.

Старий відклав мушкет і порадився з жінкою.

— Дрова знайдеш коло каміна у великій залі на верхньому поверсі. Зайдеш туди галереєю позаду тебе, їсти я тобі дати не можу, нам і самим потрібно. Те, що ще лишилося, ми винесли сюди. Навіть не намагайся сюди вилізти, бо пристрелю.

Каспар довго блукав будинком, обстежив пивницю і панську кухню. Знайшов лише зачерствілий на камінь хліб і кавалок гнилого м'яса, яким похапцем набив рот і негайно ж виплюнув. Коли в каміні запалав вогонь, він розклав одяг на кріслах, а тоді довго шпортав шпагою в попелі.

Темрява опустилася на замок, ховаючи під собою живих і мертвих, а потім ліс та гори, всю цю випалену, покинуту землю. В таборах різних армій лаштувалися на ніч солдати, колишні наймити і служники, кравецькі підмайстри, учні пекарів, чоботарі. Можливо, платня ще не надійшла, тож дехто вибрався на грабунки. На Каспара найшла туга, якої він не відчував навіть за рідним домом.

Табірне життя — єдине, що він по-справжньому знав. Запах коней та чоловіків, отих необроблених, смердючих ран, гнилих зубів, брудних, скривавлених пов'язок. А ще палахкотіння велетенської ватри, на якій вони, коли пощастить, пекли цілих баранів і телят. Якщо ж ні — то щурів, котів і собак. Йому пригадалася метушлива тиснява тіл, возів і шатер. Як кричали поранені, яким фельдшери зв'язували за спиною руки, щоб ампутувати ногу.

Хоча пити було заборонено, вони пили. Хоч було заборонено лаятися і битися, це було їхнім улюбленим заняттям. Хоча їм не дозволяли в суперечці згадувати походження, саме в такі моменти виявлялося, що вони шведи і фіни, латиші і саксонці, лотаринжці та пфальці. Чоловіки з усіх закутків Європи, яких згуртувала жадоба багатої здобичі. Що вони вели війну, причини якої давно вже забули. Просто вона годувала їх, а вони годували її. Ось тобі й причина.

Коли Каспар діставав платню, на порядку денному стояло щось інше. Щось, що вносило розмаїття в безрадісне життя найманця, яке визначалося ритмом переходів. Тоді найчастіше він шукав товариства у багатотисячному юрмищі супутників війська, що отаборилися неподалік.

Вони облаштовувалися поміж кінними упряжами й возами, якими перевозили припаси і провіант, шатра й ліхтарні. Ковалі, стельмахи, теслі, копачі шанців, погоничі худоби, солдатські жінки — всі вони місяцями тяглися за військом, намагаючись не відставати. Вони билися за найкращі місця, щоб виставити свій товар. Або себе.

Каспар тинявся між солдатами, намагаючись продати свою здобич, програвав усе, лаявся і обдурював, його дурили, він бився і кінчав в обіймах жінок, які гамселенням у бубни звертали на себе увагу. Все це можна було назвати лихим і грішним світом, але то був його єдиний світ, і як такий він його любив. Тому там, перед каміном, він уже шкодував про свою втечу і почувався препаскудно.

Коли від вогню залишився сам жар, він уже давно був одягнений і тепер лежав спиною до джерела тепла. Та ніяк не міг заспокоїтися і все крутився від голоду з боку на бік, аж поки не стало так нестерпно, що він підхопився, взяв шпагу й кинджал і вийшов на дитинець. Підняв камінь і пожбурив у маленькі дверцята вхідного люку.

— Я голодний! Дайте мені щось поїсти! — заволав він. Прислухався, але в нутрощах донжону нічого ані не поворухнулося. — Ви, наволоч папістська, морите чоловіка голодом! Я вас зараз порішу!

Він гарячково шукав, як би добратися до вузьких дерев'яних дверцят. Його рев вирвався за мури замку і покотився схилами. Він жбурляв у вежу все, що трапляло під руку, навіть штрикав її шпагою. І щойно, коли вже захрип і хотів забратися, почув, як над ним прочинилися двері. Щось глухо гупнуло об землю, і старий зашепотів:

— На, бери і заткнися. Тебе чути аж в сусідній долині. Ще когось твого штибу нам тут ні до чого.

То був шматок якогось незрозумілого м'яса, — курки чи, може, щура, вже годі було сказати. Зайве й згадувати, що Каспар заковтнув його дощенту, так само як і шматочок хліба й качан кукурудзи. Із задоволеною, ситою посмішкою він заснув. А з першим промінням світанку прокинувся, вже незабаром перейшов через підвісний міст і зник у лісі.

Цілими днями він не зустрічав ні людей, ні їхніх слідів, а коли це траплялося, ще глибше ховався в ліс. Коли село виглядало покинутим, він годинами вичікував, перш ніж наважитися туди увійти і обшукати хати. Раз якось побачив здалеку, як загін вершників витяг з хати якогось миршавого селянина й поклав його на спину. Він добре знав цю «шведську випивку».

Жертві заливали в рот помиї доти, поки вони не починали литися з вух і носа. При цьому хтось цілою вагою навалювався на живіт нещасного. Він і сам часто так витягав із селян відомості.

Перш ніж відкрився краєвид на захід, Каспар прокрокував останній відрізок шляху через найдивніші місцевості, які йому досі доводилося бачити. В порізаних ярами долинах стояли химерної форми скелі, схожі на вежі, велетенські гриби чи навіть замки. Війна не витравила з нього забобонів, тож він боявся всього примарного. Але потім перед ним виринуло плоскогір'я, спадисті схили, що, як він сподівався, вже належали до Лотаринґії.

Мучений гарячкою, він кілька дощових днів пролежав на підгнилому сіні в якійсь стодолі. До Марсалю дістався пізньої ночі. За весь цей час йому ніхто не стрівся, так ніби увесь цей край був покинутий. Край, що колись квітував, коли по Мозелю або торговими шляхами аж до Мецу, Тріру, Кельну чи Майнцу возили пиво, вино, сіль, вовну й тканини. Завдяки солі він зрозумів, що прийшов.

Ступивши в намул, він схилився, вмочив пальці, а потім їх посмоктав. Він стояв на краю однієї з численних калюж, які щорічно утворювалися вздовж Салії і були джерелом прибутку для його батька. Трішечки солі на кінчику язика вистачило, щоби пробудити в ньому нові спогади.

З такого намулу його батько видобував сіль, а коли влітку ставки пересихали, він робив те саме в Муаянвіку, де цей коштовний скарб видобували з глибокої криниці. Три худющі, старі шкапи пленталися по колу, витягаючи на поверхню відра. Коли криницю треба було оновити, його батько опускався туди, на глибину в п'ятдесят стіп. Те, що він колись втопиться в криниці з солоною водою, якось зовсім не спадало йому на думку.

Каспар жував м'ясисте стебло солонця, що смакував сіллю та рибою, та все ж цілком надавався до їжі. Його пальці розпізнали в потемках цю рослину, на яку можна було покластися. Якщо б вони помилилися, він міг би отруїтися одним із багатьох зел, що там росли. Він саме міркував, як непомітно пробратися в Марсаль, аби знайти там сухе місце для ночівлі, коли зачув неподалік два голоси.

То були два лотаринзькі солдати, що кликали третього, який десь відстав. Лотаринжці були союзниками цісарських, тобто вони негайно повісили б Каспара, якби взнали, що він бився за шведів. Їх він би теж роздягнув, якби вони були мертві — коли допікає потреба, вже не важить, чи то земляк, чи чужинець. Видно, Марсаль охороняли, до того ж це місто було оточене муром, а при головній брамі стояла варта — здаля виднілися вогні смолоскипів. Ті двоє пішли далі, а Каспар, кинувши останній погляд на недосяжний нічліг, постановив йти далі до Дьєзу.

Він рушив шляхом, яким щойно прийшли лотаринжці, та не встиг зробити кілька кроків, як наштовхнувся на третього, який навпочіпки справляв свою потребу. Чоловік лайнувся, заплутався в штанях і впав. У паніці закричав, обмацуючи землю в пошуках шпаги, але Каспар відштовхнув її ногою подалі.

Здавалося, при брамі звернули на них увагу, бо там зчинився якийсь рух. Каспар знав, що в нього небагато часу, зараз за лотаринжцем похопляться. Тим часом той витягнув свій кинжал і штрикав ним у темряву навмання, де, як йому здавалося, стояв Каспар.

Каспар відважив йому копняка нижче пояса, так що від болю чоловік заревів ще голосніше. Тепер вже з боку міста рушило кілька смолоскипів. Саме коли він збирався чкурнути, лотаринжець вчепився йому в ногу і потягнув на землю. Другою ногою Каспар кілька разів гильнув солдата в голову, аж поки той не здався і не попустив свої лещата.

Заки чоловік жалібно скавчав, Каспар виліз на нього і зняв шкіряний ремінь з кількома притороченими торбинками, де той, ймовірно, тримав здобич. Каспар забрав також мушкет, на який, відступаючи, наступив, і в останню мить стрибнув у кущі. Варта була вже так близько, що мало його не торкалася. Під прикриттям темряви й високої трави Каспар рушив угору по ріці — в останній відрізок дороги додому.

***

Але якого дому він сподівався? Він, кому відчуття чогось власного, тривалого вселяла хіба що стодола селянина, де він стояв розквартирований на зиму. Він знав, що там мусить бути двір з криницею, добре видний від річки, приблизно чверть милі за селом. А позаду підвищення, такий собі самотній пагорб посеред пласкої рівнини.

Але чи зможе він знайти те місце, чи стоятиме там взагалі ще батьківський дім, чи тільки поросле хащами румовище? З огляду на таку безнадійну затію він знов пошкодував, що втік з війська. Ще трохи, і він, уже такий близький до мети, повернув би назад і спробував найнятися десь до когось на якусь війну. В Меці чи Нансі, без сумніву, цінують таких умільців.

Настав прохолодний ранок, віщуючи сувору зиму, разом з ним розлігся густий туман, здавалося, ніби зроблений з якоїсь особливої речовини, яку легко можна впіймати. Каспар цілу ніч йшов уздовж Салії, вона була надійним орієнтиром.

При першому промінні сонця він зупинився біля якогось мосту, щоб перевірити здобич. Мушкет був менший і зручніший, ніж його. На нього, з певністю, знайдеться покупець. Але в капшуках не було нічого путнього, навіть тютюну, лише стрілецький порох і кілька свинцевих куль. Він вклався біля мосту і скоро заснув.

Він зовсім не сподівався, що все станеться так швидко. Щойно прокинувшись, обтрусивши одяг і підвівши погляд, він побачив під пагорбом — єдиним, куди не кинь оком — селянський двір. Він достеменно відповідав його спогадам. Звідти не курився дим, і навколо нікого не було видно, та це не розвіяло його недовіри, бо, здавалося, там таки хтось живе. На шворці тріпотіла якась одежина, а зі стайні виразно чулося мукання корови.

Він пошукав, де б то сховатися, та крім кількох кущиків, ліску на гребені пагорба і стодоли трохи обіч двору не було нічого для цього придатного. Тепер, коли туман поступово розсіювався, він втрачав прикриття. Він пригнувся і, обійшовши широкою дугою двір та не спускаючи з нього очей, вибрався на гребінь пагорба.

Діставшись нагору, він сів на повалений стовбур і став чекати. В цьому він мав великий досвід, в чеканні була його сила. Він стругав кинджалом гілочки, незмінно однаковим рухом. За якийсь час з хати вийшла дівчина років шістнадцяти, за селянським звичаєм вбрана в білий очіпок і фартушок. Вона коротко зиркнула в його бік, а потім взяла дійницю і зайшла до стайні.

Тут він зрозумів, що його викрили і вже якийсь час за ним спостерігають. Та він, що роками мусив удовольнятися оплаченим зляганням з бридкими, підтоптаними жінками, так перейнявся спогляданням дівчини, що ледь не прогледів, як через вікно виліз якийсь кремезний чоловік, перестрибнув через мур садиби і, озброєний ножем, став крізь кущі скрадатися на пагорб.

Каспар підвівся, встановив мушкет вертикально, набив у цівку пороху і кілька куль, а потім натоптав усе це гілочкою. «Ближче», — промурмотів він і насипав пороху ще й на замок. — «Ще ближче». Він прицілився, а тоді спокійно вистрелив. Чоловік раптом зупинився, так ніби передумав підніматися, потім ноги його підкосилися, він осів і повалився долілиць.

Дівчина з вереском побігла в дім, кинувши дійницю. Молоко всотувалося в землю, достоту як кров мерця. В ту ж мить з дому вискочив старий чоловік, вхопив перше, що трапилося під руку — косу — і побіг на Каспара. Він натужно спинався пагорбом, кілька разів сповзав і починав усе спочатку. Тим часом Каспар зарядив свою зброю і вистрелив удруге.

Каспар рушив до першої жертви. Він стусонув його мушкетом в ребра, аби пересвідчитися, чи той справді мертвий. Сів, натягнув чоботи мерця, а тоді підійшов до другого трупа. Скинув свою пелерину і одягнув плащ старого.

Він обережно наблизився до дому, звідки чутно було жіночі стогони. Ногою розчахнув двері і увійшов. Якийсь час очі звикали до темряви, аж поки він розгледів не просто обриси, але й дівчину, що причаїлася в кутку, і жалюгідну істоту на ліжку. Її тіло на ногах, шиї та під пахвами було вкрите виразками. Деякі були завбільшки з долоню, вузлисті й темно-червоні. Шкіра була місцями дірчаста, як решето, звідти сочилася криваво-водяниста сукровиця.

Каспар не міг збагнути, чи жінка при свідомості, зате він прекрасно знав, що з нею. І все ж перепитав дівчину, своєю лотаринзькою німецькою, мовою, якою говорив у дитинстві. Він хотів виграти час, щоби прийняти якесь рішення. Відповіді не було, тож він запитав голосніше й рішучіше.

— Так, чума, — відповіла дівчина.

— Ти теж хвора?

— Здається, ні.

— Ходи сюди!

Це речення йому теж довелося повторити, щоб дівчина зрушилася. Коли вона, підточена багаторічним недоїданням, підійшла, він вхопив її за плече і потягнув у двір.

— Веди корову! — наказав він.

Він підштовхнув її до стайні. Та дівчина навіть не думала йому коритися. Вона зайшла до стайні і вибігла через отвір з протилежного боку. Розраховувала втекти в село, але на мості Каспар її наздогнав. Вона зібрала всю свою відвагу, боронилася і кілька разів виривалася від нього. Вона була така легесенька, що Каспар підняв її і поніс у двір.

Там він пошукав за шнурком. Знайшов якийсь обривок, зав'язав його в петлю і хотів був накинути дівчині на шию. Вона пручалася, так що він притис її до себе, утримуючи однією рукою зап'ястя. Їй вдалося вирватися, тоді він повалив її на землю, наступив колінами на руки і так довів свій задум до кінця.

Він потяг її на мотузці до стодоли поодаль і прив'язав там до балки, а тоді взяв дійницю і пішов до корови. Видоїв, жадібно напився з дійниці, тоді підсунув дівчині, але вона її перекинула.

— Бачу, ти сита. Тоді їсти вже більше не буде, — сказав він. — Як ти називаєшся?

Вона підібгала коліна й обхопила їх руками. Від цього оголилися литки і стегна, вона помітила його вишкір і спробувала сховати їх під спідницею.

— Я тобі нічого лихого не зроблю, — сказав він. — Принаймні, поки не пересвідчуся, що ти здорова. А доти будеш прив'язана. Я так думаю, ті двоє були твоїм батьком і братом, і тобі хочеться мене вбити, але це зміниться. Я не міг інакше, адже вони напали на мене. Їм варто було просто спитати, і я б відповів. Але тепер паскудні часи. Піду ліпше в село, пошукаю чогось поїсти. Але перед тим ще мушу зв'язати тобі руки.

Повернувшись, він застав її геть засапаною, вона всіма способами силкувалась звільнитися. Він поклав мішок і розвів вогонь.

— Село зруйноване. Майже нікого не залишилося, я бачив тільки двох жінок і якогось каліку, — сказав він і витрусив мішок. — Кілька картоплин, качанів кукурудзи — ось і все, що вдалося знайти. Якщо так піде далі, доведеться зжерти тебе.

Він подивився на її перелякане лице і зареготав.

— Живою ти мені потрібна більше, ніж мертвою. Хто б міг подумати: тільки вернуся додому, а там вже й жінка чекає?

Він поклав картоплю й кукурудзу на вогонь, а тоді вмостився і потер руки. Він поглинав їх напівсирими, а дівчина стежила за ним голодним поглядом. Її очі блукали від братових чобіт до Каспарового рота і назад. Потім вони дивилися в вогонь. На Каспара зійшла страшенна втома. Вже засинаючи, він почув: «Мамі теж треба щось з'їсти і свіжі пов'язки».

Коли вона прокинулася, брама стодоли стояла широко відкрита, й вітер немилосердно задував досередини. Вона була сама, від Каспара ні сліду, тож вона сподівалася, що з якоїсь незбагненної причини він пішов собі далі. Та вона теж добре знала, що без нього їй не звільнитися, і тоді вона неминуче помре з голоду. Знадвору донісся вдоволений спів:

Друже, пий за Авґуста,

папським щемимо хвоста.

Хоробрий швед відразу

виб'є папську заразу.

Вона потягнулася з усіх сил, аби розгледіти, що там діється, і побачене змусило її знов закричати.

Каспар уже заніс її брата й батька до хати, а тепер якраз збирався підпалити смолоскип, вмочений у винний спирт. Він знову зайшов досередини і вийшов, закашляний, вкритий сажею, щойно тоді, коли вже зайнялася стріха. Тепер він підпалював валки сіна, які накидав навколо хати. Він чув крики дівчини, та анітрохи на них не зважав. Вітер, що спочатку задував полум'я, тепер роздмухав його з новою силою, густі клуби диму повалили через двері та вікна.

Каспар був задоволений своєю роботою, вогонь горів рівномірно з усіх боків. Він прихилився до муру, в захваті від власної майстерності, бо розводити вогонь — велика наука. Сила-силенна селянських дворів від його рук перетворилися на попелище. Хороший вогонь пожирав усе, що траплялося йому на шляху: струхлілу деревину, льон і глину, солому на ліжку й постіль, шкіру обох убитих чоловіків. Вогонь задушив непритомну матір, перш ніж вона згоріла. Він повалив мури й балки і розчистив місце, на якому Каспар невдовзі збирався збудувати новий дім.

Він повернувся до стодоли, де після чергової невдалої спроби звільнитися лежала виснажена дівчина. «Тепер їй уже нічого не потрібно», — буркнув Каспар.

Минуло кілька днів, перш ніж дівчина постановила рятувати своє життя. Вона мусить вижити, якщо хоче колись помститися. Одного вечора вона випила відро молока, яке він щодня ставив перед нею, витерла уста рукою і завимагала їсти. Він дав їй трохи каші, яку сам зварив.

Після цього довго нічого не діялося, так що він розчаровано від неї відвернувся. Він пильно стежив, чи не з'являться перші ознаки чуми, і був сповнений рішучості спалити стодолу разом із дівчиною, якщо доведеться. Проте дівчина — за винятком ознак недоїдання — була здорова. З часом вона могла перетворитися на жінку, якої він собі бажав. Витривалою вона була в кожному разі. Коли трохи погладшає, з певністю зможе виносити десятьох дітей і вести господарство. Він аж розмріявся.

— Марі, — почув він якось її голос. — Мене звати Марі.

— А я вже думав, ти розучилася говорити. Я родом з Дьєзу, знаєш? Я собі цієї війни не шукав, то вона мене знайшла. Там добрих манер не навчишся, зате навчишся виживати. Зі мною ти будеш у безпеці, дівчинко. До речі, я називаюся Каспар. Прізвища не пам'ятаю. А в тебе воно є?

— Обертен.

— Звучить гарно. Навіть для мого вуха гарно. Французьке? — спитав він.

— Так.

— А чому ж тоді ти говориш лотаринзько-німецькою?

— Перед війною тут жили майже самі німецькі лотаринжці.

— І з чого ви жили?

— Із солі, але через війну видобуток солі зупинився, тож ми нічим не заробляли.

— І ми колись жили з солі. Батько працював у Муаянвіку, — сказав Каспар.

— І мій.

— Що ти кажеш! А як давно ви вже живете в моєму дворі?

— В твоєму дворі? — здивувалась вона.

— Саме так. Це був двір моїх батьків, а тепер він мій. Їх повбивали під час одного нападу. Батька скинули в криницю.

Марі не могла вийти з дива, очі її округлились. Отямившись, вона проказала:

— Ми живемо тут поколіннями. Я тут народилася, а перед тим батько. До того ж немає в нас ніякої криниці. Їх взагалі тут дві на всю околицю. Одна в селі, звідки я завжди ношу воду, а друга, з солоною водою — далеко за селом, на покинутому дворищі.

Свинцевими краплями вперіщив дощ, так ніби небо мстилося землі. Каспар блукав обійстям, яке він прийняв за своє і задля якого повбивав стількох людей. Він ніяк не міг зупинитися і все шукав криницю. Адже все збігалося: положення двору, пагорб, от тільки за колодязь забув.

Можливо, батько Марі працював пліч-о-пліч з його батьком. А він усіх їх так бездумно постріляв. Так, і такі думки його навідували, але вважати їх ознаками почуття провини було би перебільшенням. До того ж вони і так усі незабаром померли б від чуми, якби я не з'явився, думав він. Промоклий до рубця, він повернувся в стодолу, розвів вогонь, роздягнувся, цього разу під зацікавленими поглядами дівчини, і спробував зігрітися.

— Ти лютеранка чи католичка? — спитав він за хвилю.

— Католичка, — відповіла вона. — А тепер розв'яжи мене, нікуди я не втечу.

Це була нарешті добра звістка за дуже довгий час. Він самовдоволено всміхнувся, бо вважав, що прийшов до своєї мети. І наступних двадцять років у нього не буде підстав сумніватися в цьому.

Розділ 3

Мерці, як завжди, були чемні й гостинні. Вже годину я сидів серед них. То не вперше вони давали мені притулок. Приймали мене щоразу, коли батьків гнів вихлюпувався через край. Та ще ніколи я не потребував їхньої допомоги так гостро, як тоді, 14 січня 1945 року.

Вони завжди зважали, щоб не налякати мене, я ж бо був їхнім найвірнішим гостем. Вірнішим навіть за старих жінок зі стократ поморщеними, немов зіжмакана цукеркова обгортка, лицями. Вірнішим за молодиць, які останнього року все частіше показувалися на цвинтарі — оплакували своїх свіжих небіжчиків.

Їхніх чоловіків привозили з війни, яка ще зовсім недавно здавалася нам переможною. Зодягнених у німецькі однострої, накрохмалені спеціально з цієї нагоди, їх відпроваджували аж на край села. Там їх обіймали, цілували, гладили і виряджали у світ задля нашої справи. Не спонукаючи, бо це було зайве.

Вони рвалися з власної волі. Їм так кортіло піти на Росію, а надто з літа 1943 року, коли румунський уряд визнав, що наша справа німецька, а не румунська. Вони негайно скинули кепсько скроєні румунські однострої немічного румунського війська, неспроможного навіть узути своїх солдатів. А тоді розпакували і зодяглися у вишукані німецькі, що сиділи як улиті. Гарно виглядала в них грозенауська юнь, може, трохи скуто, але лепсько. Ці однострої дуже личили їхньому запалу.

Що наша справа — німецька, ми довідались особисто від Навовча, Найбільшого Вождя Всіх Часів, як його називали дорослі. Чоловіка, якого я довго — аж поки перші фотографії не з'явилися в нашому селі — не бачив, так що він цілком міг виявитися й вигадкою, ще однією історією про примар від Раміни, яких вона впродовж багатьох років нарозповідала мені в своїй занедбаній халупі на Циганському пагорбі.

Це саме завдяки їй я залюбки ховався серед мерців не тільки від батька, але й від росіян. І був призвичаєний витримувати там довго. Росіяни скоріше посиніють з холоду, ніж мене знайдуть. Я не опинюся в їхньому похідному меню дорогою на Берлін. Так я собі постановив.

Навовч виявився небезпечнішим за всіх почвар з Раміниних оповідок. У нього був такий голос, що, як розійдеться, проймав нас, немов освідчення в коханні чи раптова гарячка. Щонеділі після служби парох виставляв радіоапарат на стільці перед плебанією на Лотаринзькій вулиці. Бо ж на першому місці був Бог, але відразу після нього — Найбільший Вождь Всіх Часів. Хтось зі слухачів вилазив на дерево і встановлював там гучномовець. Тепер шлях для голосу, що був зброєю, можливо, потужнішою від месершмітів та юнкерсів, був відкритий. Він могутньо й нестримно котився дворами Лотаринзької та Головної, повертав у Нероновий завулок, і нарешті сягав до найвіддаленіших закапелків на виході з села.

Парох Шульц вмикав радіо на повну гучність, як для трансляції футбольного матчу. Фюрер і футбол були двома справді гучними подіями мого дитинства. Порівняно з ними великий дзвін нашої церкви був просто втіленням стриманості. Навовчеві вдалося повиснути фотографіями на стінах найвіддаленіших кімнат або ж стати в рамці на комодах, поряд з такими ж обрамленими дідусями-бабусями, весіллями та хрестинами. Чим не член родини, вирізаний зі зшитків Сигналу чи Поллерпайчу. Куплений у Німецької зимової служби допомоги — як внесок у війну, яку вели від нашого імені.

«Що нам дасть ця війна? — питав розгніваний батько. — Навіщо нам російська земля — свою дай Боже обробити. До того ж власну».

Втім, і він повісив фюрера, хоч і в дешевій рамці й без великого переконання. «Про всяк випадок», — як сказав. — «Ніколи не знати, хто зайде в дім». Але мені здається, що він просто не терпів жодного іншого Навовча поряд із собою.

Коли з шовковиці, наче з неба, лунали військові зведення з Белграду чи Берліну, і все це завершувалося «Вище стягами», хлопці давно вже сиділи навколо дерева й підспівували. Деякі носили ще короткі штанці, інші вже однострої. Жодна спідниця не вабила їх так, як «бляупункт» нашого пароха.

Та поступово їхні ряди рідшали, першим, кого віднесли на край села, був Зеппль, син вдовиці, другим — мельників Йоганнес, третім — Непер.

— Ти ж старий чоловік. Не треба тобі йти, — казав йому батько.

— Для нашої справи ніхто не застарий, — знайшовся той і закинув рушницю на плече, а тоді його відвезли на залізничну станцію, далеко за селом, серед чистого поля.

Непер був серед перших, хто вернувся ногами вперед, ще й не встигли за ним стужитися. Великий дзвін бив самотньо по ньому. Так було завжди, коли мерців привозили потягом чи вантажівкою. Їх вивантажували перед селом і заносили під повільні, рівномірні удари дзвону. Ті, що несли труну, підлаштовували під них свій крок. Дзвін був метрономом нашої скорботи.

Покійника приносили додому, домовину встановлювали на двох стільцях на подвір'ї. Якщо то були румунські мерці — бо в нас жило й кілька румунських родин — слід було пильнувати, щоб під труну не забігла кішка, бо тоді душа небіжчика не знатиме спокою і переслідуватиме живих. Наших мерців виносили на лани, щоб вони востаннє попрощалися зі своєю землею. Тоді процесія з парохом на чолі кружляла по полю, знемагаючи від спекоти чи рвучкого банатського вітру. Часом влітку, коли збіжжя стояло високо, здалека труна скидалася на корабель, що пливе колосистою нивою.

Отож, того січневого дня 1945 року я сидів на цвинтарі, весь скоцюрбившись й підібгавши під себе ноги, і чекав, коли нарешті вляжеться буря, що так раптово грянула на нас, і росіяни підуть. Земля глибоко промерзла, не те що на початку осені, коли гробарі копали без зусиль, щоб покласти в неї тіло сербської Катіци. Вона була наразі останньою на нашому цвинтарі. Куля в скроню з найближчої відстані, крові витекло зовсім трохи.

Вона лежала недалеко від гробівця родини Дамас, де тепер сидів я, одразу під цвинтарним муром, ледь видним під свіжим снігом. Спершу її з батьками поховали, а потім людям спало на думку, що сербам місце не тут, а серед православних. Колективний промах, вирішили, і пояснили то воєнною розрухою.

— Жоден християнин не стане розкопувати свіжу могилу, — нарікав гробар.

— І не треба. Ми їх убили — хай серед нас і спочивають, — вирішив парох Шульц.

Бо ж вбили їх не росіяни, а останній німецький офіцер, перед самим відступом зі своїми солдатами. Якщо в мої вісімнадцять я й пізнав щось таке, як кохання, то це була сербська Катіца. То було худюсіньке дівча, просто не вірилося, що хтось може бути таким марним. Ну, хіба ще я.

Мене цілого трусило, сорочка й куртка мало захищали від студені. Це місце я знайшов багато років тому. Навіть мені було під силу відсунути плиту гробівця, щоб зійти кількома східцями вниз і принишкнути поміж трьома домовинами, де було досить місця. То був гробівець на чотирьох, але одне вільне місце ще залишалося, так ніби власник після смерті на чужині не знайшов дороги додому. Тож там я й засвітив свічку, що не давала ні справжнього світла, ні тим паче тепла, і чекав, коли після відходу росіян мене заберуть додому.

***

До Грозенау ми повернулись у вересні, бо в Тімішоарі почалися бої. Навіть після того, як літаки союзників ущент розбомбили вокзал, місто залишалося важливим залізничним вузлом, тому німці хотіли його відвоювати.

Нас із дідом батько давно вже вислав до Тімішоари. Батьки приїздили щороку в серпні, після жнив, на кілька тижнів. Сарело, Рамінин син, весь цей час щотижня привозив з нашого двору харчі, які давно вже зникли з міських базарів. Дорога підводою забирала йому півдня. Оскільки батько боявся вломників і війська, якому тим часом доводилось годувати багато голодних, але озброєних ротів, він наказав йому приїздити, щойно коли смеркнеться.

Наш дім стояв на околиці, так що Сарело спочатку їхав за трамвайною колією, а тоді звертав у коротеньку, погано освітлену вуличку, в кінці якої виїздив у чисте поле. Звідти до нас було вже кількасот метрів, які треба було проїхати вздовж глухих задніх стін будинків. Ці будинки стояли спиною до поля — останній міський бастіон проти непривітної, порослої чагарями околиці. Як і Грозенау, Тімішоара стояла відкрита для всіх, хто хотів її здобути. Для турків, Габсбурґів, а незабаром і для росіян.

Коли Сарело зупинявся перед нашою брамою в дільниці Йозефштадт, ми поспішали завести підводу на подвір'я. Заздрість сусідів нам була забезпечена: Обертинів і досі добре знали, а батька вважали хоч і прикрим, проте успішним підприємцем. На підводі, прикриті веретами й попонами, лежали лантухи борошна й картоплі, поряд забиті свині чи телята. Від розвантажування ми всі завжди були заплямлені кров'ю.

Та що старшою і зажерливішою ставала війна, тим менше залишалося нам. Все легшою приїздила підвода. Вулиці були забиті солдатами — одні відступали, інші безцільно блукали — та всі вони добре знали той самий давній голод. Вони ніколи не пропустили би підводи, наладованої такими смаколиками.

Отож, хоч під сам кінець Сарело й далі навідувався незмінно, аби дістати від батька вказівки для управителя Неа Ґриґоре, але більше, ніж трохи яєць, двох-трьох курей і шмат сала, вже привезти не міг. Тим більшою була наша радість, коли за день до німецького наступу він з'явився із забитою свинею. «Вам шле її Неа Ґриґоре. Другу, яка в нас ще була, він узяв собі за платню. Решту недавно реквізувало військо». Ми занесли свиню до пивниці, щоб наступного дня посвіжувати. Крім мармеладу, солених огірків та кількох пляшок сливовиці з найкращого минулорічного врожаю, особливих запасів у нас не лишилося.

Наступного ранку ми вперше побачили росіян, які тим часом зайняли місто. То були русяві чоловіки, які поблизу акацієвого гайку поралися коло машини, що мала зверху ряд патрубків. На прохолодному, кволому сонці металево виблискували труби, так ніби поле зродило якусь небачену досі рослину. Сталеве бадилля все вище спиналося в небо, що дужче міцні чоловічі руки приводили в рух коліщатка.

Вітер доносив до нас уривчасті накази офіцера. До багатьох мов, які досі мішалися в цій місцевості — або й не мішалися, а просто терпіли одна одну — тепер додалася ще й російська. Російська чоловіка, що наставив свою зброю на місто. Для наших ще непризвичаєних вух вона звучала, як гавкіт. Звучання нових часів.

Батько з дідом стояли в самих підштанцях і чоботях. Поверх одягли різницькі фартухи, в руках ножі, якими збиралися розчленувати тушу. Сарело теж якраз роздягався. Побачивши крізь фіранки цю дивовижну зброю, дід аж впустив ножі.

— Сталінський орган, — прошепотів він.

— Німці знову збираються захопити місто. Для них воно надто важливе. Кажуть, вони стягують до Тімішоари танки й гармати. Довго це затишшя не протриває, — сказав батько.

— Я вчора їхав містом і зустрів одного знайомого. Він каже, багато людей вже повтікали з міста. І скрізь видно румунських і російських солдатів, — додав Сарело.

— Війна? У нас? — недовірливо перепитала мама.

До літа ми вже звикли, що війна відбувається не в нас, а лише в тижневих оглядах, радіоповідомленнях та газетах. Навіть попри те, що в нас забрали останню худобу і половину дідових коней. Вона зачепила нас лиш краєчком, як слабке відгоміння грози, що лютує деінде. І раптом вона прийшла сюди, з усією навальністю.

Вже 16 липня союзники почали скидати на нас займисті бомби, цілі зграї літаків випорожнювали над містом свої кишки. Сирени завили і не стихали аж до серпня. Ми з дідом це вже пережили, але для батька з мамою війна почалася щойно з росіян за нашим вікном. Бо тим часом союзники були в місті, а німці на підступах.

Ми з Сарело кинулися до вікна, щоби побачити зброю, про яку знали лише з розповідей. Принишклі й немов зачаровані, ми витріщалися на ту машинерію, яку тим часом накрили брунатно-зеленою маскувальною сіткою. Раптом мама обернулася і приклала до рота долоні. «Господижтибожеміймилосердний! — зойкнула вона. — Та ж подивіться, наш дім — справжнісіньке звинувачення проти нас. На стіні Гітлер, повсюди розкидані Сигнали й німецькі книжки». І дійсно: ми зовсім забули замести сліди нашої справи. Стерти, якщо не з пам'яті, то принаймні звідусіль, де вона могла нас зрадити.

Батько й дід хоч і не поділяли настрої інших німців, проте сповна — їхню провину. Це вони давно зрозуміли. Вони були селяни, і для них націонал-соціалізм, щось, що відбувалося не на їхній землі, був такою самою абстракцією, як і твердження, що земля кругла і обертається навколо сонця. Та хто б нам повірив, коли на стіні — Найбільший Вождь Всіх Часів?

Того самого, дещо припізнілого висновку, дійшов і Пауль, сусідський син. Через інше вікно ми побачили, як він, скрадаючись, вислизнув з дому і закопав у саду якусь скриньку. Ми були певні, що в ній лежить прапор зі свастикою, який він хотів зберегти до остаточної перемоги, і есесівська форма, яка ще в день його повернення, з його слів, опинилася на горищі. А тепер вже й горище не здавалося йому достатньо надійним сховком.

Інші сусіди почали діяти раніше. Ще в серпні, коли румуни перестали бути нашими братами по зброї, підозріло закурилися димарі й багаття в садах. Вогонь пожирав фотографії синів, що приїздили у відпустки з фронту. Знимки свят у німецьких строях. Газети й книжки, платівки, вимпели, дитячі шкільні зошити, ну і, звісно ж, Гітлер, сотні Гітлерів. Що не вдалося віддати вогню, вивозили або закопували. Глибоко — щоб власний пес, бува, не винюхав і в найменш слушну мить не приволік знов додому. Іграшкові дитячі армії, юнацькі нагрудні значки, гравійовані пивні гальби дорослих.

Мама зупинялася біля кожного предмета, брала його в руки і питала: «А це не надто німецьке?» Кожен наважувався висловити свою думку, врешті батько вирішував, чи ця річ залишиться, чи краще її позбутися. Ми скидали все на простирало, розстелене посеред кімнати. Я пожертвував всіма своїми скарбами: моделями месершмітів, пряжкою з Паулевого ременя, на якій було викарбувано «Моя честь — вірність».

Тепер розп'яттю вже не треба було ділити стіну з Гітлером. Перш ніж разом із Сарело згорнути і зв'язати чотири кінці простирала, батько видобув звідкись фотографію Сталіна і вклав її в рамку замість Гітлера. А тоді поставив на комод, сперши до стіни. Тимчасово. Там, де колись стояло радіо марки «Зроби сам», перш ніж нам, як і всім німцям, довелось його здати.

Та батькові все ще було замало. Він зібрав усі годинники в домі і розклав їх на столі у світлиці. «Кажуть, росіяни дуже люблять годинники. Так їм не треба буде перевертати весь дім, коли прийдуть до нас». Він прискіпливо подивився на нас: «Відтепер ми румуни. Зрозуміло?» Ми кивнули. То було перше і найстрімкіше з усіх перетворень у моєму житті.

А тоді вони знесли все вниз, щоб згодом якось позбутися. Дід знову взявся за ножі і пішов за ними. Мама, поклавши руку мені на плече, розглядала Сталіна. «Якщо він у нас вдома, з нами нічого не може статися».

За якийсь час, коли ми вже трохи заспокоїлися, наша хвіртка розчахнулася, і в бік дому рушили троє росіян, один з рушницею напоготові. Мама відчинила двері і гукнула їм назустріч: «Товаріщі!», що по-російськи означає те саме, що й по-румунськи. Вони спантеличено зупинилися, подивились на неї, тоді відштовхнули набік і увійшли в дім. Своїми тяжкими чоботиськами вони ступали по нашій дощаній підлозі. Я знав, що там, унизу, двом чоловікам і одному хлопцеві, зодягненим лише в підштанці й різницькі фартухи, аж подих перейняло. Що перед ними лежить розсвіжована свиня. І Гітлер, загорнений у простирало.

Росіяни кинулися чогось шукати, чого ми спершу не зрозуміли. На годинники вони навіть не глянули. А тоді прозвучало слово, яке вони з притиском повторювали, побачивши наші спантеличені лиця. «Цуйка» — румунською горілка. Здавалося, у себе в Росії вони тримали горілку в спальні, бо саме там шукали найзаповзятіше. Мама безпорадно знизала плечима, і я знав, що вона радо віддала б усі пляшки горілки, якби вони тільки не були в льоху.

Солдати дедалі втрачали терпець, здається, вони лаялися своєю мовою. Нарешті розгледіли колекцію годинників. Утім, вона їх не вдовольнила, бо то не були годинники, які вони могли взяти з собою, а тільки будильники і настінні. Один солдат знайшов чоловічий одяг і вже збирався його взяти, коли ми почули, як хтось піднімається сходами з льоху. Батько надійшов з двома пляшками в руках. Він поставив їх біля годинників перед остовпілими солдатами і врочисто проголосив: «Товаріщі, цуйка!»

Ми чекали, що зараз земля розверзнеться під нами й поглине нас. Що вона прийме нас у себе, як приймають лише могили. Та замість розпитувати, росіяни зареготали так голосно, ніби хотіли відшкодувати всі поневіряння, які їм випало витримати в їхньому поході на Берлін. Один з них показав на стіл, а тоді на батька. «Часи!» — сказав він, і тепер уже ми відразу зрозуміли, бо румуни так само кажуть на годинник. Вочевидь, вони вирішили, що батько — годинникар. Годинникар у підштанцях і з двома пляшками горілки, що взявся нізвідки.

В певному розумінні вони навіть мали слушність, бо батько пристрасно ремонтував усе, що потрапляло йому до рук: годинники, фотоапарати, радіо. Мамин золотий годинник він часто розбирав на найдрібніші детальки, а потім знову збирав. Рідко коли він бував такий спокійний і задоволений, як майструючи щось разом із Сарело в нашій світлиці в Грозенау.

Росіянин задер рукав шинелі: на руці в нього були три годинники, які він відібрав у когось в своєму грабіжницькому поході Європою. Він зняв один, приклав до вуха, потрусив, а тоді передав батькові. Так вони й зникли з нашою горілкою в кишені, просто пішли собі мирно через поле до акацієвого гайку.

Коли зі свинею було покінчено, батько на решту дня засів за годинник для росіянина, але той так ніколи по нього вже й не прийшов. Бо та дивна рослина незабаром почала викидати в небо своє насіння, ціла злива «катюш» пролилася на дільницю Шаґер. Катюші видавали звук, який неможливо було сплутати ні з чим, і він пронизував мене так, як пізніше лиш стужа. Або голод.

Німці вдарили у відповідь, їхні набої пролітали над нашими дахами і падали в полі, навіть у садах. Вибухи почастішали, нашим домом раз по раз стрясало, кілька шиб розлетілося вдрузки. А тоді вцілило в кілька будинків усього за пару вулиць від нас, спалахнуло високе полум'я. Гуркотіло так, що ми перестали чути власні слова. Саме час до схрону.

Дідо викопав його в останні півтора року, коли ми з ним жили, по суті, самі. Прихопивши лиш найнеобхідніше — воду, свічки, ковдри і розп'яття — ми, пригнувшись, кинулися через сад, пірнули в темний отвір і зачинили за собою люк. Мама запалила свічку, від кожного нового струсу полумчик мерехтів. То була тимчасова могила, але ми знали, що будь-якої миті на нас може впасти снаряд.

Мама тихцем молилася, її мурмотіння створювало тло для ревіння надворі, чи навпаки. Тут було замало місця, щоб вона могла розпростертися перед розп'яттям, як то часто робила вдома.

Батько з дідом розмовляли про те, коли саме стала очевидною німецька поразка, чи вже під Сталінградом, чи пізніше. І чи Навовч і справді — Найбільший Вождь Всіх Часів. «Найбільший вождь, в дупу!» — лайнувся батько, в той час як надворі розлетілося ще кілька вікон і почулося холодне сичання чергового снаряда. Минуло багато часу, перш ніж повсюди залягла не менш тривожна тиша. «Завтра їдемо додому, інакше нас тут заб'ють, як не одні, то другі», — сказав він.

«Удома» для батька завжди означало в Грозенау, там, де він був господарем, що помножував наші маєтності, як Ісус рибу й хліби. В місті він чувся недолугим і безпорадним, хіба за винятком своїх оборудок в порту чи в корчмах на Йозефспляц.

Але в двох метрах під землею, посеред великого сум'яття моєї юності, я мало думав про Навовча чи катюші. Перспектива повернутися до Грозенау неабияк мене окрилила. Я прошепотів Сарело румунською:

— Як там Катіца?

Але він відвернувся, а коли я схопив його за плече, розізлився і відштовхнув мене.

— Звідки мені знати, як вона? — буркнув він. — Що мене обходять твої пасії.

Коли вночі зброя змовкла, батько з Сарело вибралися зі схрону і поховали в саду наше минуле німецьке життя. Чи підійде нам нове — ми не знали. На їхній знак ми повернулися в дім і взялись готуватися до переїзду. Вдосвіта ми вже стояли у світлиці й востаннє перевіряли наслідки нашої зачистки.

— Але ж ми не винні, — мимрила мама.

— Провина розлита в повітрі. Боюся, нас не пощадять ні румунські, ні російські комуністи, — відрізав дідо.

Ми сіли на край підводи, поміж старанно загорненими в газети частинами свині — нирками, легенями, серцем, шкірою, і закуталися в ковдри. У нас було обмаль часу, заборону на виїзд скасували лише на кілька годин. Мама поклала на коліна розп'яття. Я сидів, белемкаючи ногами, зі свинячою головою в руках, коли ми виїхали з саду.

До останньої миті я не зводив погляду з дому, що був мені притулком в останні роки. В якому я провів прекрасні часи з дідом. Куди вже ніколи не повернуся.

Водночас кожен кілометр, який долала наша шкапина, наближав мене до дівчини, до якої я відчував таку любов, що збурювала в мені неабияке сум'яття.

***

Дорогою до села з нами постійно віталися, бо батька хоч і не любили, та все ж боялися і захоплювались його завзяттям, яке за кілька років подвоїло наші землі. Завдяки хитрості й наполегливості він перетворився в одного з найзаможніших чоловіків цієї місцевості. Ім'я Обертин хоч і не мало вже тієї ваги, що в роки засновництва, та на нього знову зважали.

Перед церквою, на перехресті Лотаринзької та Німецької, нам вийшов назустріч парох Шульц із зажуреним виразом на лиці. Я ще не бачив людини, яка б так швидко постарілася. Ще кілька місяців тому, коли я влітку приїздив до села, він виглядав молодечо, а його рожеві щоки пашіли не від горілки, а першорядним здоров'ям. Та тепер його ледве можна було пізнати, він перетворився на тінь самого себе.

Із Зепплевої корчми, заточуючись, вийшли п'янички, скинули перед батьком шапки і вижебрали кілька мідяків на свою вологу пристрасть. Батько вигріб з кишені якусь дрібноту й висипав на землю, навіть не глянувши на них. А ті кинулися в порох і билися між собою аж доти, поки Нелю, син Неа Ґриґоре і найдужчий серед них, не заволодів більшістю монет.

— Одну я видам! — крикнув він, і, задоволені, вони повернулися в темний заклад, де на шинквасі червоними літерами було написано: Кредит помер. Батько гукнув навздогін Нелю:

— Заки ти ще не впився до непритомності, скажи Неа Ґриґоре, я хочу бачити його за дві години!

— Що вас так швидко привело назад? — поцікавився парох Шульц.

— Бомбардування, панотче. В Тімішоарі так бехкає, що мені вже у вухах шумить. От я й подумав, тут ми краще почуємо Господа Бога, — відказав батько.

— Але ж бехкає не від учора, любий пане Обертин.

Так ніби намагаючись улестити пароха, мама зістрибнула з підводи і взяла його руку для поцілунку.

— Це зайве! — зупинив її батько. — Церква і так багато від нас дістає.

Парох провів рукою по маминому волоссі, туго зв'язаному ззаду.

— Ви надто зверхній, пане Обертин. Краще брали би приклад зі своєї дружини.

Батько зареготав.

— Що з Вами, панотче? Щось зле виглядаєте. Що Вас так підкосило? Невже росіяни? Дивіться, вчасно позбудьтеся свого «бляупункту», а то комуністи знайдуть.

Парохове обличчя спохмурніло, численні зморшки поглибшали. Кутики вуст здригалися, ніби він боровся сам з собою.

— Росіяни ні, але остання німецька рота, яка тут стояла. Звідки мені було знати, чого хоче той полковник? Звідки, скажіть?

Його голос перервався, і він відвів погляд.

— І це при тому, що серби належали до нашої спільноти, так само як і всі інші.

— Ви говорите загадками, панотче, — урвав його батько.

Рота одержала наказ відступати, затинаючись, розповів нам священик. Солдати вже повсідали до вантажівок, і парох хотів принести їм щось поїсти. То були самі бідолашні, вихудлі хлопці. Нерви в полковника були до нічого. Його підточили бої з партизанами Тіто по той бік сербського кордону і страх потрапити їм до рук. Але щоб офіцер був здатний на таке — цього божий чоловік уявити собі не міг. Парох підвів голову і від цього виглядав іще жалюгідніше, ніж перед тим. Я перестав на нього зважати і штовхався з Сарело.

Офіцер перепинив пароха, почув я, і наказав йому повідомити, чи є в селі не німці, і якщо так, то де живуть. Звісно, він охоче йому розповів, навіть близько не міг припустити чогось такого. Зачувши, що тут живе сербська родина, полковник завимагав описати йому дорогу до них, а тоді притьмом застрибнув на мотоцикл і поїхав.

Те, що трапилося потім, парох чув лише з розповідей. Вочевидь, полковник з пістолетом наголо увірвався у дім Павлічів і застрелив спочатку батька, потім матір, а на кінець — Катіцу. А Мірко ж був сумлінним чоловіком, не католиком, але сумлінним чоловіком, проказав парох, чию віру в цивілізовану війну було підірвано.

Їх поховали не на тому цвинтарі — на католицькому. «Така халепа», — промурмотів парох Шульц. І відтоді він дорікає собі, адже міг просто промовчати, підсумував парох. Ні він, ні ми не могли тоді знати, що це ще не все, що це лише початок. Що і на нас, і на нього в найближчі місяці звалиться значно більше провини й поневірянь, які змінять світ Грозенау назавжди.

Досі я безжурно штовхався з Сарело, та, зачувши ім'я Катіци, завмер, мене затрусило. Сарело вхопив мене за руку і зашепотів на вухо:

— Не роби дурниць, бо батько битиме. Вгамуйся, ти і так вже нічого не зміниш.

Я відштовхнув його, а тоді накинувся з кулаками.

— Ти весь час знав, ти, цигане паскудний! Знав і нічого не сказав!

Я зістрибнув на дорогу, а батько наказав:

— Перестань негайно!

Та всі наслідки були мені байдужі, усвідомлення того, що Катіца мертва і цей стан триватиме вічно, вкидав мене у ще більший відчай. Все решта було мені байдуже. Я лупцював Сарело, доки він це терпів, бо ж був сильніший і спритніший за мене. Він вхопив мене за руки й тримав, а батько зістрибнув з підводи і тепер наближався з батогом у руці.

— Цього не може бути! — кричав я знов і знов, безуспішно намагаючись вирватися.

Коли батько був на відстані кількох кроків, Сарело, широко вишкірившись, відпустив мене, і я впав. Та тут же підхопився, бо не хотів, щоб батько чи хтось інший до мене торкався. Він був уже на відстані витягнутої руки, коли я кинувся бігти. Я мусив пересвідчитися, що все це правда, а не просто вигадка божевільного пароха, навіть якщо за це мене віддухопелять до напівсмерті.

Я відбіг уже на якусь відстань, коли мене наздогнав батьків голос. Не роздратований чи бодай підвищений, але такий, що не терпів заперечень. Кожне слово надвиразно й вагомо.

— Негайно зупинися, а то пошкодуєш!

Я скорився, либонь зі звички, аж ніяк не зі страху, що він завдасть мені болю. Я почув, що він наближається, і обернувся. Й одразу ж дістав першого ляпаса.

— Хочеш перед панотцем зганьбити нас за свою сербську дівку? Ану, на підводу!

Мама дивилася в землю, а тоді штовхнула ліктем діда, як завжди, коли хотіла, щоб він втрутився замість неї. Дідо непереконливо завимагав:

— Дай спокій хлопцеві!

— Він мій син, принаймні так записано в документах. Тож робитиму з ним, що захочу.

— Ти мене не стримаєш, — сказав я.

Він стиснув зуби, ніби хотів мене розмолоти.

— Як ти сказав?

Він ухопив мене за підборіддя і відкинув голову назад. Я щосили відбивався, мені вдалося вивільнитися. Він вражено відвів руку, бо на таке не розраховував. Держалном батога вдарив мене в лице, а тоді продовжив рукою.

— Ти нікчема, я зрозумів це одразу, як тільки ти народився. Ти не в мене вдався, у нас немає нічого спільного. Скільки на тебе дивлюся — не впізнаю себе в тобі. Чи ти взагалі мій син? Залазь, вдома поговоримо.

Він схопив мене за руку. Його тон знову стишився, здалеку це виглядало так, ніби ми собі мирно бесідуємо.

— І не подумаю. Краще б ти вмер, а не вона.

Він відпустив мене, щоб замахнутися, та я скористався цією миттю і знову втік.

Дім Павлічів стояв неторкнутий, ніхто не наважився щось звідти винести, а оскільки в них не було близьких родичів, так воно, мабуть, залишалося ще довго. Здавалося, господарі лише ненадовго вийшли на базар чи до когось із замовників, щоб зняти мірку для нового вбрання. Що Катіца зараз увійде в браму і привітається зі мною. І тільки собака, про якого ніхто не подумав, здох на ланцюзі від голоду й спраги, а в саду в одному місці виднілася пляма засохлої крові.

Я обережно увійшов, так ніби боявся когось налякати чи комусь завадити. В комірчині поряд з кухнею звисали зі стелі ковбаси й часник, зачерствілий на камінь хліб лежав загорнений у рушник. У світлиці, де були й ліжка, стояв кравецький манекен, на ньому — заготовки до вбрання, поспинані булавками. Поряд ще одна темна пляма.

Дощана долівка увібрала кров. Там за роботою і застав полковник Катіцу або її матір. Я виразно побачив, де лежало тіло, перш ніж сусіди наважились глянути, що трапилось. Можливо, то було тіло Катіци.

Я довго не міг вирішити, що робити. Безцільно блукав домом і садом, торкався предметів й одягу, коли гадав, що вони могли б належати Катіці. Я уявляв собі, що вона користалася ними перед смертю, і що вони були для неї дуже важливі.

Досі я ніколи не бував у них вдома, не знав, де вони спали, з якого боку вона сідала при столі. Яке було її улюблене місце і в якому кутку проводила вечори. Тепер я всотував усе це, вперше й востаннє, закоханий і приголомшений водночас. Приголомшення, яке ніколи вже не відступиться.

Дідо знайшов мене, тремтячого, на сходах і накинув на плечі своє пальто.

— Не сиди тут довго, а то напитаєш і собі смерть. Ти ж знаєш, який ти хворобливий.

— Мені не звикати.

— Ходи додому, він поїхав кудись з управителем. Мама спекла яблука. Ось побачиш, коли він повернеться, то вже заспокоїться.

— Ніколи.

— Знаю.

Він приніс зі собою трохи хліба й сиру в хустині. Я відмовився їсти, тож він з'їв за мене, тоді витер хусткою рот і заклав її до кишені. Розглянувся спершу в саду, потім у домі і нарешті покликав мене. Він запалив під піччю і налив собі склянку вина з пляшки, яку знайшов у кухонній шафці.

— Можна трохи й зігрітися. Там, нагорі, нам напевно не візьмуть цього за зле.

Він усміхнувся.

— Ти справді її любив?

— Так.

— Як я своїх коней?

— Так. Як вони? — відказав я.

— Залишилося всього п'ять. Трохи схудли, але витягнуть.

Він налив і мені вина, і ми сіли ближче до вогню.

— У тебе з нею щось було? — спитав він.

— Що ти маєш на увазі?

— Тобі, як-не-як, уже вісімнадцять.

Якусь часину ми сиділи непорушно, темрява все більше заполоняла кімнату.

Він взяв мою руку і міцно її стиснув.

— Ти думаєш, життя скінчилося, правда? Мені так само здавалося, коли твоя бабуся померла при Ельзиних пологах. Ось побачиш, з'явиться інша дівчина. Завжди хтось з'являється, це просто питання часу.

— В тебе так ніхто і не з'явився, — відповів я.

— Це щось інше, я був удівцем з дитиною.

Ми змовкли.

— Хочеш, розповім тобі щось? — запитав він. — Так і час швидше мине.

Дідові оповідки були частиною мого дитинства, так само, як і Рамінині. Він добре знав, що я не заперечу, навіть якщо він повторюватиметься, а тому, не чекаючи відповіді, повів.

— Відколи ми, Обертини, існуємо, нас переслідують всілякі нещастя. Іноді мені навіть здається, ніби війна з Каспарових часів так ніколи й не закінчилася. Вона триває нескінченно.

А тоді знову розповідав про лотаринжця на службі у шведів, який одного дня постановив рушити в дорогу додому, в Дьєз, перейшов через Воґези, а опинившись на землі, яку вважав своєю, вибив майже цілу родину, перш ніж на тому самому місці заснувати власну.

Коли я слухав його отак у піввуха, озирався і в кожному кутку бачив Катіцу, коли вино текло моїми жилами, а ніч опускалася на село, в мені міцніло переконання, що я ніколи більше не зможу любити.

Це було чотири місяці до того, як я опинився тут, у гробівці. А трохи більше години тому з головної дороги на немощений путівець, що вів до нашого села, повернула ціла колона вантажівок. Хоча було вже пізнє надвечір'я і почало смеркатися, польовий сторож добре її розгледів, але в нього не було часу забити на сполох. Росіяни були швидші за будь-яку бурю.

Цього разу з кількох вантажівок, що зупинилися перед церквою, вистрибнули невеличкого зросту, присадкуваті солдати з монгольськими лицями, в інших, окрім водіїв, нікого не було. Їхній офіцер у супроводі румунського перекладача пішов простісінько до плебанії, що стояла одразу при церкві. Пароха вони застали за вечерею.

— Кажіть бити в дзвони! — наказав офіцер.

— Навіщо? Адже нема ні бурі, ні пожежі.

— Бо інакше я Вас пристрелю.

В цю мить до плебанії увійшов замковий, і парох послав його на дзвіницю. Офіцер витяг з кишені списки і тицьнув парохові під ніс.

— Ми шукаємо всіх німців віком від вісімнадцяти до сорока п'яти років, їх вивезуть на Сибір. Зараз Ви підете з нами і покажете, де вони.

Парох Шульц захитався, йому довелося вхопитися за край стола.

— Чому саме я?

— Бо Ви всіх тут знаєте. Скажете їм, щоб узяли з собою лише стільки, скільки зможуть внести. Кого зловлять на вулиці — застрелять на місці. Вас вони послухають.

Якщо парох гадав, що своєю зрадою сербської родини випив повну чашу провини, то тут виявилося, що він помилявся. Було ще в тій чаші досить недопитого.

— Я цього зробити не можу.

Офіцер витягнув з кобури пістолет і приставив парохові до живота. Парох вкрився потом.

— У Вас нема вибору.

Якусь мить парох схилявся до того, щоб не скоритися і прийняти смерть як кару Божу за кривду, вчинену сербам. Але він не був героєм.

— Скажіть, а я теж є в тому списку? — спитав він тихо.

Переклад зайняв кілька секунд. Йому вони видалися вічністю.

— Ви вже застарий для того, що чекає на інших. А тепер ходімо, робота не жде.

Коли всі троє вийшли на вулицю, перед церквою вже почали збиратися люди, закутані в теплі пальта, в низько насунених на лиця шапках. Солдати мерзли, кидали недопалки і чавили їх у снігу.

Офіцер випхав пароха поперед себе, перекладач щось прошепотів йому на вухо, а тоді пароха підняли на кузов вантажівки.

— Повертайтеся додому, люди. І там чекайте на нас. Виходити надвір заборонено. Кого побачать на вулиці, відразу розстріляють. Моліться і покладайтеся на Господа. Все тепер в Його руках, — прокричав він у натовп.

Коли солдати дійшли до нашого завулку і вже вибивали перші двері й ворота чобітьми та прикладами, до стайні, де ми з дідом годували коней, увійшов Сарело. В руках у нього був якийсь вузлик.

— Тікай негайно, росіяни тебе шукають. Мама сказала, щоб ти сховався там, де завжди. Ось тобі трохи хліба й сиру.

Дідо зняв шапку і надів мені на голову.

— Біжи туди, де завжди ховаєшся, — сказав він.

— Потім ми за тобою прийдемо, коли все вляжеться. Де тебе шукати? — спитав Сарело.

— На цвинтарі, у Дамасовім гробівці, — відповів я.

Він загасив гасову лампу і відчинив вузенькі, низенькі дверцята у задній стіні стайні. По сусідству чулися голоси, які без упину кричали по-російськи «Давай-давай!», і німецькі, що благали й волали, проте цілковито намарно. То був хор безнадії. І лиш сільські собаки валували, вони були єдині, хто чинив сліпий спротив. А тоді я почув, як мама кличе діда, і батькову лайку.

Я взяв вузлик під пахву, підняв комір пальта і кинув останній погляд на діда. Він кивнув на прощання, а, може, на підтвердження, що мені справді час утікати. Я протиснувся крізь отвір надвір, ще не знаючи, що назавжди прощаюся з дитинством і зі звичним мені світом.

Скрадаючись під покровом темряви задніми дворами і наслухаючи щокілька метрів, я бачив, як на вантажівки заганяють моїх друзів та сусідів. Декого з них, що, попри вік, чіплялися за своїх матерів, відривали насильно. Інші йшли мовчки, бо розуміли, що вже нічого не вдіють. Стояв там також і наш парох, безпорадний, розгублений, намагаючись ще прикликати на допомогу Того, хто вже надто давно не показувався. А тоді я прийшов до мерців.

Щоб відволіктися від прикрощів, що звалювалися на мене з розміреністю годинникового механізму — батькового гніву, який спалахував від найменшої абищиці — я, сидячи в своєму сховку, звик втікати у фантазії. Цим я зайнявся й того дня, коли за мною шукали росіяни. Я запалив свічку, яку приховав там разом із коробочкою сірників, але її задув протяг. З якоїсь надцятої спроби мені, однак, вдалося, я прихилився до стіни і слухав завивання вітру, що метався над краєм і шмагав людей, всіх без розбору.

***

Щоразу, коли мене запитували про моє народження, я питав у відповідь: «Яке?» Бо народжень у мене було два. Перше ґрунтувалося на владі, яку наді мною мав дід. Владі, яку йому ніколи не потрібно було доводити і яка діяла й далі, хоча він давно вже капітулював перед батьком.

Того дня восени 1926 року він встав рано. Вигнав корів, свиней та коней на пасовище за домом і завів до стайні воза. Як і в попередні дні, він накидав на нього гною, а тоді впряг двох коней і обмотав їм очі та ніздрі рушником від комарів і ґедзів.

Комашня дошкуляли й дідові, він раз по раз відкладав лопату і намагався відігнати її від обличчя й одягу. До цього запаху і роботи він звик з дитинства, та й взагалі не було нічого, чого б він уже сотні разів не робив.

Дідові доводилося робити все самому, бо батько був у місті, де чекав на судно з Відня, яке запізнювалося і мало доставити сільськогосподарські машини, що їх він замовив півроку тому. Того року угорські наймити так і не з'явилися, а румунських уже відпустили, бо більшість польових робіт уже було зроблено. Треба було ще угноїти ріллю під озимину, а тоді вже й не страшно, як випаде сніг, хай навіть у листопаді.

Він зайшов у дім і розбудив доньку. Поки вона готувала сніданок, приніс воду з криниці і помився в кухні біля плити. Потім була мамина черга. Обережними рухами вона омивала свій круглий живіт. До народження залишалося всього два місяці. На прузі неба світало, спершу то було легеньке сяйво, вузька шпарка світла, яка щохвилини ширшала.

— Ти певна, що хочеш поїхати? — спитав дід. — Чи не заважко для тебе?

— Тобі ж потрібен хтось пильнувати коней. Та й що мені тут самій робити?

Вони швидко йшли за возом, дідо міцно тримав віжки, очі в коней досі були зав'язані. Вряди-годи він шепотів їм якийсь наказ, так ніби говорив сам із собою. Коні звикли йти наосліп, зазвичай вони довіряли його слову. То були спокійні, терплячі тварини, але того ранку їх доймали дошкульні комахи, коні дратувалися, так що дідові навіть доводилось братися за батіг.

Мама не поспівала. Засапана, вона раз по раз відставала, тоді дід зупинявся й чекав. Вона впиралася руками в крижі і відкидалася назад, тоді ніжно гладила живіт.

— Краще б ти залишилася вдома. Так ніякої роботи не буде.

— Заспокойся, батьку. Ти ж бачиш, які вони нервові. Хтось мусить бути при них, коли ти розкидатимеш гній.

Коли вони дійшли до поля, замжичило, але мжичка поступово переростала в дощ. Дідо занурив руку в землю, так делікатно, ніби то була жива істота, і він не хотів її скалічити чи скривдити. Взяв грудку землі і розтер її по щоці. Для цілковитої певності повторив те саме ще раз. Він діяв так зосереджено, ніби від цього залежало все його щастя. Донька наважилася заговорити з ним тільки тоді, коли він вернувся до воза і підігнав його до ріллі задом.

— Ладна заприсягтися, до матері ти так ніжно не торкався, — сказала вона, усміхаючись.

— Та вона до такого й не звична була. Ви жінки — особливі створіння, але земля іще більше.

— Що ти маєш на увазі?

— Жінка годує дитину, а земля — усіх нас. Якщо мені й подобається щось у твоєму чоловікові, а такого є мало, — то те, що він поважає землю так само, як я.

— А земля що каже, вона готова?

— Так, у неї належна температура. Ось-ось зготується. Останній раз загноїти — і наступного тижня можна сіяти озимину.

Він сказав «зготується», так ніби йшлося про мамалиґу чи соковиту печеню. В дідовій уяві все, з чого складалося його життя, зливалося в одну нероздільну цілість: його жінка, доньчині страви, земля, коні. Вони були для нього лише різними виявами того самого, з тієї самої речовини і на рівних правах.

Я майже певен, що навіть Господь був для нього холодною порцією мамалиґи, яку він споживав у затінку шовковиці на краю поля, перепочиваючи від тягот польових робіт, а коні в той час мирно паслися поруч. Лише в неділю він згадував про іншого Бога, щоб не гнівити пароха Шульца.

Мама змалечку супроводила батька в поле. Вона любила цю близькість до нього, коли вони мовчки, поквапно йшли іноді навіть по кілька кілометрів. Коли вони виходили з двору, часто була ще глупа ніч. Нерідко над вуличкою висів густий туман, з якого на мить виринали, вітаючись, інші селяни, і тут-таки розчинялися в ньому знов. Та іноді небо над ними було таке безмежно велике і ясне, що нагадувало подушечку для шитва, утикану тисячами булавок з осяйними голівками зірок.

Ополудні вони сідали під горіх, батько нарізав хліб і ковбасу. Його пальці були масні, він з насолодою їх облизував, а вона й собі радо за ним повторювала. Він був їй батьком і матір'ю водночас. Бувало, на зворотному шляху аж до самого села їм не зустрічалася ані жива душа.

Ба навіть напередодні від'їзду до Будапешту, де вона мала пересісти на потяг до німецького узбережжя, а там на корабель до Нью-Йорку, вона теж пішла з ним.

— Покидаєш мене самого, — буркнув він, коли вони відпочивали під деревом.

— Якщо не поїду, ми так до кінця життя будемо бідувати, — відповіла вона.

— Ну, то й будемо. Голодувати ж не голодуємо, — відказав дідо.

— Мені цього замало. Я хочу велике хазяйство. Ти теж колись продав усіх коней, щоб урятувати двір. Тепер нам нема що продавати — тому я їду до Америки.

— Я пам'ятаю той день, як сьогодні, — сказав дідо. — Коли конярі забирали коней, твоя мама йшла за ними аж до краю села. А потім довго дивилась їм услід. Вона цього не говорила, але мені здається, що так ніколи мені й не пробачила.

Дідо встав і знову взявся до роботи. Захеканий, запитав:

— Тобі ж усього сімнадцять. Що ти робитимеш там, за океаном?

— Те, що маю робити. Я перед нею в боргу.

Дідо взяв на лопату трохи гною, поніс на поле й ретельно його розкидав. Від дощу земля вже стала глинистою і в'язкою, дідові це було до вподоби, волога просякне гній і змішає його з ґрунтом. Останній дощ, тоді перша паморозь, а далі міцний покров снігу, під яким зерна в глибині набиратимуть сили для пізнішого неспинного проростання вгору.

Раз за разом піддавав він лопатою пухку, брунатну масу з воза і розкидав її по полю. То була важка робота, яка могла розтягнутися на кілька днів, якщо зять не повернеться скоро і не допоможе.

Раптом гримнув грім. Годі сказати, чи саме від цього, чи від комашні, чи, може, від яскравого світла, але один кінь, найсумирніший серед усіх, схарапудився. Дід почув мамині крики, кинув лопату і через поле помчав до неї. Мама розпрягала обох коней і одного вже прив'язала до дерева. Підійшла до другого і зняла йому з очей пов'язку. Засліплений світлом, стривожений дошкульним ґедзем чи ударом грому, кінь здибився і так сильно смикнув віжки, що мама втратила рівновагу. Кінь повернувся і крупом зачепив маму, так що вона впала.

Коли надбіг дід, вона корчилася від болю, а з-під спідниці витекла калюжка. Він угамував коня, а тоді схилився над мамою.

— Пологи почалися, — прохрипіла вона.

— Що робити? Кликати Непера? — спитав дідо.

— Непер до нічого. Привези Раміну. Кажуть, вона на цьому знається.

— Циганку? — ошелешено спитав дід.

— Просто бери і їдь за нею!

Та коли дідо поспіхом запряг коней і вже виліз на воза, вона передумала.

— Тату, я стільки не зможу чекати. Поклади мене на віз.

— Але ж він повен гною. Що, як дитина народиться там?

— Роби, що кажу!

Дідо знову нахилився, донька обхопила його за шию, тоді він підняв її і поніс до воза. Він уклав її на ще теплі, смердючі, обліплені комарами кізяки. Її знудило, і вона вирвала просто собі на одяг, але це було не важливо. Головне — народити дитину здоровою, скористатися цим пізнім шансом і довести, що вона плідна, нормальна жінка.

Дідо періщив коней, як ще ніколи в житті. Подумки він проклинав себе за те, що взяв доньку з собою. Якщо трапиться щось зле, якщо вона втратить дитину, йому доведеться відповідати перед зятем. Якщо ж помре вона, він до кінця життя не знатиме спокою.

До Циганського пагорба віз трясся по вузькій дорозі, всіяній камінцями та ямами, повними води й багна. Коли колеса в них загрузали, дідо зістрибував на дорогу і виштовхував віз. Він змок і впрів водночас, його донька теж. Волосся й одяг поприлипали до тіла. Вона з розчепіреними ногами лежала посередині воза, впираючись п'ятами в гній. Раз-по-раз спиралася на лікті й тут-таки знову знеможено падала.

Дідо витирав воду з обличчя, а тоді знову шмагав коней. Коли донька благала його їхати повільніше, він притримував віжки, аж поки вона знов не кричала: «Швидше!» Щойно перед самим Циганським пагорбом дощ знов перейшов у мжичку, а тоді й зовсім вщух. Мухи і ґедзі тільки на це й чекали, вони знову знялися і закружляли над мамою.

Дідо схопив за комір першого зустрічного цигана.

— Веди сюди жінку булібаші!

— Булібаша вже кілька тижнів як зник!

— Мені байдуже! Веди Раміну!

В цю мить мама закричала так страхітливо, що чоловіки аж зіщулилися. Запала потому тиша сповнила діда найгіршими побоюваннями, та враз за цим повітря роздер другий зойк. Чоловіки кинулися до воза, циган перехрестився і помчав пагорбом догори.

Незабаром серед вбогих халуп показалася Раміна, за нею якийсь чоловік із відром води. Через руку в неї були перекинені рушники. Слідом тягнувся натовп цікавих, що хотіли побачити, як на купі гною родиться нове життя. Бородаті, зодягнені в чорне чоловіки з дешевими цигарками в кутиках уст, жінки в строкатих спідницях, за які чіплялися діти. Навколо возу вже юрмилися припізнілі селяни й мисливці, що верталися з нічних полювань.

Натовп, окрилений хоч якоюсь розвагою серед своїх убогих буднів, неможливо було стримати, він з галасом перегнав Раміну. Лиш коли вона підійшла до воза, люди поступово втихли, деякі жінки високо підносили дітей на руках, щоб їм добре було видно мою маму. Вони обступили воза, і Раміні довелося вдатися до всього свого впливу, щоб проштовхатися. «Дорогу!» — кричала вона, розпихаючи людей.

Зазирнувши до воза, навіть вона не змогла стриматися й скрикнула: «Пресвята Богородице! Дитина вже виходить!» Вона вилізла на віз. Через десять хвилин на світ з'явився я — під уважними, зачудованими поглядами строкатої юрби. Раміна завимагала в якогось цигана ніж, сполоснула його у відрі і перерізала пуповину. Циган захотів узяти пуповину собі, щоб згодувати псові.

Так ніби передчуваючи, що відтепер назавжди буду самотній і полишений напризволяще, я голосно заплакав. Раміна взяла мене на руки і показала людям.

— Хлопчик! — вигукнула вона.

— Воно й чути, — сказав якийсь мисливець і вистрелив у повітря.

Я був зморщеною, гидкою істоткою, яка, репетуючи й завиваючи, терпіла перші муки свого життя. Мухи вперто й настирливо чіплялися до мене, як згодом хіба що невиліковні хвороби чи смерть. Вони залазили мені в очі й рот, не відступаючи навіть тоді, коли Раміна їх відганяла. Вони сідали на мамині білі стегна, поки руки її ще й досі міцно чіплялися за краї воза, хоча все вже давно було позаду. Виснажена й розчервоніла, вона дивилася на юрбу, а юрба дивилась на неї. Оскільки цікавість сильніша за огиду, коло людей довкола мене і мами знову зімкнулося.

Дідо випустив віжки і зліз на землю. Він зняв капелюх і притис його до грудей, так ніби розмовляв у церкві з парохом.

— Здоровий? — запитав він Раміну.

— Виглядає здоровим, але треба зачекати. Що можу сказати з певністю — смердить він здорово.

А тоді кілька разів занурила мене у відро і обгорнула принесеними рушниками.

Двоє чоловіків допомогли мамі підвестися і перебратися на підводу одного з селян. Раміна теж сіла поряд, тримаючи мене на руках, і ми рушили назад у село, а позаду, не відстаючи, їхав дід. Дзвони не били. Вони були передбачені тільки для мерців, як розрада й остання звитяга над живими.

— Візьмете його? — запитала Раміна.

— Яка ганьба, — проквилила мама.

Звістка про моє народження рознеслася зі швидкістю вітру, звідусіль на дорогу виходили люди, щоб подивитися на маму й на мене. А вона не дивилася в жодну сторону і тільки міцно стискала зуби, аж поки ми не опинилися вдома. «Циганка. І я на цьому возі. І всі це бачили», — шепотіла вона.

Вдома дідо разом із селянином занесли маму до спальні і поклали на ліжко. Селянин приніс свіжої води з криниці, тоді Раміна випровадила його й діда, а мене поклала на подушку до мами. Вона розстібнула й зняла з мами суконку і взялася ретельно її мити.

Вона шурувала мамине тіло від п'ят, через стегна, живіт аж по груди, так ніби то був булібаша. При цьому здавалася сердитою, терла губкою так, що мама аж зойкала. Коли закінчила, накрила її і приклала мене до грудей. Мама невпевнено взяла мене на руки.

— Що з тобою, Раміно? — спитала мама.

— Нічого, ласкава пані.

— Бачу, ти теж вагітна.

— Так.

— Булібаша, напевно, пишається.

— Місяць тому він утік, і то так хутко, що я не змогла його наздогнати. Нічого, мої прокляття доженуть. А тепер подбайте про хлопчика.

Вона відчинила двері і знову впустила чоловіків.

— Сподіваюся, його життя не буде таке смердюче, як його народження, — зауважив селянин.

— Замовкни, бовдуре! — приструнчив його дідо. — Кажуть же румуни: Лайно — на щастя воно. Мій онук буде щасливий. А тепер бери гроші і мерщій до міста. Знайди мого зятя на пристані й скажи, щоб негайно вертався.

Він тицьнув чолов'язі кілька банкнот і випровадив. Повернувшись, спитав Раміну:

— Скільки ти хочеш за те, що помогла нам?

Раміна не поспішала з відповіддю.

— Мені ваших грошей не треба, — сказала вона по розмислах.

— Що ж тоді?

— Три бочівки лою, як будете різати худобу. Двічі на рік.

— Чому саме лою?

— Я залишилась сама, мушу дбати про себе й дитину. Жебрати я не хочу, а казани латати не вмію. Зате вмію варити мило.

Вона дочекалася дідової реакції, не зводячи з нього своїх хитрих, бистрих очей. Побачивши, що він відразу на це пристав, вона підняла ставку. Прокашлялася:

— І чотири курки в місяць, доки малий не сягне повноліття.

— А не забагато буде? — спитав дід.

— Невже хлопчик не вартий вам чотирьох курей і трохи лою?

— Але чому саме чотири?

— Якщо я щонеділі варитиму курячий бульйон, мені вистачить його майже на тиждень. Чотири курки, чотири тижні — простий рахунок.

Дід безпорадно подивився на маму, але вона кивнула. Так вони й порішили справу, що забезпечувала Раміні принаймні наполовину повний шлунок, а мені — з восьми-дев'ятирічного віку — щотижневі до неї походи.

Розповідають, що лікар, якого батько відразу привіз із Тімішоари, ретельно мене оглянув і вирік: «Буде диво, якщо хлопчик виживе. Він анемічний і слабкої конституції». Потім підступив батько, якому селянин дорогою вже встиг розповісти про обставини мого народження. Він схилився наді мною, не торкаючись. «Слабак. Зовсім на мене не подібний. Може бути від кого завгодно. І з ким Ви цього разу злигалися?» — спитав він маму. А тоді обнюхав мене: «Пахне і справді своїм народженням». Цей селянин добре мені накапостив, бо відтоді батько завжди говорив: «Ти пахнеш своїм народженням», коли хотів показати, якої він думки про мене й моє життя.

Ще тої самої ночі мама з'явилася на порозі дідової спальні. Зі мною на руках. Дід засвітив лампу і перелякався — мама наче згасла. Так ніби рештки тої сили, що повела її в Америку і повернула назад, яку вона витратила за останні роки, щоб відновити двір, вмить її полишили. Голос її звучав кволо й невиразно, так наче її охопила безконечна втома.

— Він навіть не бере його на руки. Він не хоче його, — пролопотіла вона.

— Це зміниться. Коли він виросте сильний і здоровий.

— Він не хоче, щоб дитина була в кімнаті.

Вона поклала мене на дідове ліжко.

— Візьми його до себе, тату. Я його годуватиму, але піклуватимешся ним ти.

— Я? — перепитав ошелешений дід.

— Я не можу.

— Ти ж його мама.

— Але він мій чоловік.

І вона зачинила за собою двері. Я запхинькав. Дід довго дивися на мене, а потім приніс цукор. Він знову вклався в ліжко, накрив нас обох ковдрою і наслинив собі мізинець. Занурив його в цукор, а потім ніжно вклав мені між губ. Загасив лампу.

Батько ніколи не пробачив мамі, що вона ім'я Обертинів дослівно виваляла у лайні. Що народила й оголилася на очах у всього світу, як дешева дівка. Ця найгірша ганьба, гірша навіть за підозру, що в Америці вона торгувала своїм тілом, тяжіла на нашій родині і призвела до того, що батько ніколи вже більше не торкнувся матері. Мені, однак, пощастило. Бо я вижив.

***

Друга версія мого народження була від Раміни. Булібаша покинув її на Циганському пагорбі, хоч вона більше десяти років лікувала його болячки, урухомлювала його соки і живила зіллями, чия цілюща сила була відома лише їй одній.

«Якби я знала, що він утече з іншою, завчасу б його отруїла», — твердила вона. Про все вона подбала, тільки не про те, як приборкати його хіть до молодих жінок. І от з однією такою він сів якось вранці до циганського воза і зник на дорозі до Тімішоари.

Раміна кинулася було за ними в погоню. При собі вона мала хустку, вимащену місячною кров'ю іншої циганки, бо ж сама була вагітна. Нею вона збиралася доторкнутися до нього — найбільша ганьба для цигана, — але так його і не знайшла. Вона повернулася і після народження Сарело почала напихати своє черево всім, що їй давали.

Без булібаші циганська громада поступово розпадалася, аж поки останні котлярі і в'язальники віників не спакували на вози свої пожитки, позапрягали своїх сухоребрих шкап і рушили в бік міста. Тільки Раміна залишилася у своїй хаті, що виднілася тепер з усіх сторін. Хоч попри все своє відацтво, замовляння й чаклунське зілля їй не вдалося прив'язати до себе булібашу, то все ж для мене вона була наймогутнішою за всіх.

Вона випромінювала авторитет, що не потребував ніяких виправдань чи доводів. Тим-то й було для мене те друге, розказане Раміною народження не менш вірогідним, ніж перше. Те, що батько не відігравав у ньому ніякої особливої ролі, було мені навіть до вподоби.

«Ти не народився на купі гною. Твої народини були чудесніші, ніж ти гадаєш, Якобе», — казала вона, коли я щотижня приносив їй курку і хліб, борошно, картоплю, буряки, помідори, капусту і яйця, які мама докладала ще поверх домовленого.

Перші роки життя я провів, одужуючи від нескінченних хвороб. І щоразу мама кликала Раміну, якій після Господа Бога довіряла найбільше. Я став для Раміни чимось на кшталт страхового полісу, а кількість харчів, які мама зобов'язувалася надавати їй до мого повноліття, зростала в міру її лікувальних успіхів. За зцілення від запалення легень їй пообіцяли десяток яєць, від хронічної бігунки — пляшку самогону, щомісяця і аж до мого повноліття.

«Я всіх їх виходила, — любила вона вихваляти своє мистецтво. — Тільки молодому Ґеорґу нічим не змогла зарадити, тому, який собі обидва ока вистрелив. Навіть оклади робила йому з трави, що називається життєве зілля. Зазвичай вона навіть мертвих на ноги ставить, але йому не допомогла. Хоча сліпим він видавався мені щасливішим, ніж доти. Та й взагалі, наше село, здається, відповідне місце для самогубців і невдах».

Того дня, коли у нас із запізненням почалася війна, я знов напакував для неї повний міх і вирушив до Циганського пагорба. Оскільки парохове радіо зіпсувалося, мир протривав у нас майже на півдня довше. Півдня, коли ніхто не вмирав, а в Європі панував мир. Посушливе літо добігало кінця, польовий сторож уже готувався до сезону бур, а Непер мішав свої порошки в задній кімнаті дому. Корчмар Зеппль звертав увагу своїх спраглих відвідувачів на другу вивіску, що з'явилася в шинку: Їж, і пий, і веселись — та в політику не лізь.

Півдня ми не чули Навовчового голосу. Батько з управителем були десь у млині, який він наказав збудувати, щоб не залежати від інших. На полях сільські хлопці в одностроях вправлялися у війні за нашу справу. Війні, яка в той день, коли насправді вибухла, видавалася нам безкінечно далекою.

Їхній наставник, учитель Кірш, муштрував їх тим самим свистком, яким ганяв нас на уроках гімнастики. Вони кидалися на землю, стрибали у висоту, та однак виглядали малесенькими рисочками у велетенському краєвиді, який просто терпів людину, відколи вона там заіснувала. А часто і вбивав. Можна було насміхатися з найзапекліших серед нас, однак їхня зброя стояла напоготові, прихилена до старої пересохлої криниці.

Я виходив на вулицю з міхом за плечима, та вже за кілька метрів, коли мене ніхто не міг бачити, був змушений знов його скинути. Насправді я брехав, коли вдавав перед батьками, ніби набиваю міх ущерть, бо, попри мої тринадцять, не мав би сили навіть зрушити його з місця.

Та й Раміна ніколи не нарікала, що я обділяю її принаймні на половину з того, що вона розглядала як по праву належне. Кому як не їй було знати мою дихавицю і мої кволі м'язи. В мене тіло і організм — любив повторювати батько — як у старого діда, а не в юнака. Усі в родині потиху погодилися з тим, що до старості я не дотягну.

Є різні способи хворіти: тихцем і мовчки, так ніби ховаючи від інших якусь незмивну ганьбу. Або ж, навпаки, хриплячи й бухикаючи, ніби виставляючи напоказ важке дихання, наповнені слизом, набряклі бронхи, гаряче, запалене тіло — наче нескінченний ритуал власної немочі. Я належав до тих, хто страждає тихо, тільки щоб іншого разу викликати неабиякий переполох. І все ж я не був нещасливим.

Увесь шлях до Циганського пагорба я радше волік той міх за собою, аніж ніс на плечах. Його слід — широкий і чіткий — щоразу виднівся у поросі від рогу нашої садиби, де я скидав міх, аж до стежки, що вела нагору до Раміни. Щоп'ятниці пополудні той слід тягнувся через село, так ніби залишений велетенським равликом. Він вів попри церкву й корчму, повз стайні й комори, що тим часом вже належали нам, попри роздоріжжя до млина і повз школу. Потім слід залишав село, перетинав його межу — ту уявну лінію, якої ніхто не бачив, але всі дуже добре знали.

Через кількасот метрів він зненацька уривався, так ніби той, хто залишив його, раптово розчинився в повітрі. В тому місці треба було перестрибнути через зарослий бур'янами й польовими квітами рів, щоби на протилежному боці втрапити на ледь видну стежину. Я перекидав міх, причому він здебільшого падав у рів, а потім розбігався й сам — але долітав не далі, ніж моя ноша. Врешті мені часто доводилося випихати його нагору, а потім самому вилазити з рову.

Зазвичай моя невеличка подорож минала без пригод, я наближався до Раміни етапами, перепочивши під деревом, або на нагрітому сонцем камені, або й просто у високій траві. Але того дня все було інакше.

Я зупинився передихнути за повіткою з реманентом і саме намагався зловити курку, яка користала з найменшої нагоди уникнути своєї долі. Їй залишалося всього два дні, а потім вона зігріє шлунки Раміні й Сарело. Хіба що Сарело порішить її раніше, щоб перевірити гостроту своїх ножів. Кури були його улюбленими об'єктами для випробування.

Юні вояки і вчитель Кірш підкралися до мене, так ніби до ворога, якого треба захопити зненацька. У цьому вони мали вправність — та все ж, не мине й кілька років, і більшість із них занесуть до села ногами вперед.

— Ти ганьба нашого села. Тягаєш кури циганці й ходиш босий, ніби її син, — почав глузувати один із них.

— Ми їй винні, — відказав я.

— Шваб циганці взагалі нічого не винен.

Вчитель тримався осторонь, але пильнував своїх підопічних — так, як господар невгамовних цуценят попускає їм повідок, аби вони вволю награлися. Зі схрещеними на грудях руками і в низько насунутім на лице кашкеті він стояв, прихилившись до повітки.

Юнак, що заговорив зі мною — я знав його тільки здалеку — підняв мене, так ніби я зовсім нічого не важив. І перекинув другому, а той третьому.

— Он літає курка, а зветься вона Якоб! — закричав вдоволено один.

— Зараз її обпатрають! — відгукнувся інший. Так тривало якийсь час, аж поки за знаком учителя вони не впустили мене на землю.

Я встав і хотів утекти, але вчитель покликав мене на ім'я. Він підійшов, присів навпочіпки і обтріпав мене від порохів.

— Якобе, замість носити рушницю, ти носишся з курми. Хіба німецькі хлопці так роблять?

Оскільки я мовчав, він перепитав наполегливіше:

— То роблять чи ні?

— Ні, пане вчителю.

— Чому ж тоді ти так робиш?

— Я ще замалий для рушниці. Мені тільки тринадцять.

— Скоро буде війна. Може, навіть завтра. І тоді кожному німецькому хлопцеві доведеться володіти зброєю і бути фізично справним.

— Батько каже… — почав був я.

— Що там твій батько каже — нам байдуже. Вони з твоїм дідом більше думають про себе, ніж про народ. Довго так діло не піде. Як гадаєш?

— Не знаю, пане вчителю.

Він розвернув мене, заправив мені сорочку в короткі штанці й обтріпав ззаду.

— Ми ж не хочемо, щоб твій батько щось зауважив, чи не так?

— Саме так, пане вчителю.

— Як вітається німецький юнак?

— Гайль Гітлер, пане вчителю.

— Добре, побачимося завтра в школі. Не забудь зробити уроки. І взуйся принаймні в порядні черевики, якщо вже не маєш чобіт.

Ані разу вчителів голос не затнувся, жодного разу не перевів він подих, як то зазвичай робив через астму.

Котрийсь з його молодиків зловив курку, що тим часом мирно дзьобала на полі травичку, і приніс назад. Він підняв її високо над головою, як трофей, але я знав, що він задумав. «Курку на горло!» — вигукнув він. То була улюблена гра наших сільських хлопчаків. Життя пернатої раптом з двох днів скоротилося до нецілих півгодини. Однак їй пощастило.

Хлопець, напевно, не з нашого села, бо я його зовсім не знав, випустив птаху з рук, угледівши щось, що розпалило його азарт більше, ніж худа налякана курка. Через поле із картонним пуделком в руках йшла сербська дівчинка. Я ніби знав її побіжно — вона ходила зі мною до школи — але й не знав, бо вчилася вона в румунському класі, який займався в тому самому приміщенні, відгородженому від нас завісою.

Я знав, що вона живе десь на краю села і помагає своїй матері-кравчині. Її часто було видно в селі, з сукнями і костюмами в руках, які вона комусь відносила. Та й дідо носив штани і камізельку, пошиті її матір'ю. Молодик наздогнав її кількома стрибками, вхопив за руку і притягнув до нас. Потім вернувся і підібрав пуделко, яке вона з переляку зронила на землю.

Дівчина заклякла, тільки в очах зачаївся невимовний страх, і підборіддя ледь-ледь тремтіло. Я навіть ніколи не думав, що хтось може бути ще менший і слабший за мене, але саме такою вона була. В неї було широке лице, очі, немов наведені вугіллям, і густі, майже зрослі, брови.

«Можеш побити її до крові, Якобе? Це ж тільки сербка, твій батько не буде проти», — сказав третій. Той, котрий взяв пуделко, відкрив його, витяг новісіньке, прекрасно пошите вбрання і пошматував його своїм ножиком. Учитель, як і раніше, не втручався. Лиш незворушно поглянув на мене, коли я обернувся до нього в надії, що він хоч якось допоможе.

І тут це сталося. Теплий струмінь, який я доти з величезним зусиллям стримував, змочив штани, потік по ногах і утворив піді мною калюжу. Земля, як завжди в такій порі року висохла, жадібно всотала рідину.

«Якоб удобрив ґрунт, — зареготали вони. — Хтозна, що за рідкісні рослини там виростуть».

Так ніби цілковито вдовольнившись, вони враз утратили цікавість і відпустили нас. Вирішили перервати муштру і перехилити в корчмі чарчину за фюрера. Тріпоче стяг! Ряди зімкнулись тісно! СА крокує впевнено вперед! Нам свастика несе майбутнє звісно. Свободи день на обрії гряде. Вони горланили цю пісню, аж поки не зникли з очей.

Тепер залишилися тільки ми, ми двоє. Я довго ганявся за куркою, тоді таки впіймав її і запхав до мішка. Дівчина не сходила з місця, вона ридала, стиснувши свої маленькі долоні в кулачки.

— Можеш поворушитися. Вони пішли, — сказав я румунською. — Коли Раміна довідається, вона прокляне їх. Вона сильніша навіть за Навовча, знаєш?

Вона подивилась на мене своїми сумними очима.

— Хто такий Навовч?

— Той голос із радіо.

Вона вклала пошматований одяг до пуделка, я завдав собі на плече міх, і ми розійшлися, кожен своєю дорогою.

— Я нікому не скажу! — ще гукнула вона мені навздогін.

— Я теж!

Дійшовши до підніжжя Цигансько пагорба, я скинув міх, хапнув ротом повітря, а потім склав долоні рупором і покликав Сарело. Якщо мені пощастить і він буде вдома, то негайно збіжить униз широкими, впевненими кроками й забере в мене цей тягар.

Циганський пагорб і далі називався Циганським, ніби на згадку про колишні часи, коли там вирувало життя, до пізньої ночі в печах палахкотів вогонь, а молоточки котлярів було чути звіддаля. Так мені розповідав дід. Тепер там стояв лише один дім, якщо його взагалі так можна було назвати.

Вгорі вигулькнув Сарело, підносячи ніж на світло й перевіряючи свою роботу. Лезо коротко сяйнуло. Я прекрасно знав, що він зараз зробить, я спостерігав це десятки разів. Він заніс другий ніж, примружив око і провів першим по дрібненьких, гострих зубцях, а тоді дуже-дуже повільно почав гострити ножі один об одного, під самим своїм вухом, так ніби то були музичні інструменти, звучання яких свідчило про їхню якість.

Ми з Сарело були ровесники, але він виглядав на кілька років старшим, на всі чотирнадцять-п'ятнадцять: жилавий, а над верхньою губою вже пробивалися ріденькі вусики. Казали, що він такий самий свавільний, як і його матір. Вочевидь задоволений результатом, він відклав ножі і так само приклав долоні до уст.

— Чого тобі?

— Ходи поможи мені!

— Курку приніс?

— Приніс.

Він збіг униз, перестрибнув через рів, розв'язав мішок і зазирнув. «Разом з цією дванадцять». Руки в Сарело вдалися завеликі, ноги так само, дещо в ньому взагалі було дивне. Зі своєю світлою шкірою і прямою чуприною він виглядав не як решта вічно голодних циганчуків, що час від часу забрідали в село і носили від дверей до дверей свій товар.

Якби в селі не бачили, що в Раміни незадовго після втечі булібаші з'явився живіт, якби Непер не розповідав, як він прийшов на крики породіллі і застав її пологи, Сарело цілком можна було б узяти за знайду чи приймака. Одного з тих, яких, як то кажуть, вкрали цигани.

— Ти що, навіть міх не годен сам винести, слабаче? — спитав він.

— Якщо будеш мене так називати, я казатиму на тебе циган.

Він знизав плечима і, не звертаючи на мене жодної уваги, спритно перестрибнув рів. Я поплівся за ним.

— Мати вдома? — спитав я.

— Вона завжди вдома, ти ж знаєш. Якщо її раптом не буде вдома, світ завалиться.

Перед халупою він витяг курку і закинув її до клітки, в якій вже сиділо одинадцять курей. Вочевидь, він збирав їх уже кілька місяців, не віддаючи матері, щоб улаштувати своїм ножам останнє, вирішальне випробування. Я ж, як вже звично, пірнув у пітьму однієї з двох кімнаток, з яких складалася хата. В одному кутку було вбудоване щось на кшалт кухні — ніша з піччю, численними горщиками, мисками й тарілками.

Ця піч давала також тепло, а оскільки ніде не було ні витягу, ні комина, то дим збирався просто в приміщенні, мішаючись із випарами Раміниних варив. Ці вичади — разом із запахом мила, яке вона робила в сусідній кімнаті — витворювали пряну суміш з цибулі, дров, поту й лою. Запах, який мені не був неприємний і подобався більше за наш домашній.

Моїм очам треба було трохи часу, щоб звикнути до цієї мішанки з темряви й випарів. Я сподівався застати Раміну на тапчані під вікном, де вона завжди приймала мене, так ніби в часі між відвідинами взагалі не рушала з місця. І все ж — від відвідин до відвідин вона гладшала так помітно, що її безформне, роздуте тіло вже ледве вміщалося на тапчані, залишаючи мені лише невеличкий куточок.

Але її там не виявилося. Вона була в сусідній кімнатці, звідкіля долинали якісь дивні звуки, так ніби вона там складала щось стосами і пересувала взад-вперед. Сарело поклав мішок біля печі і вийшов. Знадвору долинало лише рівномірне, наполегливе вжикання заліза. Я знав, що Сарело присів навпочіпки під стіною і гострить нові або зібрані від замовників ножі. Що час від часу він зупиняється, проводячи великим пальцем по лезу. Він був такий вдатний гострій, що в нього ніколи не переводилося роботи.

Двері до другої кімнати, яку Раміна постійно тримала під ключем, цього разу стояли широко розчахнуті. Я зацікавлено підійшов і вже хотів ступити на поріг та зазирнути досередини, коли її велетенське тіло перепинило мені шлях. Тіло, що часто здавалося мені м'якою подушкою, до якої я міг притулитися і втопитися в його численних складках, тепер вельми грубо змусило мене відступити.

Коли я отак тулився до Раміминого товщу, то дихав із нею в одному ритмі, її теплий живіт здіймався і опускався, а разом з ним і моя голова. Нерідко мене переповнювали таке умиротворення і спокій, що я засинав. Мама казала, що після народження Сарело Раміна розбухла, як дріжджове тісто. Коли її тіло спорожніло, вона стала набивати його несамовитими кількостями їжі.

Вона напихала в себе стільки, що вже за кілька років ледве протискалася в двері. Тоді вона вирішила взагалі не виходити з дому, крім тих випадків, коли треба було доглядати за мною, а поза тим в селі її ніхто ніколи не бачив. Мама навіть припускала, що вона пожирає той лій, який ми їй давали, бо ніхто ніколи не бачив виготовлених нею мил.

Раміна замкнула двері і поклала ключ до кишені.

— Щось ти пізно нині, Якобе, я вже гадала, ти не прийдеш.

— А що ти там ховаєш? — спитав я.

Її ляпас впав без попередження. Я встиг лиш побачити, як колихнулася плоть її занесеної руки і тут таки опустилася, а моя щока одразу запалала. Я зрозумів, що поставив те єдине питання, якого ставити не смів. На яке в мене не було права.

Я був готовий до гіршого, але вона мовчки підійшла до печі, тицьнула носаком міх, так ніби хотіла пересвідчитись, що він не порожній, а тоді посунула до тапчана. Вона опустилася на нього з таким кряхтінням і стогоном, ніби то коштувало їй надлюдських зусиль. Поторочені панчохи теліпалися на її товстелезних литках, схожих на шинки, що висіли в нашій вудильні.

Здавалося, вона забула про мене, і я вже збирався піти, коли вона простягнула руку, попросила відчинити вікно і сісти біля неї.

Щоразу було одне й те саме. Ми сиділи занизько, тож нічого, крім клаптика неба, більше не бачили. Вона так занурилась у тапчан, який з роками під її вагою провалився, що нагадувала мені занесений на мілину корабель. Дихала вона голосно, так ніби повітря, що проникало в неї, лише з трудом прокладало собі шлях до її легень.

Раміна схопила мене за зап'ястя і притягла до себе, а тоді, мов лещатами, обняла за плечі. Я щоразу собі уявляв, як усе щільніше притискаюся до неї, а її щедре тіло огортає мене зусібіч. Як воно всуціль поглинає мене, і я кану навіки без сліду. Але й тепер до цього не дійшло.

— Чом ти не спитаєш чогось іншого? — поцікавилася вона.

— А ти могла би проклясти вчителя і трьох його хлопців? Вони хотіли, щоб я побив сербську дівчинку.

Вона мовчала.

— І щоб тобі нічого більше не носив.

Вона подивилася на мене і мовила:

— Це зле, Якобе. Дуже зле. Сподіваюся, ти їх не послухаєш.

Вона на мить замислилась.

— Подивимося, що можна зробити.

Тоді відгорнула мені з лиця пасмо волосся.

— А тепер спитай-но щось інтеліґентне.

Вона, неписьменна Раміна, десь колись вчула оте слівце інтеліґентне і відтоді незмінно вживала його, відкриваючи наші посиденьки. Я знав, чого вона від мене сподівається і що це було єдиним порятунком з її обіймів.

— Як я насправді народився? — спитав я.

Вона втішено і з гучним «Ах!» відпустила мене.

— Чому ж ти відразу про це не спитав, хлопчику? Підійди до вікна і скажи мені, що ти бачиш.

Я зробив, як вона веліла.

— Взагалі нічого не бачу.

— Завжди щось бачиш, — відказала вона.

— Поле, багато ворон, більше нічого не діється.

Я вдавав дурника, бо вона любила це поступове наростання напруги.

— А може, там чогось бракує? — допитувалася вона.

Я трохи зволікав, поки вона не повторила питання.

— Людини, чи що? — відповів я.

— Чогось важливішого від людини, серце моє.

— Важливішого від людини? Може, дощу?

— Майже такого самого важливого, як дощ.

— Що б то могло бути? — спитав я, ніби не знаючи відповіді.

— Вітру бракує, ось чого. Анінайменшого вітерцю, вже кілька днів. Вітер збирається з силами для осінніх бур. Він потрощить усе, що стрінеться на шляху.

— То в такому вітрі чаїться чорт? — спитав я, хоч давним-давно знав відповідь.

— У кожному вітрі може чаїтися, не тільки в осінніх бурях. Чортів слід стерегтися в будь-яку пору. Але вітри теж корисні. Без них мертві душі навіть не можуть знятись на небо. Коли Бог хотів розсіяти людське насіння по цілій землі, йому помагав вітер, інакше люди росли б тільки в нас.

— А вітер був до Бога?

— Нічого не було до Бога, серце моє. Та щоразу, коли Він творив щось нове — тебе, мене, циганів, швабів…

Я перебив її:

— І булібашу?

— І його, грішника. Отож, за кожним разом Бог утомлювався крихітку більше, і сил у нього меншало. Тільки так я можу собі пояснити, чому він нині такий слабий.

— А що має вітер до мого народження?

— Потерпи, Якобе, не забігай наперед, кожна історія в слушний час. Звісно, вітер має щось до твого народження, бо ж бувають не тільки старі осінні вітри, але й юні весняні. Кажуть, часом вони примхливі й свавільні, ба навіть жорстокі. Вагітні бояться їх, бо вони крадуть плоди їхніх лон. І жінки залишаються з порожніми животами, так ніби ніколи й не було там дитини. Та іноді — дуже рідко, треба сказати, — вітер запліднює жінку. Чоловіче сім'я носиться голе й сліпе, аж поки вітер не скерує його в потрібний бік.

— Ти маєш на увазі сім'я мого батька?

— Та хто каже про твого батька? Такий злий чоловік не може бути твоїм батьком, Якобе. У тебе з ним зовсім немає нічого спільного. То було сім'я іншого, набагато ліпшого чоловіка. Вітер заніс його до твоєї матері, коли вона спала. То міг бути навіть китаєць.

— Невже я подібний до китайця?

Вона стенула плечима, так ніби моє питання було яке завгодно, тільки не інтеліґентне.

— Звідки ти все це знаєш? — випитував я.

— Нам, циганам, відомі речі, скриті для інших. І ми ніколи не записуємо наші історії, щоб краще зберегти їх у пам'яті.

В цьому місці Раміна завжди замовкала, закривала очі й зітхала так гучно, ніби то був її останній подих. Я дивився на її набряклі ноги, по яких лазила комашня. Мухи сідали на її непорушне обличчя, бігали по губах і щоках, але вона їх не відганяла. Сиділа, ніби втомлений зусиллям велетень.

Та щоразу, коли я вже думав, ніби вона заснула, і знов планував відхід, навіть уже вставав, чулося:

— Ти ще не поставив друге питання.

Я знову падав на тапчан.

— Але навіть якщо все так, як ти кажеш, то що це міняє в тому, що я народився на купі гною?

Тепер уже вона випрямлялася і обурено дивилася на мене.

— Якобе, ти навіть не смієш сумніватися в тому, як народився. Цю історію я залюбки розкажу тобі наступного тижня, коли ти вчасно принесеш їжу.

То був її трюк, як живити мою цікавість і змусити прийти знову. Бо в її ветхій халупі, де тишу пронизували лише стукіт молотка і точила її сина, мої відвідини були єдиним, чим можна було відмірювати проминання часу.

Свої оповідки — а для мене вони були не оповіді, а правдиві історії — вона щоразу оздоблювала на новий лад. Вона прекрасно знала, чим зацікавити мене — свою єдину публіку. Я охоче відгукувався, бо ж хто не повірив би ліпше їй, ніж тій смердючій чутці. Ще й по нині, перевіряючи інколи, чи не смерджу я своїм народженням, шепочу про себе: «Все таки Раміна казала правду».

І тоді знов бачу нас разом, як ми сидимо на тому пошарпаному тапчані. Її плоть розлазиться навсібіч, мухи повзають нею, магічно притягнуті таким колосом. Скрізь роїться комашня. В такі секунди я нічого не можу з собою вдіяти і відчуваю, що вона рідніша мені за батька й матір. І на коротку мить вигадана версія затьмарює іншу, правдоподібнішу.

Втім, ту першу версію можна було вважати такою ж невірогідною, як і Рамінину. Це враження підсилювалося ще й тим, що мама вперто відмовлялася висловлювати будь-яке своє ставлення до цього. Полишений сам на сам з двома однаково неймовірними версіями свого народження, я вирішив вважати правдивою ту, що почув із Раміниних уст.

***

Моє друге народження — за яке ручалася Раміна — сталося в нашому домі в Тімішоарі. Мама переїхала туди, щоб в останні місяці вагітності пожити вигідніше, а заодно втекти від батькової гнівливості. В іншому варіанті вона, навпаки, хотіла бути ближче до нього, бо він наглядав на пристані за відправкою нашої худоби і збіжжя до Австрії.

З Раміниної розповіді залишалося, однак, незрозумілим, чому в мами відбулися передчасні пологи, бо те, що я був недоношений, не викликало сумнівів навіть у неї. Раз вона впала на сходах в пивницю, коли ходила за салом. Іншим разом перейми почалися на вулиці, коли вона шукала батька, відомого своєю схильністю стрибати в гречку. А Тімішоара для такого, як він, була переповнена спокусами, вона це знала.

Там були дружини директорів, що по обіді попивали кавусю у Віденській каварні, а решту дня просто нудьгували. Духмяні мисткині, щойно з Парижу, жваво обговорювали переваги великого міста над провінцією. До того ж безліч гувернанток і простих няньок, переважно міцних селянських дівчат, що аж пашіли здоров'ям і за дрібку грошей та ліжко в кухні наймалися в заможні родини. Саме на таких, подейкували лихі язики, батько найбільше і знався.

Так чи інак, маму привели додому і вклали до ліжка, а коли хотіли послати за лікарем, вона завимагала Раміну. Нез'ясованим залишилося й те, чому вона так вчинила, адже лікарі в місті не були такими тупаками, як Непер. Коли підоспіла Раміна, у вітальні вже зібралося чимало люду: сусіди й торгові партнери чоловіка, який видавав себе за мого батька і хотів з ними випити за народження сина. Адже був певен, що то буде син. Він жартував: «Хлопець поспішає перебрати в мене справи». Або: «В такому темпі він збагатіє швидше від мене». Проте я аж ніяк не поспішав, навпаки, чомусь страшенно зволікав.

Раз по раз він припадав вухом до дверей, за якими перебували мама з Раміною, але довго — надто довго як на нього — звідти нічого не було чути. Вже поїхав останній трамвай, і деякі гості, трохи розчаровані, збиралися йти додому. Вони вже стояли в пальтах і капелюхах, але батько знов познімав їх і затяг гостей до вітальні.

Він робився все невдоволенішим і непривітнішим, збуджено походжав по кімнаті, тоді як одні гості нерішуче стояли, а інші знов посідали. Я вже завдавав йому поразки, бо ж не корився його волі. Він знов і знов підливав людям горілки, і невдовзі запанували загальні веселощі. Чоловіки попустили краватки, жінки порозпинали високі комірці блузок.

— Це може тривати ще години, — зауважив начальник порту, кругленький чоловічок, що постійно пітнів.

— Хлопець зараз з'явиться, на Обертина можна покластися, — відказав батько, знову приступив до дверей і розчахнув їх. — Ну, довго ще? — гукнув він Раміні.

— Ви першим про це довідаєтеся. А тепер вийдіть звідси! — приструнчила його Раміна.

Коли минуло півночі, і дехто вже спав, спершись головою на край столу, батько був змушений здатися і відпустити гостей.

Я не з'явився на світ ані того, ні наступного дня. Іноді Раміна казала, що минуло аж кілька тижнів, перш ніж я народився, та навіть я не вірив їй у всьому. Після того як і наступного дня поприходило чимало гостей і зазнало сповна нашої гостинності, їх кількість почала поступово маліти. Лише парох із сусідньої церкви Тисячоліття зазирав по кілька разів на день. Батько сповістив його, щоб той був напоготові охрестити мене, на випадок, якщо я проживу всього кілька годин.

Батько дедалі похмурнів, бігав по дому з буряковим лицем, а дідо пригадував, ніби чув його слова: «Цей хлопець виставляє мене на посміховище». І лиш по безлічі спроб Раміна раптом розчахнула двері до вітальні, де за картами сиділи батько, дід, парох та двоє-троє інших гостей, і крикнула:

— Сталося!

— Цього разу мене так легко не обдуриш, — пробурмотів батько і не зрушився з місця, зате дідо наважився зазирнути краєчком ока до спальні.

— Хлопчик народився! — скрикнув і він.

— А чому не чути вереску? Діти ж верещать, коли народяться, хіба ні? — спитав парох.

— Сподіваюся, він не мертвий, — мовив батько, відклав карти і неквапно підвівся. — Що ж, подивимось на це диво.

Батько й дід зайшли до спальні, всі решта з'юрмилися на порозі. Один став навшпиньки, другий сперся на плечі чоловіка попереду. Припущення, що я, можливо, мертвий і вони стануть свідками цієї драми, розбурхало їхню фантазію. Та я надурив їх усіх. Не просто тим, що був ще й який живий, а й тим, що незабаром ошелешив їх так, що вони пам'ятатимуть про це ще роками. Батько зупинився за Раміною, вона нахилилася над мамою і тримала мене на руках, так що він мене не бачив.

— В нього була пуповина на шиї, — сказала Раміна.

— Він помер? — спитав батько.

— Ні, з ним усе гаразд. У нього дві руки, дві ноги, та й між ногами все, що належиться. Просто мусить зміцніти.

— А рот у нього є? — спитав батько.

— Звісно, є, — відповіла мама.

— Ну, тоді я хочу нарешті почути, на що той рот здатний. Раміно, ану, вліпи йому!

— Та я вже давала йому ляпаса, пане добродію, але він не хоче плакати, — сказала вона.

— Так, а що ж він тоді робить? Повернись-но до мене.

Раміна послухалася і показала мене так, щоб усім було видно.

— Він усміхається, пане добродію, він увесь час мені усміхається.

Я роззирнувся і вперше побачив чоловіка, який не був моїм батьком, тоді діда і всіх решта, які зацікавлено мене обступили. Десь позаду почувся голос мами, що лежала на ковдрах і подушках, вона просила віддати їй сина. Те, що відбулося далі, якщо вірити Раміні, так схвилювало всіх присутніх, що вони переповідали про побачене по всьому місту, вже наступного дня про це писали всі тімішоарські газети, а за якийсь час повідомлення з'явилися у фахових лікарських часописах.

А саме: раптом я зареготав так гучно, що люди на кілька кроків відсахнулися. Жіночі спідниці затріпотіли, келишки у вітальні потріскали, навіть у найвіддаленіших околицях дільниці люди поспинялися, а всі пси як один зайшлися гавкотом, так ніби зачувши лихо. Я сміявся над своїм життям, скаже пізніше Раміна. Парох зблід, ніби самого дідька уздрів, перехрестився і поспішно відкланявся.

На те, що діялось потім, Раміна мала відразу кілька версій. Найулюбленішою була така: батько схопив мене і затряс, але я й далі сміявся.

— Ти глумишся з мене? Ніхто не сміє з мене глумитися, чуєш?! — буцімто закричав він. А тоді вхопив плащ, сів до авта і помчав у бік Грозенау.

— Ти був сильнішим за нього, Якобе. Не забувай, — твердила Раміна щоразу.

Лише неймовірним зусиллям їй і дідові вдалося втримати маму, аби вона не вскочила в бричку і не помчала навздогін за батьком, щоб його втихомирити. Втихомирювати — це стане найголовнішої маминою справою в наступні роки. Вона робила це майже з такою ж ревністю, як і молилася. Бо перше, що вона зробила, повернувшись через кілька днів до Грозенау, — у цьому всі сходилися — то впала перед розп'яттям, яке ще від прадідів висіло у спальні. Те саме, яке вона згодом, в часі боїв за місто, забере зі собою в криївку, бо коли мама вирушала в дорогу, розп'яття їхало з нею.

З розпростертими руками й ногами вона припадала вухом до підлоги, так ніби відповідь, якої сподівалася, мала надійти з надр земних, а не зверху. Іноді вона мурмотіла: «Отче Небесний, зроби так, щоб мій чоловік полюбив мене і прийняв свого сина». В кінці молитви вона знімала розп'яття зі стіни і цілувала.

Раміна поклала мене до колиски, яку змайстрував Катіцин батько, тесля. Колиска звисала зі стелі посеред кімнати. Раміна спеленала мене з голови до ніг, як невдовзі спеленає і власного сина. Пеленки вона обв'язала зверху мотузком, так що я втратив будь-яку змогу поворухнутися. Мов новонароджена мумія, більшість часу я проводив за тим, що витріщався у стелю і прислухався до тихих маминих причитань.

У той день, коли із запізненням почалася війна, перш ніж я вийшов з Раміниного дому, вона кілька разів так міцно притиснула мене до своїх колихких грудей, що мені аж дух перейняло.

— Чекаю тебе за тиждень, Якобе! — гукнула вона навздогін.

По подвір'ю скакало більше десятка курей без голів, їхні голови лежали коло босих Сарелових ніг, кров всякала в землю, достоту, як моя сеча. Сарело підняв, міцно тримаючи, останню курку, птаха безпомічно повисла, похитуючись у такт останнім митям свого життя. Стрімким і вправним рухом Сарело відтяв їй голову. Ніж залишив гладкий зріз на шиї курки, яка впала на землю і пустилася в свій моторошний танок. Дванадцять білих, безголових курей безладно носилися довкола Раміниної халупи, ніби востаннє опираючись смерті. А тоді одна за одною падали.

— Мої ножі гострі, хоч повітря ріж, — промурмотів Сарело.

Коли я вже зібрався піти, він крикнув мені, все ще зайнятий своїми ножами, навздогін:

— Не вір жодному слову моєї матері! Ти й справді народився на купі гною!

Коли я дістався до межі села, вже вечоріло і били дзвони. Війна почалася також для нас.

***

Своїм ім'ям я завдячую дідові. Він завжди казатиме, що то була помилка француза Тюттенуя, сільського писаря — написав, бач, моє ім'я через «с» замість «k». Втім, ходила й інша чутка.

Невдовзі після мого народження в село нібито приїхав якийсь чоловік на бричці і зупинився просто перед нашим подвір'ям. З усієї сили загупав до брами, дідо відкрив. Батько поїхав десь зі своїм управителем-румуном — оцінювати ділянку, на якій збирався поставити млин. До того ж він поскуповував у селян із сусідніх сіл — бо грозенаузці нічого йому не продавали — стільки землі, ніби боявся, що вона от-от скінчиться.

Дід поговорив із чужинцем, і те, що він почув, стривожило його так, що він запросив його в дім і покликав маму. Вона налила незнайомцеві склянку вина, і він став розповідати.

Одна газета написала про весілля Американки, що нарешті знайшла собі чоловіка, а також про пологи. «Happy End», стояло там великими літерами. Згадали у статті й батька, як називається і звідки він родом, та так докладно, що, прочитавши це, чужинець негайно вирушив до нас.

Це він справжній Якоб, а батько вкрав у нього ім'я — і не тільки. У нього в стайні — провадив чужинець — наймитував парубок, такий собі Франц. Від самого початку з ним не повелося: ані слова йому не скажи, відразу грозився, а коли не грозився, то так себе ставив, що його боялися. Він був дуже здібний, часами навіть милий, але це дуже різко могло змінитися.

Одного дня вони страшенно посварилися, бо Францові здалося, ніби йому замало заплатили. Це при тому, що все господарство давало так мало прибутку, що заплатити більше було годі. Прокинувшись наступного ранку, він побачив, що наймит стоїть в ногах коло ліжка і свердлить його поглядом. Він так злякався, що тут-таки звільнив парубка.

Спочатку здавалося, що Франц анітрохи цим не згіршився. Він навіть твердив, що це йому тільки на руку, бо незабаром, мовляв, він ожениться з багачкою. Наскільки чужинець знав, Франц начебто знайшов місце в крамниці тканин у якогось єврея. Відтоді Франца й слід простиг — аж поки чужинець кілька днів тому не прочитав цю газету.

— Так кожен може прийти, — втрутилася мама. — Але де певність, що це не Ви пройдисвіт і просто хочете грошей?

— Правду вона каже. Якоб прочитав газету і після цього захотів женитися. Ви прочитали газету і хочете готівки, — знайшовся дідо.

Він уже встав, щоб випровадити чи то справжнього, чи то вдаваного Якоба, коли той перейшов до захисту:

— Але, панове, що Ви таке кажете? Я тут постраждалий. Це мені спалили стайню і вкрали золотий батьків годинник.

Мама прожебоніла:

— Золотий годинник?

— Саме так. Спадок по батькові.

Мама пішла до спальні і повернулася з годинником, який дістала від чоловіка на шлюб.

— Цей?

Чужинець кивнув.

В ту мить у сіни зайшов батько, стягнув чоботи і гукнув:

— То буде розкішний млин, за останнім словом техніки. Матимемо монополію на цілу округу. Чия то бричка там стоїть?

Він увійшов і застиг у дверях. Мама, яка досі дивилася на свої руки, підвела на нього очі.

— У нас гості. Цей чоловік стверджує, що то він Якоб, а Ви — зовсім не Ви.

Щойно тепер чужинець підвівся і повернувся до дверей, так що батько зміг його розгледіти. Батькові руки стислися в кулаки і знову розпружилися. Його погляд мандрував від чужинця до годинника на столі й назад.

— Отож, ти мене знайшов. І чого ти хочеш? Грошей?

— Я просто хочу застерегти цих людей від тебе.

Батько ступив крок вперед, та одразу себе опанував. Його могутні руки обхопили спинку стільця, так ніби хотіли розмолоти дерево.

— Що він вам тут нарозповідав?

— Що ти ніякий не Якоб, а Франц, і спалив йому стайню. Що ти зовсім не збіднілий селянський син, а наймит. І що ти вкрав у нього годинник, — пояснив дід.

— А він сказав, що місяцями мені не платив, і що мені в люту студінь доводилося спати в стайні?

Батько щосекунди, то більше набирався певності, він увійшов у справжній раж, узяв годинник і підніс його чоловікові до лиця.

— Ти його хочеш? А не дістанеш. Я взяв його як відшкодування. До того ж тепер він належить моїй дружині, весільний подарунок.

Він схопив чоловіка за руку і притягнув до себе.

— А тепер послухай: все, що ти тут бачиш — моє. Щойно я підписав купчу на земельну ділянку, вдвічі більшу за все, що в тебе є. Тепер я маю все, що хотів: скотину, лани, міцне хазяйство. І якщо ти гадаєш, що зможеш просто так сюди увірватися і вклинитися між мною і моїм майном — тоді в тебе щось недобре з головою. Якщо схочеш поділитися своїми брехнями ще з кимсь — я повернуся в Бокшу і знайду тебе. А тепер геть звідси! Це мій дім, і це моя родина. Все, чого в тебе нема. Брате.

А коли чоловік і тоді не рушив з місця і лише нерішуче переминався з ноги на ногу, батько схопив його за комір.

— А стайня… — промимрив той.

— Ага, то ти грошей хочеш. Що ж, будуть тобі гроші.

Він звернувся до мами.

— Принесіть гроші зі шкатулки. Достатньо! — наказав він.

Мама спробувала щось заперечити, але батько гримнув на неї:

— Ви не чуєте, що я сказав?

Він говорив неголосно, дідові навіть доводилося вслухатися, щоб розчути. Зате слова його звучали так, що якось не хотілося йому перечити.

Він взяв від матері банкноти і запхав чужинцеві в кишеню пальта.

— Це більш, ніж по-королівському за ту розвалюху і пару злиденних шкап.

А тоді взяв його попід руку і вивів на вулицю. Там всадив до брички, ляснув коней батогом і повернувся в дім щойно після того, як бричка завернула на Головну вулицю.

— Що ж, з цим покінчено, — сказав він, знов у пречудовому настрої. — Що там у нас сьогодні на обід?

Він вдоволено потирав руки.

— Хто Ви насправді? — запитала його мама.

Він знов споважнів.

— Хіба я питав, хто Ви? Як в Америці заробляли свої гроші? Цілий світ говорить, що лежачи на спині.

— Але гроші мої Вам до вподоби. Їх Ви видаєте пригоршнями.

— Не для себе, для Обертинів. Виглядає на те, що я взяв собі за жінку хвойду. Та чи я Вам цим дорікаю? Я нічого не питаю, бо знав, на що йду. І Ви знали. Коли берете чоловіка з вулиці, пускаєте його до ліжка, а тоді одружуєтеся з ним, то знаєте, що робите. Звісно, Вам би більше подобалось, якби я був, хай служкою, та все ж зі збіднілих селян, а не безродним наймитом при стайні. Та Ваше бажання мати сім'ю і нащадка було більшим за Вашу обережність. От і добре, для мене добре. Я з тих, які хочуть, щоб їм велося добре. І я все зроблю для цього. Можете бути певні.

— Я хочу, щоб ти покинув мій дім. Візьми що хочеш, і забирайся, — проказав дідо.

— Твій дім, діду? Він уже давно мій. Знаєш, що скажуть, коли я піду? Що твоя донька навіть не вміє прив'язати до себе чоловіка. Жінка з дитиною без чоловіка. Це може бути тільки курва. Та з вами навіть вітатися перестануть. А з двором що буде? За кілька років ти вмреш, і все піде прахом. Я знаю, ти мене від початку незлюбив, хоч як я старався. Я придбав тобі нових коней і відбудував двір після пожежі. Але я не такий родовитий, як Обертини. Я не заснував села і не був суддею, як ваш Фредерик. Не пощастило тобі, старче, доведеться зі мною вживатися.

Дідо вибіг і повернувся з коротким гарапником. Він заніс руку, але батько схопив його за зап'ястя і силою пригнув.

— А тепер-от і я вважаю, що ми не можемо жити під одним дахом. Але не я піду, а ти. Від сьогодні ти спиш у челядні, діду. Але їсти можеш і далі з нами.

Дід ошелешено подивився на маму.

Батько теж повернувся до неї, не відпускаючи діда.

— Ви згідні з цим, Ельзо? Бо якщо ні, я піду собі, а Ви можете залишатися зі своїм виродком. Вас засміють. Скажуть, що я пішов, бо Ви знову взялися за старе. Вас і близько до села не підпустять. Вас уникатимуть ще більше, ніж дотепер. Ви цього хочете? — спитав батько з притиском.

Мати опустила очі.

— Хочете? — ревнув він.

— Ні, — відказала вона ледь чутно.

— Голосніше, щоб і дід як слід розчув.

Цього разу вона подивилася дідові просто в очі і, голосно й виразно повторивши свою відповідь, підняла плечі й брови і ступила крок до нього. Вона розвела руки, так ніби хотіла його обійняти або за нього вчепитися.

— Ось і з'ясували, — вдоволено сказав батько. — А тепер нумо до столу.

Проте дідо відімстив батькові в єдиний спосіб, який йому ще залишався. Мама вирішила, що за традицією мене теж назвуть Якобом. Вона стояла на цьому, бо первісток завжди називається, як батько. Тут вона вже не дала себе залякати, хоча батькові цього імені хотілось якраз найменше. Знову зблиснула її колишня снага — в Обертинів все буде, як у людей. Первісток перебирає ім'я і господарство.

Та коли дідо пішов до француза Тюттенуя, щоб внести це ім'я до метрики, той записав його на французький манір, через «с». Помітивши свою помилку, він спитав діда, чи виправити «с» на «k».

Дідо трохи поміркував, а тоді сказав:

— Звісно, ні. Наш хлопчик має називатися Якоб, але він буде Якоб через «с».

Писар вклав формуляр до конверта, заклеїв і за якийсь час передав листоноші, аби той завіз документ до установи в Тімішоарі. Усміхнений, дід повернувся додому, чи то пак того, що від нього залишилося. То була його солодка, немічна помста батькові.

***

Вже понад годину сидів я у своєму перевіреному сховку під мармуровою плитою гробівця Дамасів. Щоразу, коли я, наслухаючи, ледь відхиляв плиту в надії, що небезпека минула, щось цю надію розбивало. Я чув рушничні постріли, десь ревли двигуни, кричали люди, хтось щось гукав російською. Тоді чекання починалося спочатку.

Я щільніше закутався в куртку і насунув на лице дідового картуза. Закляклими пальцями запалив останню свічку, але вона майже не давала тепла. Я з'їв усе, що дала мені мама.

Довкола лежали мерці. Щоб трохи відволіктися, я намагався пригадати їхні історії. Тут були давні мерці, які вмерли ще за часів Фредерика Обертина: від холери, з голоду, загинули в повенях. Німецькі і французькі лотаринжці, ельзасці, люксембуржці, пфальці, баденці, пізніше теж румуни й угорці. Цілковито кинуті на поталу примхам природи, без жодної підтримки провінційного уряду в Тімішоарі, вони гинули десятками.

Були також мерці середньої давнини, яким просто не поталанило, як-от Штоффлевій жінці, яку 1890 року переїхав віз. Це ж треба було так постаратися, в часи, коли по Головній вулиці проїздило всього кілька возів на годину. Були й такі, що опинились тут проїздом і вмерли в дорозі.

Силач Фішер, розповідав дідо, одного дня з'явився на краю села, не маючи при собі нічого, крім кількох товстелезних залізних ланцюгів, які волочив за собою в маленькому візку. Поки він йшов селом, мешканці вибігали на дорогу подивитися на цю дивовижу, бо він був голий. Деякі казали, повністю голий, але правдоподібніше, що таки лише до пояса. Найкраща реклама для того, що він збирався зробити.

Перед Зепплевою корчмою — а вони всі називалися Зепплями, наші корчмарі, бо всі були первістками — він зупинився. Видобув з кишень штанів пригорщу монет і кинув у заїзд. Спершу було тихо, потім почулося, як кілька пияків сваряться за монети. Один за одним вони виходили надвір, аби на власні очі побачити джерело свого щастя. Фішер пообіцяв більше, якщо вони підуть з дому в дім і оголосять, що він, силач Фішер, завтра перед усім селом доведе, на що здатна людина. Та хай кожен прихопить з собою по кілька монет — його мистецтво не безкоштовне.

А тоді взявся шукати когось, хто позичив би йому шістьох коней, і натрапив на діда, якому тоді виповнилося ледве двадцять. Коли наступного дня вони з дідом зустрілися, зібралося вже чимало народу. Прибули також люди з поближніх сіл, бо чутка, що в Грозенау буде діятися якась небувалиця, миттю розлетілась околицею.

Вони поприходили пішки, поприїздили возами й верхи і утворили за селом велике коло. Коли з'явилися Фішер з дідом і заходилися причіпляти ланцюги до коней — по одному на коня — вони витягали шиї, аби краще бачити. Коли Фішер заговорив, усі стихли.

— Я — силач Фішер. Раніше я виступав у цирку, а тепер-от на вільних хлібах. Господь обдарував мене нелюдською силою. Я пхаю паротяги і піднімаю вози з десятьма млиновими жорнами. Сьогодні перед вами я силою самих м'язів стримаю цих коней. Та навіть силачі мусять щось їсти. Тож будьте такі люб'язні, вкиньте кілька монет до цього глечика, буду вам незмірно вдячний.

Він поставив глечик в траву, глядачі підходили і вкидали монети. Тоді дід поміг йому прикуватися ланцюгами. Найдовшого з них Фішер обмотав собі навколо шиї, по три коротші прикріпив до рук.

— Якщо мені забракне сили, коні зламають мені шию.

Що коні й зробили.

І за ним бив великий дзвін. На його похороні попередник пароха Шульца так смикав за линву дзвона, що його аж підносило на повітря. Лунав прекрасний, чистий звук, так ніби у бронзовому литві не було ні тріщин, ні нерівностей. Парох любив витати у цьому звучанні, що наповнювало простір. Ще багато років він лякав людей, бо бив у дзвін тільки для того, аби його послухати.

Механічно й звично я перебирав увесь перелік наших мерців, як їх найкращий знавець. Щоразу, коли батько вдома витягав пасок, вони терпляче мене приймали. А тепер їм доводилося проявляти усе своє терпіння, бо ж росіяни втрутилися не тільки в життя живих, але й мертвих.

Я думав і про нових покійників, тих, що померли від часу мого народження. Як-от про Ернста Ренара, першого батькового управителя, що захворів на сказ і довго мучився, а Неперові ліки ніяк йому не помогли. Або директора парового млина Людвиґа, якого батько витіснив з промислу, і він застрелився 1 лютого 1934 року.

Та найдовше я зупинився на одному імені: Катіца. Найостанніша, найновіша небіжчиця на нашому цвинтарі. Коли я побачив її знову після тієї прикрої, першої зустрічі на полі?

Незабаром після вибуху війни скликали збори чоловіків. Оповісник з барабаном поволі крокував селом, зупиняючись щокількасот метрів, і проголошував:

— Слухайте, слухайте! Вибухла війна. У нас ще нічого не діється, але все може скоро змінитися. Завтра після польових робіт війт скликає на збори всіх швабських чоловіків. Присутність обов'язкова. Не з'явитися можуть тільки хворі, або в кого телиться корова.

Наступного дня батько й дідо зодяглися у святкове, бо немислимо було прийти по-іншому. Мама наваксувала їм чоботи, випрала і накрохмалила сорочки. Почистила щіткою пальта, а тоді запрягла найрозкішніших коней. Коли вони поїхали, вона обернулася до мене, провела рукою мені по голові і сказала:

— Про Раміну пам'ятаєш? Швиденько збирайся, вона напевно вже чекає. І курку не забудь.

— Мамо, а чому ми годуємо Раміну?

— Хочеш, щоб ми перестали? — відповіла вона питанням на питання.

— Навпаки! Хай завжди буде так. Хочу щоп'ятниці носити Раміні курку, аж до старості.

Мама пішла до кухні наповнити міх, я за нею.

— Ну, що тобі ще?

— Як я насправді народився?

Вона нічого не відповіла, виставила міх за двері і взялася запікати овочі. На якийсь час вона забула про мене, а коли знов підняла голову і побачила мене, спитала:

— Що з тобою сьогодні таке?

А тоді знову взялася до роботи.

— Чи батько справді мій батько?

Вона навіть не подивилася на мене, не перервала роботу, просто стала робити її з більшим притиском. Поза тим нічого в ній не виказувало, що я захопив її зненацька. Тим самим тоном, може, ледь згніченішим, ніж звичайно, відповіла:

— Він твій батько так само, як і мій чоловік.

— А це можна змінити?

Відповіді на це не було.

Перед Громадським домом, де брички, вози і коні заторували вулицю, я зняв свою ношу і присів біля вікна відпочити. Курка намагалася втекти, як і всі попередні, але я поклав ногу на мішок, і він ворушився, так ніби там товкся якийсь дух. Мені добре було чутно мішанину голосів у Громадському домі, деякі я навіть впізнав. Голос торговця кіньми Матерні, бородатого, хитрого чолов'яги, найбагатшого в селі після нас. Ось Зеппль, корчмар, що у сьомому поколінні тримає шинок і називається так само, як і всі шестеро його попередників. Ось француз Діманш, наш війт, чиї предки прийшли з Мецу. Звісно, батьків і дідів голоси.

Війтові довелося кілька разів закликати до спокою, поки галас поступово стих, рипнули останні стільці, і нарешті запанувала пильна увага. Тоді він прокашлявся і виголосив таку промову:

— Браття, як ви знаєте, йде війна. Польща так довго провокувала Німеччину, аж поки не лишилося іншого вибору, як захищатися. Що це означає для нас, ще невідомо. Ми живемо тут ось уже 170 років, без нас цей край не був би таким, як він є. Ми застали тут болота й мочари, непривітну, безлюдну землю. Дрібці румунів, які жили тут до нас, ніколи б не вдалося те, що вдалося нам. За короткий час ми стали однією з найбагатших провінцій монархії. І досягли цього не румуни чи угорці — а ми, шваби. Якби вони й далі справували, тут би досі нічого не було, окрім купки зачуханих овець серед колючих чагарів. В цю знаменну годину мусимо триматися разом і пам'ятати про нашу вітчизну і наше коріння. Пропоную створити Німецьку Народну групу Грозенау, Жіночий Союз, Спілку Німецьких Дівчат і Молодіжну Спілку. Молодіжна Спілка повинна продовжити і пришвидшити військовий вишкіл молодих чоловіків під керівництвом пана Кірша. Для того, щоб якомога швидше піти на фронт і воювати за нашу справу.

Залою прокотився згідливий гомін, а тоді я почув, як хтось відсунув стілець і взяв слово.

— Дозвольте, але хто тут узагалі шваби? Лише декілька з нас. Мої предки, як і предки багатьох з-поміж вас, прийшли з Лотаринґії, декотрі з Ельзасу, Люксембургу, з Баварії. Нас назвали швабами просто тому, що Фредерик Обертин і всі решта сіли на кораблі в Ульмі і доплили на них сюди. Мій батько завжди казав, що дерев'яні крокви в нашому домі зроблені з одного з таких кораблів. Але чи досить цього, щоб називатися швабами? Не знаю: за сто сімдесят років наша кров тут так перемішалася, що вже не розбереш, хто тут німець, а хто ні.

І знову гомін у залі, тепер вже несхвальний.

— Неправда! — вигукнув хтось. — Мої перші предки були французи, але далі всі вже німці. Байдуже, чи шваби чи не шваби — вони були німці. І мені цього вистачає.

Зала відповіла згодою.

— А чи Фредерик Обертин взагалі був німець? — спитав хтось інший.

— Певна річ! — почув я дідів голос. — А хто ж іще?

— Як писалося його ім'я? — допитувався хтось.

— Звучить як французьке Обертін, писане через «Аи», тоді це французьке ім'я. А Фредерик? В кінці «с» чи «k»?

Тепер я почув, як хтось встав і пішов приміщенням, тоді зарипіла шафа, звідти щось дістали і з глухим гуком кинули на стіл.

— Ось сільська хроніка, — почув я голос француза Діманша, а тоді шелест сторінок. — Вона починається травнем 1772 року. Фредерикове ім'я мусить бути десь на самому початку. Ось, відразу на першій сторінці:

«От і минув місяць, відколи наш перший суддя, Фредерик Обертин, який привів нас у Банат, у сильну зливу перед зібраними тут достойниками та інженерами з Тімішоари і в присутності його світлості барона Алвінці, гукнув усім нам, що зібралися на межі села, чекаючи знаку займати доми: Ласкаво просимо до Грозенау! Працюйте тяжко і множтеся — і тоді в нас тут буде майбутнє!»

— Та не читай нам усю книгу. Як пишеться прізвище? — спитав дідо.

— Обертин через «О».

— Отож, — сказав дід. — А ім'я?

— Остання літера «k», а не «с».

Війт гримнув кулаком по столу, знадобився весь його авторитет, аби закликати до спокою.

— Браття, ми ведемо справи з угорцями, болгарами і румунами. Навіть з євреями. Донедавна цигани латали наші казани, і ми даємо гострити наші ножі цьому циганчуку Сарело. Навіть один серб живе тут, і багато з вас носить вбрання, пошите його жінкою. Але це нічого не міняє в тому, що ми, хоч і були колись лотаринжцями, ельзасцями, французами та німцями, потім усі стали швабами. Вношу на голосування мої пропозиції. А також, щоб наступного травня влаштувати посвяту прапора.

Тут втрутився парох Шульц:

— Я всіх вас знаю. Багатьох хрестив, багатьом давав перше причастя і шлюб. Так само ваших дітей, яким, можливо, незабаром доведеться йти воювати за нашу справу. Тому мені, як нікому іншому, нелегко сказати, що я як слуга Божий вважаю цю війну необхідною. Маємо найкращого вождя всіх часів, і тому з Божою поміччю він незабаром виграє цю війну на нашу користь. Гайль Гітлер!

Засовалося багато стільців, і спершу кількоро, а тоді все більше чоловіків привітали Гітлера.

Посеред цього гамору я виразно розчув батьків голос:

— А ви добре подумали, що це означатиме, коли війна дійде до нас? Легко бажати собі війни, коли вона десь у Польщі. Та хто подбає про землю тут, коли всі наші сини підуть? Я вас не розумію, можливо, тому що я ніколи не був одним із вас. Але знаю: моя земля мені важливіша, ніж ваша війна. Я рільник, не солдат, тому хай найкращий вождь поцілує мене в…

Далі я вже не зважав на батькові слова, бо вулицею йшла сербка Катіца, боса як і я, із заплетеним в кіски волоссям. Вона зловила курку, що тим часом втекла, і тепер несла її мені. Без жодного слова видобула з кишені нитку, прив'язала один кінець курці до шиї, а другий мені до ноги.

— Отак, тепер курка нікуди від тебе не втече, — сказала вона румунською.

Я приклав вказівний палець до уст, так що вона замовкла і насупилася ще більше.

— Чоловіки говорять про війну, — прошепотів я.

— Батько теж постійно про неї говорить. Каже, що для сербів усе зле закінчиться, — відказала вона.

— Це ти сербська Катіца? — спитав я, ніби не знав.

— Я відносила сукню замовниці додому. А ти Якоб? — спитала вона.

— Якоб Обертин.

Курка спокійно порпалася на другому кінці нитки, я помаленьку зігнув ногу і обережно притяг її до себе, зняв нитку, взяв курку під пахву і встав.

— Куди ти носиш своїх курей?

— До Раміни. Вона дістає їх за мої народження.

Катіца засміялася.

— І скільки ж у тебе тих народжень було?

— Два. Підеш зі мною?

Я запхав курку в мішок, закинув його собі на плечі, і ми разом рушили до Циганського пагорба. Цього разу мені вдалося майже все, я перестрибнув через рів і сам витяг мішок нагору. Спітнілий і захеканий, я стояв на пагорбі.

— Що з тобою? — спитала вона.

— У мене слабка конституція.

— Що таке конституція?

— Так кажуть лікарі з Тімішоари і Непер. Це означає, що хтось радше хворий, ніж здоровий.

Вона стенула плечима, і ми увійшли до темного, задушливого Раміниного царства.

***

Руки у пана Кірша були великі, як ведмежі лаписька. Подейкували, що він був боксером, до того ж не найбезталаннішим, але астма перекреслила його плани. Щокілька слів він затинався і хапав ротом повітря. Здавалося, слова утворюють в його роті загату, перш ніж поодинці вискочити крізь вузький отвір. Тому кожен його монолог про нашу перевагу й переваги німецької армії перетворювався на своєрідний біг з перешкодами.

Конституція вчителя Кірша постійно нагадувала мені власну. Мені не було ще й п'яти, коли мама знайшла мене в ліжку, як я хапав ротом повітря. Батько привіз Непера, але тому дуже швидко довелося визнати поразку.

— Якщо не закличемо лікаря з Тімішоари, він помре, — сказав дід.

— Доки лікар доїде, він вже помре, — зауважив Непер.

У мене була гарячка, що стрімко зростала, вони накладали мені холодні компреси на розпашіле тіло і змочували потріскані губи. Я кашляв, кричав від болю і важко дихав.

— Покликати пароха? — спитав дідо.

— Раміну і пароха, — вирішила мама.

Першим прибув парох Шульц. Він сів на край ліжка, взяв мою спітнілу руку і почав молитися. Тоді приготував усе для соборування. Наоливив мені очі, вуха й ніс, чоло й руки.

— Цим святим миропомазанням хай поможе тобі Господь, хай спирає він тебе силою Святого Духа. Хай порятує тебе Господь, своєю милістю поставить тебе на ноги.

— А сповідь? — спитала мама.

— Що ж цей хлопчик встиг нагрішити? — відказав парох.

— Коли Господь кличе його до себе, то вже знає, чому, — сказав дід.

Однак Господь мав щодо мене інші плани.

Раміна, якій таки вдалося пропхатися у двері, зійшла зі свого пагорба. Вона спиралася на Сарело, який загодя перекинув через рів дві дошки. Дошки загрозливо увігнулися під її вагою. Поки вона йшла по селу, на неї зачудовано витріщалися, дехто-бо вважав, що вона вже давно померла. Нарешті, геть спітніла й засапана, як віл, вона дійшла до наших дверей. За допомогою сина їй навіть вдалося переступити поріг.

— Панотче, заки дійде черга Господа, пустіть ще Раміну поглянути, — сказала вона румунською.

— Для чого ви привели цю циганку? Негоже добрим християнам вірити в забобони, — застеріг парох.

— Навіть якщо хлопець одужає, він так і залишиться слабаком, — сказав батько.

— Як-не-як, він Ваш син, — мовила мама.

— От у цьому я якраз не впевнений, з Вашим-то колишнім життям. Така слабота не може бути моєю дитиною.

Раміна поставила на стіл три невеличкі клуночки. В першому був часник. Вона перерізала голівку навпіл, одну половину вклала мені між губи, іншою заходилася натирати тулуб, який перед тим звільнила від одягу. В другому клуночку було засушене листя і корінці якоїсь рослини, про чарівні властивості котрої я довідався значно пізніше. Вона насипала трошки тієї суміші на тарілочку, поклала її мені на груди і підпалила зілля. Вже незабаром мене огорнув смердючий дим, що ліз мені в рот і в очі, так що я зайшовся тяжким кашлем.

— Вона ще його вб'є, — прошепотів Непер.

— Якщо в хлопцеві сидить злий дух, тепер він з нього вийде, — проголосила Раміна.

Та на цьому вона не зупинилася. З третього клуночка видобула ще якісь трави, поклала їх на середину кімнати і теж підпалила. Попросила в мами мітлу і, поки всі кашляли й терли очі, вимела нею всю підлогу аж до найдальшого закутка.

— Вимітаю ненависть з цього дому. Вимітаю заздрість і жадобу. Вимітаю духа, що мучить Якоба.

А тоді змела сміття на газету і спалила все те на подвір'ї. Зайве й згадувати, що я одужав. Але то було вже давно.

Одного дня вчитель Кірш приніс до класу обрамлений портрет Гітлера, забив цвях у стіну і повісив його. Він ніжно погладив портрет, навіть не вірилося, що його велетенські лапища на таке здатні.

— Це Гітлер, — сказав він, оглянув свою роботу і, ще не цілком вдоволений результатом, знову кілька разів щось там поправив, поки портрет не повис прямо.

— Не смійте його чіпати, а то матимете справу зі мною. Затямили?

— Так точно, пане вчителю, — відповіли ми.

— Ви ще молодняк, все найкраще у вас попереду.

Він замовк, і позаяк ми знали, що тепер наша черга питати, хтось поставив незмінне питання:

— Пане вчителю, а коли Ви вперше побачили німецьких солдатів?

— То було 1935 року, в мене був бій у Берліні. В першому ряду сиділо кілька есесівців. Знаєте, що викарбувано на пряжках СС?

Звісно, ми давно знали. Але відповіли «ні».

— «Моя честь — це вірність», ось що. Запам'ятайте. А на пряжці вермахту — «З нами Бог».

Він захарчав, відчинив вікно і глибоко й голосно задихав.

— Якби не ця астма, я був би тепер в Польщі. Або став би успішним боксером. У мене були для цього всі задатки. Я ось-ось мав стати найкращим у своїй ваговій категорії. А замість цього опинився тут і змушений вчити письма купку сільських бевзів.

Він знову важко задихав і кинувся до вікна. Доторкнувся пальцем до кінчика носа, так ніби хотів пересвідчитися, чи цей орган, який так його мучив і псував йому радість життя, ще на місці.

— А що найкраще чекає нас попереду, пане вчителю? — спитав хтось.

Вчитель не поспішав із відповіддю, він зачинив вікно, підійшов до завіси, що розділяла класну кімнату, і розчахнув її. Вчителька, що викладала за нею Катіці та ще кільком дітлахам по-румунськи, замовкла. В них на стіні висів не Гітлер, а румунський король.

— Коли все стане німецьким, отакого-от вже не буде. Найкраще, питаєш? Що за кілька років і ви одягнете однострої і підете на війну за нашу справу. Можливо, вже не на цю війну, а на якусь іншу. Війна завжди знайдеться, причин ніколи не бракує.

Увечері батько збирав у світлиці радіо марки «Зроби сам». Спаюючи два дроти, він мугикав під ніс пісеньку:

Чого ж тебе, друже, так люблять жінки!

Жінки і дівчата — мені невтямки!

Далеко не красень — зате чарівливець,

Не розумаха, не благочестивець,

І не герой — а просто чоловік.

Та його покохаєш — дасть щастя повік.

— Для чогось же мусять придатися два роки школи електротехніки, — любив він казати, коли мама нарікала, що до нього знову годинами не підступитися.

Він покликав мене, запалив самокрутку і відхилився на спинку стільця, обійняв мене однією рукою.

— Коли в нас буде власне радіо, нам вже не треба буде слухати в пароха ту солдатську станцію з Белграду. Наш приймач ловитиме краще, ніж його бляупункт. Як думаєш, що ми будемо тоді слухати? — спитав він.

— Не знаю. Може, Америку?

Він засміявся і підморгнув мені:

— Ясна річ, Америку. Але тільки в добру погоду. А тим часом постав якусь з маминих платівок, от нам вже й буде американська музика.

Грамофон стояв у кутку на маленькому столику, платівки мама тримала в шафці. Щоразу, коли вона витягала одну з них і ставила, її погляд звертався досередини, на стежки, нам недоступні.

Мама відкрила шафку і дозволила мені вибрати музику. Батько підійшов до неї ззаду і схопив за стегна. Він дуже рідко коли робив таке, тому і мама, і я злякалися. Врешті він згорнув її в обійми, а вона робила малопереконливі спроби вивільнитися. В неї не залишалося іншого вибору, як скоритися йому, і вони якийсь час кружляли світлицею, платівка раз по раз заїдала, і я був змушений поправляти голку.

Батько сміявся, на ньому були лише штани і чоботи, він обріс легким жирком, але все ще був вельми показним чоловіком. Коли він крутив мамою, її спідниця вихором здіймалася вгору.

— А в Америці Ви теж так танцювали? — спитав він. — Скажіть же нарешті, чим Ви там займалися. В того містера Маккейна.

— Тільки коли Ви нам скажете, хто Ви насправді, — відказала вона.

Вона спробувала випручатися, вперлася руками йому в груди, але його обійми були сильніші. А тоді він несподівано її відпустив, і вона мало не втратила рівновагу.

— А містер Маккейн теж мусив звертатись до Вас на «Ви»?

Вона простягла руки до мене, запрошуючи потанцювати, але батько знову схопив її. Танець перетворювався на німу боротьбу. Пісня давно вже тупцювала на місці, а я не знав, що робити.

Я бачив, що мама, важко дихаючи, намагається вивільнитися, а його руки тримають її, мов лещата. Кілька разів я вже збирався втекти, та щоб якось їй допомогти, підійшов до них і крикнув:

— У мене є питання!

Трохи потривало, перш ніж він звернув на мене увагу, відпустив маму і обернувся до мене.

— Я слухаю.

Я не встиг придумати, що запитати, а тому нерішуче переминався з ноги на ногу і міркував, що краще — одразу втекти чи признатися, що я даремно його потурбував.

І тут у мене з'явилася рятівна думка:

— Я хотів запитати, що це таке — наша справа? Вчитель весь час про неї говорить.

Батько підтягнув штани, погляд його спохмурнів.

— А що він ще каже?

Він підійшов ближче.

— Що незабаром все буде німецьке, і всі ми будемо ходити в одностроях. А потім усі підемо на війну.

Тепер він був майже на відстані витягнутої руки, і мені ставало все тривожніше.

— А ти хочеш стати солдатом?

— Не тільки я, усі в класі хочуть.

Удар спіткав мене зненацька, так що я впав на підлогу. Він стягнув один чобіт і втулив його мені в лице.

— Хочеш взутися в солдатські кирзаки? Тоді знай, як то під ними лежати. Бо так буде з тобою, ти не виживеш і дня.

Мама зникла в іншій кімнаті і кинулась перед розп'яття.

— Мамо! — покликав я.

— Можеш кликати, скільки влізе. Вона не допоможе.

— Боляче!

— От і добре. Збираєшся стати солдатом, а не можеш і найлегшого болю витерпіти?

— Ти мені не батько, ти — ніхто! — закричав я.

А тоді спробував утекти під стіл, де краще було ухилятися від його ударів. Звідти до дверей було всього кілька кроків, і якби я виявився достатньо прудким, то мав би навіть час схопити черевики, щоб взути їх надворі і чкурнути на цвинтар.

Але він відкинув чобіт, в останню мить перейняв мене і взявся гамселити рукою. Я намагався прикрити голову, але він неодмінно знаходив незахищену прогалину. Він змусив мене встати і зняв пасок. Удари падали так розмірено, ніби їхній ритм визначав якийсь прихований механізм. На звук то було не інакше, як коли румунки на річці ляскають мокрою білизною об камінь.

Я давно вже перестав захищатися. Мої руки безживно повисли, я дивився крізь нього, і це роз'юшувало його ще більше. В кутку між комодом і столом, що слугував батькові до майстерки, я побачив крихітну людинку, щойно народжену, яка, немовби несена незримими руками, линула в повітрі й безгучно сміялася. Бий собі, бий, бо мене все одно тут нема, думав я. Це, мабуть, хтось інший, хто випадково має таке саме ім'я.

Я чув, як він сказав, що не на те мене годує, щоб я здох десь на фронті, а для того, щоб колись перебрав його землі. Втомившись, він відкинув пасок і сів.

— Все ще хочеш стати солдатом? — спитав він.

— Ні, — випалив я без зволікань.

— А ким же тоді?

— Хочу бути, як ти.

— Це вже звучить краще, хоча мені й не дуже віриться, що тобі вдасться. Надто вже ти смердиш своїм народженням. А тепер можеш йти.

Діставши дозвіл, я повернувся і хотів якомога швидше забратися. Я вже стояв на рятівному порозі, але він покликав мене назад.

— Ти щось забув, — сказав він спокійно й невимушено, так ніби взагалі нічого не сталося.

— На добраніч, батьку.

— Добраніч.

Наступного дня вчитель Кірш саме завів одну зі своїх промов, коли через вікно класу я побачив на вулиці батька. Він розчахнув маленьку штахетну хвіртку і рішучим кроком увійшов на шкільне подвір'я. Вхідні двері відкрилися, але не закрилися, його кроки залунали в коридорі, на мить завмерли перед класом, а тоді відчинилися двері, і він увійшов. Навіть не глянувши на мене — а я вже був подумав, що він прийшов по мене — він рушив просто на вчителя, аж той відсахнувся. Із-за завіси показалися зацікавлені личка румунських учнів — серед них і Катіци — та їхньої вчительки.

— Пане вчителю, у вас немає дітей, правда?

Учитель обвів нас широким жестом.

— Ось мої діти, — промовив він урочисто.

— Неправда, пане вчителю. Це діти селян, порядних людей. Більшості й на думку не спало б зодягти їх в однострої.

— Це ми ще побачимо.

Батько приступив до нього впритул.

— Здається, ми не порозумілися, пане вчителю. Бачите он того йолопа.

Він показав на мене.

— Так-от: він належить мені. Можливо, з нього й не вийде рільник, надто він кволий для такого. По правді, то він для всього закволий. А якби пішов у солдати, вкляк би одразу. Але він єдиний, хто в мене є. Доки не з'явиться чогось ліпшого. І якщо Ви станете між нами, я вже подбаю, щоб і друга Ваша кар'єра швидко скінчилася. Начальнику відділу освіти в Тімішоарі я двічі на рік доправляю додому свиню.

Вчитель пролопотів:

— Але ж, пане Обертин!

Батько, здавалось, втратив до нього цікавість і збирався вже піти, коли раптом на порозі знову спинився і повернувся до нас.

— Я довідувався, пане вчителю. Кажуть, Ви з дня на день обірвали кар'єру боксера. Чого б то?

— Через астму.

— Це якось пов'язано з поганим диханням, чи не так? Однак я чув щось інше. Кажуть, Ви наклали повні штани. Раптом стали боятися виходити на ринг. Чшш, нікому анічичирк! Ви проповідуєте цим дітям солдатське життя, а самі боїтеся дістати пару стусанів. Що ви на це скажете, діти? Можна таке погодити — боягуз і заразом солдат?

Ми не наважувалися навіть дихнути. І щойно коли він перепитав, всі хором відповіли:

— Нііі! — поглядами стежачи за вчителем. Той вчепився в край столу, підборіддя в нього тремтіло.

— А тобі, — уп'явся в мене поглядом батько, — я руки-ноги переламаю, ще раз мені такої заспіваєш.

Оскільки вчитель не зважав на нас, ми, діти, нерішуче затягнули пісню, яку завжди співали на кінець занять:

Коли минає день шкільний, додому діти йдуть.

Матусі нас вітають, вечерю накривають.

О, як радіють діти, коли додому йдуть.

Потім діти даремно чекали від учителя хоч якогось знаку, а оскільки знак так і не надійшов, всі крадькома вислизнули з класу.

Ув'язнений між страхом перед батьком і захватом від того, що він самими лише словами вивів з рівноваги найсильнішого з-поміж знайомих мені людей, я залишився сидіти на місці. Частина мене линула до нього, і навіть сьогодні, через стільки років, я нічого не можу вдіяти із цим почуттям.

Мені здавалося, для батька немає майже нічого неможливого, і я вірив, що він навіть здатен відвернути війну від нашого маленького, відокремленого світу. І водночас, ховаючись від нього, я не раз ночував на цвинтарі і перевіряв, чи не пахну таки своїм народженням.

Тут я зауважив, що вчитель і Катіца досі у приміщенні. Вчитель дивився через вікно, він ніби враз постарівся і зсохся. Дівчина трималася здаля, здавалося, вона хоче зі мною поговорити, але не наважується. Вона не зрозуміла ані слова з того, що було щойно сказано, — і все ж по-своєму це відчувала. В мені наростало нездоланне бажання кого-небудь вбити, але бракувало останньої краплини, поштовху, щоб усе зрушилося.

Вчитель глибоко вдихав і видихав, при кожному вдиху його грудна клітка розширювалася, і сорочка напиналася так, що мало не відлітали ґудзики. Він обернувся і загубленим поглядом роззирнувся по кімнаті, та коли побачив мене, лице його спотворилося і перетворилося на суцільну гримасу ненависті.

— Пішов звідси, виродку!

Тоді я нарешті побіг, навздогін за мною Катіца, яка не відставала, незважаючи навіть на мої погрози. Коли я обертався і кидав у неї каменем, вона просто зупинялася. Коли я рушав знову, вона трималася кілька метрів позаду. Вона зупинилася перед подвір'ям, а я пішов простісінько в дім, взяв довгу мотузку і дідового носовичка, потім знайшов у повітці дві тоненькі дерев'яні тички. Засунувши все це під пахву, схопив нашого старого, гордого півня і крізь маленькі, вузенькі дверцята у задній стіні стайні вийшов у поле.

Так ніби здогадавшись, що я замислив, Катіца вже чекала на мене там.

— Не роби цього. Він і так вже старий. Скоро сам помре, — мовила вона.

— Саме тому я й порішу його зараз.

Я рішуче пустився через поле, не зважаючи на її зойки, бо на твердій ріллі вона подерла собі босі підошви. Знайшовши придатне місце, я увігнав одну тичку в землю і прив'язав до неї півня. Зав'язав собі носовичком очі, заніс над головою другу тичку і став чекати. Якщо півень виявиться метикуватий, від кількох перших ударів зможе ухилитися.

Перший удар не влучив у нього, другий теж. Я зірвав хустину з очей, вхопив шнурок і ще раз обмотав його навколо тички, так що півневі залишилося для маневру не більше півметра. Тоді знову пов'язав хустинку, заніс тичку і вдарив. Приголомшений півень повалився на землю. Я зняв хустину і лупив, поки він нього не лишилася кривава купка. Катіца підняла його і сказала:

— З цього моя мама зможе зварити юшку. Можна забрати додому?

Мама сиділа на ґанку. Задерши спідницю, вона затисла ногами гуску і напихала їй в дзьоб зерно. Птаха не пручалася. Вона розучилася харчуватися самостійно і щодня чекала подачі з маминих рук. Варто було мамі вийти на подвір'я, як гуска відразу її переслідувала.

— Десь наш півень зник, — сказала вона ніби мимохідь.

Я сів біля неї і відчув, як з мене виходить напруга.

Поступово батько зрікався думки бачити в мені свого наступника. Перше випробування я провалив ще у чотирирічному віці. Він посадив мене в сідло на одну з наших наймлявіших кобил, яка все життя ходила колом, урухомлюючи жорна старого млина. Вона знала тільки цей світ, окреслений колом, по якому ходила, аж поки з неї не лишилися сама шкіра та кості. Коли її не підганяли, вона просто зупинялася, достоту як стара людина, котра забула, що збиралася зробити.

Від рівномірного похитування я закуняв, мов на кораблі у відкритому морі. Кобила спинилася і мирно ремиґала овес зі свого мішка. Так мене й застав батько. Тоді він уперше заніс на мене руку і вдарив по голові.

Потім, коли мені було вже дев'ять, він узяв мене на польові роботи. Хоча вони з дідом уже й могли дозволити собі не виконувати найважчу роботу, то все ж і далі старалися самі пильнувати своєї землі. Разом із наймитами вони вставали о п'ятій і виходили в поле, де залишалися іноді аж до вечора. Ополудні мама привозила всім їсти.

Був сінокіс, жінки й діти помагали, як могли, і село від світанку до смерку стояло майже спорожніле. Одного ранку, попри протести мами й діда, які вважали, що я ще надто малий, батько збудив мене вдосвіта і змусив приєднатися до колони, яка вирушала в поле. Там він поставив мене на віз, тицьнув у руки вила, більші за мене, і звелів розкидати сіно на возі. Та вже невдовзі був змушений визнати, що мені це не до снаги. Під загальний регіт він відіслав мене додому.

Пізніше, коли мені було вже одинадцять, він заповзявся зміцнювати мої м'язи і ганяв мене, навантаженого тягарем, по подвір'ю, аж поки в мене не підламувалися коліна і я не валився від вагою невеличкого, але наповненого вщерть барильця або свіжо свіжозабитої свині. Він стояв у вікні і підганяв мене:

— Ти можеш краще, вставай!

Дідо, сидячи в куточку подвір'я, дорікав:

— Дай хлопцеві спокій. Він не для цього створений.

— Якби я тільки знав, для чого він створений, — сичав батько. — Так і до власної молодості не доживе.

— Досі якось до всього доживав. Живе — і тішся. А своїми вправами ти його в могилу заженеш.

Визнавши й цього разу, що зусилля його марні і він тільки наражає мене на небезпеку, батько змінив стратегію.

— Що ж, якщо ти й справді не надаєшся до фізичної праці, то її зроблять за тебе інші. Головне, щоб ти знався на справі.

Відтоді батько став брати мене з собою до Тімішоари, в порт і на розмови з діловими партнерами, з якими зустрічався в корчмах на Йозефспляці. Він був переконаний, що хитрощів і підприємливості вчитися ніколи не зарано. Я сидів біля нього зі склянкою лимонаду, в темному, прокуреному приміщенні, де відбувалися тривалі перемовини. Спершу він вихваляв свій товар, потім покупці нарікали на високі ціни, а тоді все починалося спочатку. Врешті оборудку скріплювали, вдаривши по руках. Виходячи, батько шепотів мені:

— Але ж ми його натягнули!

Або:

— Він скрутив нас у баранячий ріг, чортяка такий.

Ми часто бували на пристані, де він брав мене зі собою на борт австрійських суден, поки його люди вантажили нашу худобу, наше збіжжя та овочі, які пізніше наповнювали черева віденців.

— Якби не ми, віденець давно вже би здох із голоду і не мав сили воювати, — любив казати батько.

Через війну все ускладнилося і втратило певність, але в батька була сировина, у війну ще жаданіша й коштовніша, ніж у мирний час — харчі. Та невдовзі він зрозумів, що й комерсант із мене нікудишній.

— Якби то знаття, що з тобою робити, — мурмотів він весь час.

Він знову став частіше залишати мене вдома, а сам днями й тижнями десь пропадав. Подейкували, що він має справи іншого роду — з милозвучними жіночими іменами.

Щосуботи я супроводжував діда на базар, де він продавав птицю, поросят, телят, а іноді навіть — хоч і вельми неохоче — лошат. З кіньми він не любив розставатися, наполягав, аби спершу як слід зазнайомитися з господарями, в чиї руки його лошата потраплять. Якщо йому не подобалося чиєсь лице, якщо хтось неправильно чи грубо торкався коня, оборудка зривалася. Відколи дідо спав у челядні при стайні, він ще більше зблизився з кіньми. А коли я якось запитав, чому він так помішаний власне на конях, він відповів:

— Вона любила коней. Я дивлюсь на них і бачу її.

Що дідо мав на увазі бабусю, я знав вже віддавна.

Тож сталося так, що в день, коли Раміна дістала розпорядження про депортацію на Буг, я стирчав на базарі.

Матері, що мали синів шлюбного віку, розглядалися за дівчатами. Пригледівши якусь — і якщо та теж виявляла зацікавленість — запрошували її разом з батьками додому. Жінки заможних румунських селян походжали в намистах із золотих талярів з Францом-Йозефом. Коли хотіли, аби їх по-справжньому зауважили, теребили золоту монетку, що звисала на довгій нитці, і, ніби підморгуючи комусь ззаду оком, закидали її раз-по-раз через плече. Чоловіки розглядали стегна, потім золото — і від одного й від іншого їм аж голова заходила обертом.

Там були мандрівні торгівці всіляким крамом, шевці і капелюшники, теслі і стельмахи, дурисвіти і ковтачі вогню, волоцюги і ловці ґав. Одна жінка продавала медяники і пиріжки, які загортала в газету. Чоловік, ведучи за віжки коня, запряженного у віз, звістував її появу бубном. Ткачі вихваляли сукно і светри, гарбарі — шкіри на підошви. Іноді зустрічалися наречені, що під наглядом батьків вибирали весільне взуття. Сільський коваль Фіфа продавав цизорики — складані ножики з дерев'яною колодкою, що втішалися неабияким попитом серед молодих чоловіків.

Час від часу, коли юрма рідшала, я помічав Катіцу, що тримала в руках костюми й спідниці, поки її мама вихваляла товар покупцям. Був тут і Сарело, вимахував своїми ножами. Якщо треба, вони розріжуть навіть повітря, стверджував він, як завжди. Люди сміялися — а відтак вже були на його боці. Якщо ж хтось, вже почавши торг, потім відступався, він проклинав його. Його циганських прокльонів боялися.

Та в той день щось було не так, Сарело був якийсь неуважний і втрачав покупця за покупцем. Він сидів, розставивши ноги, і з відсутнім виглядом длубався ножем у землі. Я підійшов до нього, на підошвах його босих ніг засохла груба кірка болота, його біляве волосся злиплося і збилося в клоччя.

— Твоїй матері не сподобалося б, як ти ото мучиш землю, — мовив я.

— Помовч, у мене інші клопоти.

— Які ще клопоти?

— Сьогодні вранці ми дістали листа, якого не вміємо прочитати. До нас ніколи не приходила пошта. Зрозуміли лише одне слово, яке часто бачили в місті: «жандармерія», і це недобре.

— Та я можу прочитати, — сказав я.

— Румунською я читаю краще від тебе, — втрутилася Катіца, що непомітно наблизилася до нас.

Ми вийшли з галасливого базару і рушили втрьох до Раміни. Сарело йшов кілька кроків попереду і всі ножі, крім одного, ніс у шкіряній піхві на поясі. Той один йому був потрібний для битви з якимись примарними силами, видними тільки йому. Раз у раз він наносив удари перед собою, так ніби повітря складалося з якогось цупкого матеріалу.

— Обережно ти з ножем, — зауважив я.

— Обережним треба бути, тільки коли здіймається вітер, — відповів він. — Мама говорить, колись давно він був зовсім диким і спустошував усе, що створили люди. Відтоді Бог запроторив його до печери, а сторожити поставив стару-престару сліпицю, яка безперестанку в'яже, щоб якось згаяти час. Вовняним клубком вона затикає вхід до печери, але коли часом він випадає і їй доводиться його шукати, вітер може втекти. От тоді нам треба вважати, щоб його не роззлостити, інакше він знов усе знищить.

— І ти віриш у те, що мати балакає? — спитала Катіца.

— Я думаю, що вона божевільна, але все одно трохи вірю. Вона, наприклад, каже, що в мене нема батька, а вона завагітніла од вітру, — відповів Сарело.

— Про мене вона каже те саме. А тобі ніколи не кортіло довідатися, хто твій батько? — запитав я його.

— А навіщо? Тут у мене є все, що потрібно. Від вас ми дістаєм їсти, від ножів — додатковий зарібок. Одного б мені ще хотілося — клаптика землі, на якому я був би господарем. Тоді б ми не мусили стирчати на цьому дурнуватому пагорбі.

— А я хочу стати кравчинею, як мама, і піти в науку до мадам Лібман у Тімішоарі. Вона шиє для багатого панства, — сказала Катіца.

— Батько каже, що скоро вона вже не зможе шити. Вона ж єврейка, а вони замикають єврейські крамниці. І пишуть на них: C.N.R., — сказав я.

— Хто, німці?

— Ні, румуни.

Раміна й досі тримала листа в руках, так ніби, відколи отримала, і не відкладала. Він був пом'ятий, вона зіжмакала його, а тоді знову розгладила, бо передчувала лихе.

— Сьогодні не твій день, Якобе. Чого тобі тут треба? — сказала вона, угледівши мене.

— Катіца може прочитати тобі листа, — відповів я.

— Цього листа? — спитала вона вражено, наче давно забувши, що тримає його між пальцями. — Ну, що ж, читай.

Генеральна інспекція жандармерії в Тімішоарі

булібаші циганської громади села Грозенау Ґіґі Пескару

Виходячи з постійної небезпеки, яку циганський елемент становить для румунської раси, задля захисту чистоти крові й усунення чужорідних паразитів, силою королівського декрету та розпорядженням Міністерства внутрішніх справ і Ради Міністрів, постановляємо:

— негайно вислати за Буг усіх циганів, що мали судимості, а також тих, що промишляють жебрами й кишеньковими крадіжками на залізницях і базарах, як і тих, котрі не мають постійного місця праці;

— від моменту вручення цього листа вам заборонено покидати житло, натомість слід готуватися до евакуації, що відбудеться 12 вересня 1942 р.;

— усі булібаші зобов’язані подбати про спокійний і швидкий перебіг депортації своїх циганів.

Полковник Дяконеску,

генеральний директор жандармерії

Раміна підвелася, витерла руки об засмальцьовану спідницю, і, намагаючись приховати свою схвильованість, звеліла Сарело розвести вогонь. Поставила воду на юшку. Кілька хвилин стояла до нас спиною, начебто поглинута своїм заняттям, та коли знов обернулася, в очах у неї застиг такий розпач, якого я ще ніколи не бачив ні в неї, ні в інших людей.

Я вважав її непереможною, трохи такою, як батько. І був певен: коли вже ніщо не допоможе, вона скористається своїми чарами. Та я помилявся. Ніби прочитавши мої думки, вона промурмотіла:

— Боюся, на це зілля нема. Вийдіть, діти. Мені треба подумати.

***

Я повернувся додому, геть спантеличений перспективою, що вже, напевно, ніколи не зможу носити Раміні міхи і діставати за це в нагороду чергову версію мого народження. Що буду змушений розлучитися з цим неповторним запахом її присутності в моєму житті, з тією сумішшю поту, застояного повітря і пахощів її варив. Поряд із мерцями та дідом, вона була єдиним надійним прихистком мого дитинства, і жодна, навіть найсильніша буря, ані тисяча чортів не завадили б мені відвідувати її раз на тиждень.

— Вони висилають Раміну! За кілька днів прийдуть жандарми і заберуть її! — крикнув я мамі, яка сиділа у світлиці і в'язала гачком.

— Знаю, кажуть, що циган депортують на Буг. В місті вже за них узялися, — відповіла вона.

— Що таке Буг?

— Це річка у Придністров'ї. А Придністров'я — це така місцевість в Україні.

— Але чому вони таке роблять?

— Бо румуни вважають циганів неробами та злодіями.

— А вони справді такі? — допитувався я.

— Ну, звичайно вони такі.

— Але ж не Раміна. Вона допомогла мені з'явитися на світ і дбала, щоб я не вмер.

— За це ми годуємо її ось уже шістнадцять років. До того ж вона тільки те й робить, що розповідає тобі байки. Кажуть, циганам дадуть доми євреїв, яких звідти вигнали. Тож у неї буде не таке вже й погане життя. Твій батько і так хотів незабаром покласти край цим подарункам.

— І ти б це допустила?

— Батько має слушність, Якобе. Всьому приходить кінець.

— Я так не думаю! Ти ніколи для мене нічого не робила — а Раміна робила! — закричав я і вибіг на подвір'я.

З повітки я взяв порожній мішок і вщерть набив його всім, що знайшов у коморі, ще й зловив дві курки. Оскільки підняти міх я вже не міг, то волік його по землі — цілу дорогу аж до Раміни. І не здався, навіть коли засапався так, ніби на мені тяжіло все небо. З останніх сил я перетяг мішок через поріг її халупи, а тоді знеможено повалився на канапу.

— Я приніс тобі їжу, Раміно. Курей, картоплю, цибулю, буряки. В тебе завжди має бути більше, ніж досить.

Вона вийшла з сусідньої кімнатчини, розмовляючи сама з собою. Побачивши мене, не розгнівалася, а сіла біля мене і притягнула до себе. Дедалі скупіше вечірнє світло проникало в халупу.

— Те, що ти мені завжди розповідала — просто вигадки, хіба ні, Раміно? — спитав я, поклавши голову їй на живіт.

— Хто сказав?

— Мама, — відповів я.

— Хай собі каже, що хоче.

Я чув звуки з Раміниного живота, мов з якогось підземного, лиш мені доступного континенту. Я ледь підняв голову, а потім знову поклав, як уночі, коли удари мого серця були єдиним звуком в безмовному, запалому в самого себе світі.

— Як ти мене вилікувала? — спитав я за мить, а вона засміялася.

— Думаєш, що й це вигадка?

Вона відсунула мою голову набік, і стала натужно підводитися, але їй знадобилося кілька спроб, поки вона не піднялась надійно на своїх товстелезних, нефоремних ногах. Перевальцем рушила до скрині — окрім канапи, єдиної обстави цієї кімнати. Потім дала мені знак підійти і відкрити скриню. Там лежало безліч зав'язаних вузликів. Вона веліла взяти два з них, а тоді ми повернулися на канапу, де вона розв'язала їх і обережно висипала вміст поміж нами. В одному були цілі стебла, корінці й листочки лічничого зілля, в другому — порізані чи то перемелені.

— Тобі пощастило, що я взагалі їх показую, бо так я нікого до них не підпускаю.

— Як і до того, що переховуєш в сусідній кімнаті?

— Перестань питати дурне. Ось тут усе, що мені тоді було потрібно. Ну, ще й свіжий часник, звісно. Ця ось рослина називається божа плоть. Хто необережно зірве її, помре або збожеволіє. Для тебе вона була помічна, щоб заспокоїти твої соки. Її не скрізь знайдеш, вона ховається від людей. А цю називають перо летуна. Вона росте в сухих, кам'янистих місцях, квітки пахнуть медом. Кажуть, що в неї людська голівка і немає коріння, зате вона бігає, з двома крильцями й хвостиком. Її треба просити й обіцяти, що не використаєш проти призначення, бо інакше нічого не поможе. Але хто її має, той притягає гроші, знаходить скарби і розуміє мову тварин. Вона допомогла твоїм печінці й легеням.

Втім, незабаром Раміні набридло пояснювати, вона згорнула все у вузлики і наказала мені покласти їх назад. Перш ніж закрити скриню, я витяг з іншого вузлика шматочок ніби кори якогось дерева.

— А це навіщо? — запитав я.

— Може, ти й німець, Якобе, але для мене ти просто ґаджо. Нециган — тобто нечистий. Щоразу, коли ти йдеш звідси, я палю трошки цього, щоб очистити домівку. А тепер біжи-но додому і скажи батькові, що завтра я до вас завітаю. Раміна ще не сказала свого останнього слова.

Падав сильний дощ, коли я потемки добирався додому. Ще ніколи я не ходив так пізно. Промоклий до рубця і в будь-яку мить-готовий дати драла, я поспішав до села, яке, здавалося, замість наближатися, з кожним кроком лише віддалялося. Дощ періщив затято й лунко, суцільна завіса води, що могла б змити все, крім гріхів. Тому я й не почув звуків машини і лиш в останню мить відскочив на узбіччя. Батько, вертаючись з міста, зупинився, відкрив дверцята і звелів мені всісти.

— Що ти тут робиш о такій порі? — спитав він.

— Я був у Раміни, їх із Сарело висилають на Буг.

— Так мусило статися. Що ж, тоді проблема розв'яжеться сама собою, бо мені й так довелося б заборонити тобі спілкуватися з ними. Це приносить нам саму ганьбу, — сказав батько.

— А ти не можеш їм якось допомогти? Ти ж знаєш стількох людей.

— Для циганки я й пальцем не поворухну, навіть не благай.

— Я зроблю все, що скажеш. Я навіть стану підприємцем, якщо захочеш! — вигукнув я.

Він різко загальмував і повернувся до мене.

— А тепер послухай сюди, хлопче. Для цього вже запізно. Ти не створений бути підприємцем. Я постановив віддати тебе до німецької школи в Тімішоарі. Тому їздив оце до міста. Я невисокої думки про патякання вчених, але, може, це якраз для тебе.

Мати стурбовано ходила по ґанку, побачивши мене, вона сплеснула руками і вигукнула: «Ісусмаріяйосип!» Вона завжди так казала, коли боялася або ж обурювалася, то був вигук на всі випадки життя. Вона завела мене в дім, роздягнула і розтерла рушником. А тоді поклала мені під ковдру дві гарячі цеглини і принесла до ліжка їсти.

— Тобі ж не вільно виходити в таку погоду, бо напитаєш собі смерть. А тепер повторюй за мною молитву, — наказала вона, але я заперечливо замахав руками.

Вона взяла мене за зап'ястя і звела разом долоні.

— Я маленький, серцем чистий, — повела вона.

— Але я вже не маленький, — пручався я.

— Перед Господом усі ми діти. А тепер за мною: Я маленький, серцем чистий, хай живе в ньому Предвічний. Отче, завше, вдень, вночі, стань мені до помочі.

Я повторив за нею, а тоді вона вдоволено накрила мене аж під шию, поцілувала в чоло і прошепотіла:

— Якщо з'явиться гарячка, пошлемо по Непера. На цьому він знається. На добраніч, Якобе.

***

Наступного дня Раміна зійшла зі свого пагорба, що стало великою подією для села, де її вже стільки років не бачили. Відколи вона мене вилікувала. Як і тоді, Сарело з усіх сил підтримував її. До того ж вона спиралася на вирізаний сином ціпок, який за кожним кроком глибоко вгрузав у землю.

На неї витріщалися зусібіч, як колись-то на силача Фішера. В моїх спогадах навіть двигтіла земля, коли вона наближалася до нашого дому, а склянка, в яку мама налила Неперових ліків, помандрувала столом. Коли вона зупинилася перепочити перед нашою брамою, склянка завмерла на краю стола. Та коли Раміна рушила знов, склянка впала і розлетілась на друзки.

Я лежав з гарячкою в ліжку і крізь шпарку в дверях міг лише трохи розчути, що відбувається в світлиці, де Раміну зустріли батько, мама і дід. Сарело чекав за дверима. Я уявляв собі, як вона сідає на найміцніше крісло і попускає хустку, перш ніж запитати про мене.

— Якоб захворів? Він повертався під сильним дощем. Я йому потрібна?

— Непер про все потурбувався. Чого ти прийшла, Раміно? Що такого надзвичайного сталося, що ти зійшла зі свого пагорба? — спитав дідо.

— Зійти доведеться так чи інакше, дідусю. Але Ваша правда — сталося щось надзвичайне. Та наперед налийте Раміні трохи горілочки. Там так зимно надворі.

Вона вихилила все одним духом, як я собі уявляв, і витерла рот рукавом.

— Післязавтра мене заберуть і вивезуть у Придністров'я. Живою я звідти вже не вернуся.

Її голос став жорсткий, як наждачний папір.

— Там тобі виділять дім, Раміно, якого ти зроду не бачила. У євреїв гарні, солідні доми. Кажуть, їх віддадуть вам, — спробував розрадити її дід.

— А я чула інше, дідусю. Був у мене недавно один чоловік, який втік звідтіля. То він каже, що колись не знав, де є пекло, зате тепер знає. Розповідав, як їх на їхніх же ж возах завезли в безлюдну місцевість і наказали копати землянки, якщо хочуть пережити цю зиму. Їхній булібаша протестував, вимагав, щоб їм дали обіцяні єврейські доми, але солдати лише взяли його на кпини. А потім пішли і покинули людей напризволяще. Там були жінки з маленькими дітьми, вагітні, старі, багато з них померло вже в перші тижні. Коли в них скінчилися харчі, вони з'їли своїх коней — а для циганів то є дуже зле, вбивати коней. Коли закінчилися дрова, вони спалили свої вози. Тоді кілька молодих чоловіків пішли до сусіднього міста, але й там було не краще. Тисячі людей понапихали в зали й будинки, і вони палили все, що знайдеться: двері, столи, дерева. Ніхто не знає, куди подіти усіх цих циганів, бо й українці, що там живуть, теж дуже бідні. Трупи лежать просто на вулицях, і нікого то не обходить. Що ж це за світ, де мертвих вже ніхто не ховає?

Мама промовисто зітхнула:

— Це пусті балачки, такі самі вигадки, як і ті, що ти розповідаєш. Той чоловік просто хотів тебе полякати, от і все.

— Може, Ви маєте слушність, а може, ні. Я ж гадаю, що для мене все це сумно закінчиться. Де мені там знайти стільки їжі, скільки мені потрібно, коли навіть щупленькому, мізерному цигану не вдається?

Вона зітхнула так, що аж серце краялося.

— У тебе й запасів більше, ніж в інших, до того ж, нарешті схуднеш, — втрутився дідо.

— Чого ти власне хочеш? — різко спитав батько. — На жаль, я нічого не можу для тебе зробити. То правда, я знаю коменданта жандармерії, але такі накази надходять із самої гори.

— Не бійтеся, ласкавий пане, для мене не треба нічого робити. Зате я-от для Вас дещо зроблю.

Я дуже жваво уявив собі, який вражений був у цю мить батько. Раміна вела далі:

— У мене є син, якого всі ви знаєте. Може, він не наймудріший, але в руках дуже вправний, та ще й затятий. Що покладе собі — того конче доможеться. Він продає майже всі ножі, які робить. Навіть Вам, дідусю, не вдається продати всю свою худобу на базарі. Хлопець дещо вміє і навчиться ще більше, якщо ним покерувати. Я не хочу, щоб він умер таким молодим…

— Ближче до діла, Раміно. В мене не міх часу, — застеріг її батько.

— Та я вже, власне, про діло й говорю. Якоб слабовитий і не зможе пізніше вести господарство. Та й талану до підприємництва в нього катма, хто-хто, а я добре знаю. Словом: я пропоную Вам мого сина. Щоб не згинув на Бузі, як його мати. Ви б також не схотіли, ласкава пані, щоб Якоб помер просто тому, що хтось вирішив, що він має померти.

Рамінин голос сповнився благанням.

Я почув, як батько гримнув кулаком по столу, а тоді в гніві закричав:

— То ось що ти збираєшся мені запропонувати, безсоромна? Свого сина? Аби я ще й його роками годував, як тебе? Та коли ж цьому буде край?

Я уявляв собі, як Раміна й далі сидить незворушна, споглядаючи всю сцену своїми блискучими, хитрими очима, і чекає, поки спаде перша хвиля обурення.

— Мій син Вам добре прислужиться, краще, ніж Якоб. Він міг би навіть стати Вашою правою рукою. Колись же Вам тут знадобиться наступник.

Я уявив собі, як Раміна насолоджується враженням, яке справили її слова. А вона ж з певністю знала, хто там, у сусідній кімнаті, все це чув і не вірив власним вухам, не міг повірити в таку зраду. Втім, гадаю, в неї не було іншого виходу, як зробити найвищу ставку, щоб лише врятувати синові життя. Хто б їй взяв то за зле?

Впав стілець, батько важко заходив своїми чобітьми по світлиці. Його голос то наближався, то знов віддалявся.

— Мій наступник? Циганчук? В німецькому дворі? Ану, забирайся звідси! Геть! — кричав він.

— Та заспокойтеся. Ось побачите, воно оплатиться, — відказала Раміна, не зрушивши з місця. — Я чекала, що Ви саме так все сприймете, хоч, якби запізнали його трохи краще, то змінили би свою думку Він невибагливий, може спати навіть у стайні. Та якщо цього замало, в мене є ще дві поважні причини, — вела вона.

— Геть! — гримнув знову батько і розчахнув вхідні двері.

— Ласкавий пане, зачиніть, будь ласка, двері — протяг. Я вже сказала, що Вам воно оплатиться.

— Не бачу, яким чином!

Раміна вичекала (і я знову виразно собі уявив, як вона смакує цю мить) і нарешті промовила:

— Я віддам Вам не тільки мого сина. Я віддам Вам усе моє золото.

Двері знову безгучно зачинили, батько повільними кроками підійшов до столу.

— Золото? Та ти ж роками живеш з наших подачок, Раміно. Єдине золото, яке ти маєш — в твоїх зубах, — закинула мама.

Та вона помилялася.

Її чоловік, булібаша, розповідала Раміна, вклав усе своє майно в золото. В тисячі золотих талярів Франца-Йозефа, які він ховав у колесах та днищі свого фургону. Він їздив, працював і спав на своєму багатстві, а в дім заходив лише поїсти, або щоб Раміна розігнала його соки.

Отож, коли він зібрався піти від неї, і нова молода жінка вже чекала в фургоні, Раміна пригрозила йому найстрашнішою зброєю, значно страшнішою за хустину з місячною кров'ю. Вона грозилася скликати «кріс» — загальне зібрання циганів, яке могло не тільки виключити булібашу з громади, але й навіки стерти ім'я його і згадку про нього зі спільної пам'яті. Поставлений перед таким вибором, що був гіршим за смерть, Рамінин чоловік віддав їй усе своє золото.

Коли булібаша рушив у дорогу, Раміну все ж охопила така лють, що вона вирішила наздогнати його і покарати, якщо вже не найлютішою, то другою за нищівністю зброєю. Вона взяла від іншої циганки хустину, просякнуту кров'ю місячних, і кинулася навздогін, але втікачі мов крізь землю провалилися.

Шістнадцять років пролежало те золото в Раміниній халупі, в тій кімнатчині, до якої мені було зась, сховане в шматках мила, яке вона виготовляла з нашого лою. В кожному бруску по два-три таляри, Раміні це здалося надійним сховком, бо будь-який злодій міг би подумати, що вона просто торгує милом.

Її промова таки справила враження, і я спробував уявити собі спантеличені обличчя батьків та дідуся. Всі надовго замовкли, а коли хтось намагався заговорити, одразу ж затинався. Було чутно, як хитається маятник годинника. Тихесенький, майже нечутний звук, так ніби й він хотів виявити делікатність і не заважати, наскільки можливо.

Лиш за якусь часину знов зазвучав батьків голос, тепер уже набагато лагідніший, мало не оксамитовий:

— Можемо хоч цієї ночі перевезти все і закопати в стайні.

— Допоки я там живу, в мій дім ніхто не ввійде. Ви всі нечисті, це неможливо. А вже опісля робіть, що хочете. Солдати не звернуть уваги на купу мила. До того ж, звідки мені знати, що Ви дотримаєте слово? То як, домовимося, ласкавий пане?

Батько не відповів, мабуть, просто кивнув, а тоді розлив по келішках горілку.

— Ну, а тепер відкрий нам другу причину, Раміно. Просто так, з цікавості, — напосів дід.

— Краще вам її не чути. І так усе вдалося.

— Та ні, скажи вже, скажи! — підбивала її мама.

— Що ж, гаразд, якщо не скажу зараз, то потім уже не буде можливості. Але спершу закрийте двері до Якоба. Йому цього знати не треба.

Чиясь невидна рука натиснула на клямку. Як я не прислухався, з решти розмови почув тільки шепіт, перерваний маминими зітханнями. Другий аргумент, що промовляв на користь Сарело, став відомий мені лише багато років згодом.

В день, коли Раміна назавжди зникла з мого життя, мене не було з нею. Мене залишили вдома, бо я все ще хворів. Першою повернулася мама, сіла на краєчок мого ліжка і приклала руку мені до чола, перевіряючи температуру.

— А де всі решта? — спитав я.

— Вантажать усе на підводу. Вночі перевезуть сюди.

Мама розповіла, що вдосвіта приїхало кілька вантажівок, півроти на чолі з капітаном. Ніхто не попередив їх, що на пагорбі, крім Раміни, давно немає ніяких циганів. Сарело вже сидів між батьком і дідом на підводі, так ніби його місце було там зроду.

Капітан безпомічно роззирнувся, а тоді запитав батька, де ж ті цигани, яких він має відтранспортувати. Батько пояснив, що, крім Раміни, тут нікого не залишилося, а її даремно намагатися витягти з хижі силою. І десять коней не подужають, якщо вона сама того не схоче.

— Десять коней ні, а от румунське військо — так, — відказав капітан.

Він побрався на пагорб, в той час як його солдати невизначено тупцялися внизу. Батько запропонував їм цигарки, і вони жадібно закурили. За якийсь час з Раміниної розвалюхи вийшов капітан, ще безпорадніший, ніж перед тим. Це навіть здалеку було видно, підкреслила мама. Він зійшов з пагорба і прикликав до себе чотирьох солдатів.

Тим часом чутка про те, що Раміну забирають, рознеслася селом, поприбігало багато дорослих та дітей, щоб подивитися на цю подію. Але вони трималися осторонь, налякані військовими одностроями. Солдати відклали гвинтівки, піднялися на пагорб і зникли в халупі.

Якийсь час нічого не відбувалося, потім один солдат знову вийшов, він справляв враження дуже розгубленого, і подав капітанові якийсь знак. Той вилаявся — розлогою, соковитою румунською лайкою — а тоді тицьнув пальцем в одного селянина:

— Гей, ти! Біжи додому і принеси якогось інструменту, щоб виламати стіну.

Селянин спершу навіть не рушив з місця.

— На що ти чекаєш? Я ж не можу стирчати тут цілий день!

І офіцер знову вилаявся.

Коли селянин повернувся, солдати взяли в нього інструменти і взялися до роботи. Досить скоро у ветхій стіні вони вибили отвір, крізь який можна було винести не те що Раміну — коня. Капітан дав наступні накази, солдати, не задіяні в домі, вишикувались ланцюгом у два ряди, з халупи долинуло: «Хлопці, на рахунок три підня-ли!»

Спершу з'явився кутик канапи, тоді показалися троє чи четверо дужих солдатів, а потім і Раміна, що сиділа, немов на троні. Її проносили крізь пробитий отвір з такою обережністю, ніби не хотіли заподіяти нічого злого, а тільки прислуговували їй. Вірно й терпляче тапчан витримував її вагу. Коли вся Раміна разом з тапчаном опинилася надворі, тягар перебрали інші кремезні плечі. Ще інші понесли її вниз. Раміна пливла повітрям на руках і плечах багатьох чоловіків і якусь мить здавалася невагомою, мов пір'їна.

— Мов королева, вона виглядала, немов королева, — сказала мама.

З величезним зусиллям її перенесли через рів, а тоді підняли на вантажівку.

— Хай там у місті вирішують, що з нею зробити, — просичав капітан.

Заклякло і непорушно сиділа вона там нагорі й дивилася зверху на людей. А тоді сталося щось несподіване. Хтось із дітей вигукнув:

— До побачення, Раміно!

Ще кілька селян попрощалися з нею, мама з дідом теж.

— До побачення, люди, — відказала вона. — Побачимося на небесах. Не знаю, як ви, але я напевно туди потраплю.

Колона вантажівок рушила, до останньої миті Раміна дивилася назад і бачила, як пагорб, село, все її життя незворотно віддаляються від неї. Дідові довелося тримати Сарело, щоб той не кинувся їй навздогін і тим самим не виказав себе. В дідових руках він спочатку затверд, як камінь, а потім, мов тісто, обм'як.

Вночі я прокинувся від дивних звуків зі стайні. Обриси підводи, на якій Рамінин скарб чекав свого нового сховку, виразно вимальовувалися на нашому подвір'ї. В слабкому світлі лампи батько із Сарело копали яму там, де — наскільки я міг розгледіти крізь напівпрочинені двері стайні, — зазвичай стояли дідові коні.

Через кілька днів після Раміниної евакуації я, тепло закутаний, виїхав з дідом за село, щоб подивитися на покинутий пагорб. Дідо, який рідко шмагав коней, а здебільшого правив лише тихенькими вигуками, похмуро принишк біля мене. Ми довідалися, що незабаром батько збирається вислати нас до Тімішоари, мене — до німецької школи, а його — доглядати за мною. Ми мали жити в нашому міському будинку і регулярно отримувати з села все, що потрібно для життя.

— Так твій чоловік одним пострілом вбиває двох зайців, — сказав дідо матері.

Мама тільки знизала плечима і втекла в мовчанку.

— Та скажи хоч щось! — завимагав він. — Ти ніколи нічого не кажеш.

— А що мені казати? Він і так нікого не слухає. До того ж хлопцеві потрібна освіта і хтось, хто б за нього подбав. І добре, коли це будеш ти, тату. Там тобі житиметься зручніше, ніж у челядні. Повір, так для всіх буде краще.

Дідо похитав головою.

— Не пізнаю моєї доньки.

Далеко в полі тепер вправлялося ще більше чоловіків, слухаючись скупих наказів вчителя Кірша. На стовпцях було закріплено кілька опудал, і вони стріляли по них з певної віддалі. Не стверджуватиму, що я, зі своїми ніжками-сірничками, що стирчали з коротких штанців, ніколи не мріяв бути таким, як вони — справним, міцним і вдатним на все німецьким хлопцем.

Дідо скрутив папіроску, а тоді показав на них пальцем.

— Я радий, що ти ніколи не станеш солдатом, Якобе.

— А до нас війна дійде? — спитав я його.

— Це відомо тільки їй. В кожному разі, не так швидко, як декому з наших тут хочеться.

Він помовчав.

— Бачиш отам свого вчителя, Кірша? — спитав він за хвилю. — Я добре знав його діда. То був замкнений чоловік і мав лише одну мрію — літати. За нею занедбав усе: свій двір, свої обов'язки в селі, жінку, яка його потім кинула. Кожну вільну хвилину він проводив у повітці, майструючи свій літальний апарат. Якось в неділю, відразу після церкви, він виволік його двома кіньми на вулицю, а звідти на пагорб, який тоді ще не мав назви, бо там ще не жили цигани. Звідти, де стоїть Рамінина хижа, він узяв розбіг і справді полетів, на висоті в кілька стіп — і то задовго до того іншого, Oттo Лілієнталя. А коли приземлявся, скрутив собі в'язи, так само, як силач Фішер. І тепер скажи-но мені, що дурніше: полягти на війні чи впасти з неба?

— Смерть є смерть, діду. Як гадаєш, Раміна теж помре?

— Цілком можливо. Часи нині особливо неприхильні до таких, як вона. Стривай, я хотів показати тобі щось інше.

Він з'їхав з дороги на грудкувату, чорну землю, де недавно спалили кукурудзяний сухостій. Восени ми, діти, завжди казали, що земля стала чоловічого роду, як в румунській мові — бо вона вся вкривалася чорним заростом.

Ми зупинилися перед велетенською западиною, майже цілком порослою чагарями, що виглядала, мов задавнена, погано загоєна рана. Так ніби там хтось поколупався у земних нутрощах. Такі заглибини були на всіх чотирьох кутах села, сказав дід. Вони походили з часу, коли тут поспіхом і з крайньої потреби, під безперервним дощем, навесні 1772 року вибудували дві сотні домів.

Новоприбульці з Лотаринґії знайшли тимчасовий притулок в Мерсідорфі, одному з небагатьох вже посталих сіл. Довго вони жили в страшенній тісноті, сподіваючись допомоги з Тімішоари, а коли та не надійшла, чимало з них рушили далі. Після крижано-холодної зими прийшла лагідна, дощова весна, якщо не діяти негайно, колоністи не встигнуть нічого посіяти і знов доведеться голодувати. Фредерик Обертин сказав: «Якщо треба, ми побудуємо село самі, голими руками». А тоді сів на коня і поїхав до Тімішоари — говорити з керівництвом.

— А він і справді був? — спитав я діда.

Він докірливо подивився на мене:

— Як ти можеш у цьому сумніватися? Це тобі не Рамінині оповідки. Все записано в сільській хроніці. Та якщо хочеш, я колись розкажу тобі докладніше.

Після цього ми повернулися в село.

Батько хотів чимшвидше знести Рамінину халупу, так ніби спішився знищити останні сліди, що нагадували йому про сумнівну оборудку, на яку він пристав. Але тут спротивився Сарело — єдиний раз у житті. Він благав батька залишити все, як є, бо, можливо, вона таки ще повернеться.

Попервах Сарело стинав голови всім нашим курям. Ми знаходили їх уранці на подвір'ї, в калюжах крові, а його неможливо було дошукатися. Він вештався десь з іншими дітьми або на базарі. Мама ставила миску з недоїдками коло його ліжка, а пізніше вона завжди виявлялася порожня. Говорив він ще менше, ніж завжди, а коли батько давав йому якесь завдання, тільки кивав, втупившись собі під ноги. Іноді він прослизав тінню поруч, іноді виникав так зненацька, що всі лякалися.

Ніколи не було відомо, що в нього на думці і які в нього наміри, але його надійність та сумління пом'якшували батька. Свині й корови щоранку о п'ятій були вже на пасовиську, стайня вичищена, а подвір'я заметене. Він швидко навчився обходитися з трактором і молотаркою, та й взагалі, завжди опинявся під рукою, коли потрібна була якась допомога.

Невдовзі він навіть уже супроводжував батька до міста, а по поверненні той казав:

— Йому ще треба трохи відтанути, і тоді з нього вийде навіть управитель. Все одно старого скоро доведеться замінити. А поки що хай вчиться всього, що для цього потрібно.

Батька взагалі наче підмінили, в дім прийшов спокій, якого ми раніше не знали. Вечорами він сидів із Сарело при столі у світлиці і навчав його рахунку й письма, наскільки це потрібно рільникові.

Ми щодня тепер бачили те, що нам досі було невідомо, — батькову терплячість. Він насвистував пісеньки Сари Леандер або Лейли Андерсон, які ми знали з радіопередач для солдатів. Коли вони не схилялися над книжками чи зошитами з рахуванням, то лагодили годинники, радіоапарати чи меблі, які сусіди приносили на направу.

Вони розбирали все, що потрапляло до рук, а потім знову складали. До пізньої ночі було чути, як вони гримлять молотками, пиляють, паяють і лаються, коли щось не вдавалося. Батькові дуже припали румунські лайки Сарело. З якогось будильника вони змайстрували спусковий механізм для фотоапарата, купленого в місті. Ми всі поставали перед камерою, ошатно вбрані й зачесані, а тоді батько натиснув на кнопку.

Сарело подобався батькові, а те, що своїм білявим волоссям і ясною шкірою він різнився від звичайного цигана, додавало йому ще більше батьківської прихильності. Не пам'ятаю вже, чи ревнував я, чи мені так навіть подобалося. Просто я вже не перебував на лінії вогню. І цього було досить.

У січні 1943 року ми з дідом перебралися до міста. Батько подбав, щоб я міг там продовжити шкільне навчання.

— Набагато краща, престижна школа, — сказав він. — Так чи інак, вже найвищий час комусь з Обертинів подбати про свою голову. Не зашкодить.

Хоч було дуже холодно, останню ніч дідо провів зі своїми кіньми, в той час як Сарело давно вже зручно облаштувався в челядні. Дідо взяв із нього обіцянку, що він доглядатиме коней, як своїх власних. Від'їжджаючи, дідо прошепотів: «Без мене вони загинуть».

Сарело чекав нас біля підводи, наладованої харчами. Ми щільніше закуталися в пальта, тільки очі визирали з-під шаликів і шапок. Перш ніж відкрити браму, я востаннє озирнувся і побачив на веранді маму зі схрещеними на грудях руками. Вона трохи розвела їх і покликала мене до себе. Йдучи до неї, я дивився на її руки і гадав, чи розкриє вона обійми повністю. Та коли підійшов, вона сховала руки в кишені.

— Ти справді нічого не забув? Усе спакував, що потрібно в місті?

— Так, мамо.

— Ось побачиш, скоро в тебе з'являться нові друзі, і ти навіть не схочеш сюди повертатися. Пізнаєш стільки всього нового. Станеш гарним молодим чоловіком.

— Але я більше хотів би залишитися тут.

— Коли я була зовсім молода, Якобе, то подалась до Америки, щоб стати в пригоді своїй родині. А тепер твоя черга подивитися, чим можеш придатися ти. Батько готовий підтримувати тебе в освіті. Ти міг би бути йому трохи вдячний.

— Вдячний? — перепитав я.

— Він тяжка людина, але де б ми тепер були без нього? Без нього й тебе не було би на світі. Пильнуй діда, він уже немолодий. Пильнуйте один одного, чуєш? Сарело постійно привозитиме вам харчі, а я щоразу передаватиму щось смачненьке. Побачимося вліті, Якобе. А тепер йди вже, вони чекають.

Вона погладила мене по плечу, так ніби змахуючи порошинку. Не встиг я дійти до підводи, як вона ще раз покликала мене. Пішла мені назустріч, і провела рукою по волоссю.

— Ти заріс. Я сказала дідові, щоб постриг тебе трохи коротше. Кілька тижнів тому я дещо замовила сербській кравчині для тебе. Вчора зустріла Катіцу, вона пообіцяла, що буде чекати сьогодні на виїзді з села і віддасть тобі пошите. Сподіваюся, буде в сам раз.

Її підборіддя ледь помітно тремтіло.

— Не скажеш мамі до побачення?

— До побачення, мамо!

На виїзді з села нас перестріла Катіца.

— Ще трохи, і я б не дочекалася, — сказала вона. — Не знаю, чи підійдуть, але зможеш носити в школі.

Я зістрибнув з підводи і взяв загорнений в газету подарунок, який вона мені простягнула. Я виріс, хоч все ще був худющий і сутулий, а вона стала жіночнішою. Але я того ще не помічав.

— Твоя мама замовила нам штани й сорочку, щоб ти носив у місті. Це мала бути несподіванка.

Я подякував і зніяковіло потупився в землю.

— Ну, що ж, — сказав я.

— Ну, що ж, — сказала вона.

Я знову сів на підводу.

Коні рушили, а дідо зашепотів:

— Якобе, ти шваб. Я нічого не маю проти сербських дівчат, але пам'ятай про це.

Я озирнувся і побачив, що Катіца біжить за нами. Сарело знову затримав коней.

— Навесні я піду в науку до майстерні мадам Лібман. Спочатку без платні, тільки так вона погодилася мене взяти. Може, тоді й побачимось.

Наші погляди зустрілися, а дідо нетерпляче замахав руками.

Втретє Сарело довелося зупинитися, коли ми проїздили повз осиротілий пагорб, на якому жила Раміна. Сарело погнав був коней чвалом, та я вирвав йому з рук віжки і зупинив підводу. Він не хотів поступатися, але дідо м'яко поклав руку йому на плече і дав мені знак.

— Йди, — прошепотів він.

Сніг засипав дім Раміни крізь армійський пролам у стіні. Крім тапчана і мила, все й досі стояло на своїх місцях: скриня із зіллям, горщики, одяг. Я навіть не знав, що мені відчувати, адже вона мене зрадила. Я покружляв по дому і зупинився перед вікном, з якого ми раз на тиждень роками дивилися в небо.

— До побачення, Раміно! — крикнув я у холодний простір, зачинив за собою двері і вернувся на дорогу.

***

Подалі від батька я розквітнув, зате дід старівся просто в мене на очах. Без своєї коханої землі та коней, без сотні справ, що визначали його життя в селі, він занепадав, мовчки сидів за столом і так само мовчки вкладався спати. У зимові й весняні місяці час спливав повільно, так ніби немічна баба, що з останніх сил переходить вулицю. Іноді годинами не було струму, а оскільки дров у нас теж було небагато, в домі панувала холодна, прикра пітьма.

Та звичайними вечорами ми сиділи у світлиці і слухали солдатське радіо, що передавало зведення з фронту. Виглядало, що військове щастя відвернулося від нас, бо тепер в наступ пішли росіяни. Щоразу, коли німці відступали, це називалося «вирівнюванням лінії фронту». Так ніби війна — це буханець хліба, від якого при кожній поразці відривають великий шматок, і щоб це приховати, потім рівно обрізають краї. Коли хліб закінчиться, війна буде програна, але ніхто нічого не помітить.

Ми слухали радіо, навіть уже полягавши в ліжка.

— Війна програна, кажу тобі, Якобе. В цьому я з твоїм батьком згідний. Нам доведеться дорого заплатити, хоч ми тут і ні при чім! — гукав мені дід зі своєї кімнати.

Ми лежали в темряві, кожен зі свого боку стіни, а музика з радіо лунала в тиші кімнат. Ми знали всі пісні, але часи, коли із задоволенням підспівували їх, вже минулися.

Якось я запитав його, що воно, власне, таке — наша справа. За стіною зашаруділа постіль, зарипіла підлога, а тоді він у нічній сорочці опинився перед моїм ліжком.

— Ми покинули Лотаринґію, бо там були війна, голод і чума. Ми шукали не нової війни, а миру і клаптика землі. Мені здається, війна і голод знов наздогнали нас. Та, на відміну від тодішніх часів, тепер не лишилося місця, куди б нам можна було втекти.

Дідо мав рацію, бо справжня наша війна почалася щойно після війни. Ще два роки — і нашому світові, який ми знали, настане кінець. Такі вечори завжди закінчувалися тим, що він розповідав мені історії з життя села або найперших поселенців, з яких усе почалося. В якусь мить дідо вимикав радіо або переривав розмову. За його диханням я помічав, що він заснув.

Чи він імпровізував, як колись Раміна, — цього я дотепер не знаю, та мені це й не було важливо. Цілі покоління Обертинів, одні багаті, інші бідні, впліталися в ці прадавні, могутні розповіді, щоразу витворюючи їх заново. Ніч за ніччю ми з дідом поринали з Лотаринґії просто в сон.

Дід наполягав на тому, аби він щодня міг заводити мене, а потім забирати зі школи, не так з турботи про мене, як радше, щоб надати дням якогось змісту. У своєму селянському вбранні серед усієї вишуканої публіки в електричному трамваї — урядників, офіцерів, торговельних представників — він справляв враження чужорідного. Іноді там траплялися вбого вбрані молоді жінки, які нізащо в світі не сіли б на вільне місце. Байдуже, якими б завантаженими й обвішаними закупами вони не були, їхнє становище видавалося їм таким природним і несуперечливим, що вони воліли стояти, аніж зробити щось, що в їхніх очах робити не випадало. Честь їхнього стану — хай яким низьким він не був — була їм дорожча.

То були дівчата з села, яких наймали на службу заможні родини, і які звикли долати пішки кілометри, аби тільки вирвати в поля останні рештки поживи. А коли вже й тих решток не вистачало, вони вирішували заробляти собі на життя в місті. Їхні очі завжди були опущені додолу, так ніби тимчасова рівність, що панувала між ними та іншими пасажирами, була їм осоружна, або вони її не заслуговували. Бо ж трамвай віз усіх байдуже і без розбору.

Напевно, мама теж так виглядала в Америці, принаймні на початках. І коли дідо на вид цих селянських дівчат усміхався, я не знав, чи не уявляє він собі те саме. Можливо, він, у кого тепер було стільки грошей, усміхався просто тому, що впізнавав у них власне походження.

Директор школи Штурц привітав мене рішучим «Гайль Гітлер!», та оскільки я відповів несміливим «цілую ручку», він поглянув на мене згори вниз співчутливо й суворо. «Німецький юнак нікому не цілує ручки, — сказав він, — він цілує хіба що батька й матір, коли сідає в потяг, що везе його на фронт. Щонайвище ручки гарненьких жінок цілує німецький чоловік». Він затягнувся сигаретою, здавалося, вельми вдоволений цим першим педагогічним заходом. Мені не залишалося нічого іншого, як вигукнути те, що він хотів почути. Це злагіднило його, як, звісно, і та свиня, яку доправив йому батько.

В той час, коли війна добралася до нас, коли потяги повнилися лише солдатами та зброєю, в той час як крамниці й базари спорожніли, свиня на довший час була гарантією ситого життя. Її привіз один з батькових наймитів, а коли від підводи, що зупинилась перед кам'яницею в тімішоарському середмісті, і до самого директорового помешкання протягнувся кривавий слід, пані директорова впала в істерику. Вона боялася злодіїв, крадіїв м'яса та заздрощів сусідів. Вона стала навколішки і власноруч вимила сходинку за сходинкою.

А потім директор школи поклав мені руку на потилицю і завів до класної кімнати, де знов прогриміло «Гайль Гітлер!», з уст учителя та учнів, хором. В короткій промові вчитель проголосив Гітлера навовчем, а війну — вже виграною, незважаючи на те, що тимчасово нам доводиться вирівнювати лінію фронту. Росіяни ось-ось видихнуться, в цьому він був цілковито переконаний.

Кільком дітям він порадив нагадати батькам про необхідність пожертви на Німецьку зимову службу. Батько одного хлопчика щойно загинув, і вчитель оголосив про це громовим голосом. Хлопчик сидів з почервонілими очима і боровся зі сльозами. На жаль, цей чоловік бився не на тому боці. Румунське військо погано озброєне і боягузливе, хоч і воює пліч-о-пліч з вермахтом. Та коли німці в Румунії нарешті одягнуть правильний однострій і боротимуться за нашу справу, все буде цілком інакше. Тоді німецькі сльози проливатимуться рідше.

Тут він пригадав справжню причину своїх відвідин, прикликав мене до себе і поклав мені руку на плече.

— Це Якоб Обертин. Він хворобливий хлопчик, приїхав з села. Та хто посміє його зачепити чи висміювати, матиме справу особисто зі мною. Гайль Гітлер!

У школі було багато занять спортом, від яких мене, однак, звільнили, так що я віддавався улюбленому своєму заняттю — читати, сховавшись у якомусь самотньому, захаращеному закамарку велетенської шкільної будівлі. На бібліотеку я натрапив радше випадково, під час моїх блукань довжелезними коридорами. І хоча багато книжок з неї повикидали як ненімецькі, усе ж залишилося ще досить, аби втамувати мою цікавість.

Щоб не давати мені поблажок, класний керівник склав цілий список книжок, які я мав прочитати, коли в інших була фізкультура. Коли я закінчував якусь книжку, він влаштовував мені іспит. То був невисокий чоловічок зі шкірою, що відсвічувала жовтизною. В ньому не було й половини директорового запалу, він знав про свою хворобу і передчував близьку смерть.

— Печінка, хлопчику, — сказав дідо, коли я розповів йому про керівника. — Довго цей чоловік не протягне.

І справді: він помер ще до кінця війни.

Я був майже певен, що коли ми сиділи разом і я переповідав йому зміст якоїсь малозрозумілої книжки, він взагалі мене не слухав. Він дивився крізь мене, так ніби я жив у світі, до якого він уже не належав. Та цей відповідальний, суворий чоловік справді дбав, щоб я читав.

Після уроків ми з дідом безцільно бродили містом, так ніби хотіли відсунути мить, коли знов опинимося в нашому порожньому помешканні. Він ніс мій ранець і завжди відпускав мене наперед, а сам розглядав вітрини крамниць. Ходив він повільно, так ніби більше не було куди поспішати, адже на нього вже не чекала земля. Ні худоба, ні покупці. Його міські кроки сповільнювалися в такт його туги за селом.

Пополудні він стояв перед школою і чекав, достоту як одне з тих дерев, що росли вздовж алеї. Як один з його коней, що роками чекали на нього на краю поля. Майже завжди він мав при собі пакуночок бозамбо — тих мушлеподібних облаток, политих шоколадом і з начинкою какао всередині, які можна було купити тільки в цукерні «Естеррайхер». Коли після уроків я виходив зі школи, він пригощав мене одним бозамбо. А решту, по одному, пропонував на кожній зупинці наших покручених лабіринтом шляхів, останнє печиво я зазвичай з'їдав уже перед нашим домом.

Ми прокладали солодкий слід крізь місто, він ніколи не бував однаковим і щоразу мінявся, залежно від того, чи десь відбувався базар, чи відкривали крамницю, чи треба було купити нову книжку. В цьому він убачав своє справжнє завдання, якого був свідомий навіть без вказівок батьків.

— Мусиш багато читати, Якобе, бо ти беззахисний. Будь-хто може зробити з тобою все, що заманеться, та коли багато знаєш, ти озброєний.

Він підносив палець.

— Хто досить знає, той може відірватися від землі. Хто ні — тому потрібен клапоть землі, яка його прогодує.

Задоволений свою короткою промовою, він клав собі до рота бозамбо. На відміну від класного керівника, його не цікавили назви моїх книжок. Обкладинок було достатньо, щоб він вірив у моє майбутнє.

Але згодом він став усе частіше запізнюватися або й взагалі не приходив до школи. Одного разу, досить довго прочекавши, я рушив додому сам. Перед цукернею з бозамбо я зупинився, щоб порозглядати торти і пляцки, що громадилися на вітрині, ніби замірилися сягнути небес. За стіною з цукру, вершків і шоколаду я побачив діда, що сидів у своєму найліпшому вбранні за єдиним столиком.

Цукерня вже мала закриватися, і жодного іншого відвідувача не було. Біля нього сиділа пані Естеррайхер, повненька привітна жінка. Думаючи, що на неї ніхто не дивиться, вона любила позирати в люстерко і поправляти волосся. Воно оточувало її голову хмаркою невизначеного кольору. Як і всі жінки в цій дільниці, вона ходила до перукарні Метцеля. Спільними для всіх крамниць дільниці були також хвацькі, прикрашені вигадливими завитками вивіски над входом. Усіх їх виготовляли в майстерні Бергера, тут-таки за рогом.

Дідо виглядав безжурно, я бачив, як він сміється. Здавалося, те, про що вони говорять, справляє їм неабияку втіху. Пані Естеррайхер, ще досі у фартусі, поправила принагідно волосся, а тоді поклала руку на стіл. Дідо нахилився вперед і накрив її руку своєю, їй це, здавалось, подобалося. Вона не прибрала руки, і так вони далі вели свою бесіду.

Я вражено відсахнувся. Хай дідо збереже свої таємниці для себе. Повернувшись увечері, він відкашлявся, і видно було по ньому, як йому ніяково.

— Я геть забув, котра година, — сказав він.

— Тобі не треба забирати мене зі школи, дідусю. Мені вже сімнадцять. Роби, що тобі захочеться, — відповів я, не підводячи очей від книжки.

За вечерею я помітив, що він почистив нігті. Зненацька він запитав:

— Якої ти думки про пані Естеррайхер?

І, не чекаючи моєї відповіді, доказав:

— Весела вдовичка.

Дідове знайомство з кондиторкою мало приємні наслідки. Якось, коли я проходив повз її цукерню, вона гукнула мене:

— Ти ж онук пана Обертина, чи не так?

Повернулася за ляду, набрала в серветку кілька бозамбо і подала мені.

— Ану, відкрий рот, — наказала вона, а коли я послухався, увіпхала мені смаколик до рота. Я заходився шукати в кишенях мідяки, але вона мене зупинила.

— Це задарма, мій любий. З грішми чи без — і так все це скоро піде псу під хвіст.

Я не зрозумів, що вона має на увазі.

Одного разу, коли я, вкотре обдарований нею, запихав до кишені згорток з бозамбо, переді мною раптом виникла Катіца. В руках вона несла кілька сувоїв тканини. За ті кілька місяців, відколи ми бачилися востаннє, вона змінилася. А може, я. Або щось. Вона розглядала мене своїми жвавими очима.

— Відколи ти в місті? — спитав я.

— Вже кілька тижнів.

— У мадам Лібман?

Вона кивнула.

— Кажуть, єврейські крамниці скоро позакривають, — сказав я.

— У мадам надто багато важливих клієнтів, — заперечила вона.

Не знаючи, що робити далі, я нерішуче переминався з ноги на ногу, аж тут згадав про бозамбо. Я вихопив згорток і хотів вручити їй, та її руки були зайняті сувоями.

— Дай сюди, — сказав я, забираючи в неї тягар, і бозамбо змінили власника.

Я допровадив її до самого ательє мадам Лібман, там вона знову забрала в мене сувої.

— У цьому одязі ти виглядаєш, як справжня міська дівчина, — сказав я.

— Коли йдеш до замовників додому, треба так вбиратися.

Я міркував, що б то іще сказати, аж згадав про речі, які вона передала мені, коли ми з дідом виїжджали з села.

— Штани сидять як улиті.

— Не тиснуть? — спитала вона.

— Ні, анітрохи! То що, тоді до завтра?

Вона відповіла, так ніби самозрозуміло:

— Якщо пройдешся кілька разів вулицею, я побачу тебе з вікна.

А тоді зникла у внутрішньому подвір'ї, де містилося ательє мадам Лібман. Так почався мій час з Катіцею.

Ми зустрічалися при вході в подвір'я ательє і йшли гуляти уздовж каналу Беґи. Можна було подумати, що ми живемо в мирний час, а не у війну. В літніх садах було повно людей, пили вино з Баковії і пиво, яке варила броварня на околиці міста.

У дощові дні ми ходили в кінотеатр Мозі, де тепер показували вже не американські, а німецькі фільми. Мозі був власником єдиного в місті ролс-ройса. Він добре знав, скільки тривають фільми, і з'являвся на своїй машині саме в перерві, коли ми всі стояли на вулиці. Здалеку, ще не виїхавши з-за рогу, він сигналив у клаксон, розлякуючи поодиноких коней, що по спеці волочили підводи. Наближаючись до натовпу, він додавав газу, щоб якомога ефектніше загальмувати просто перед нами. Авто виблискувало, як золото в роті цигана.

Коли відтак він висідав у своєму бездоганному білому вбранні, це завжди викликало сенсацію. Дехто забував про другу частину фільму, щоб тільки як слід роздивитися це диво техніки. Один якось допитувався, чому саме ролс-ройс, а не щось німецьке. Бо щодо фільмів, смак Мозі був однозначно німецький, а от автомобільне вподобання — англійське.

— Фільм — це втіха для душі, а машина — для ока, — відповів він.

Але ми так ніколи й не зрозуміли, чому душа його була німецькою, а око — англійським.

Через страх забруднитися Мозі забороняв до себе доторкатися. Раз якось розстелив носовичка на землі, став на коліна і вдихнув вихлопи своєї машини. Закашлявся, обтріпав одяг, а тоді проголосив драматичним тоном:

— Це запах майбутнього, мої дорогі.

Ми з Катіцею ніколи не торкалися одне одного, ні в кінозалі, де це робили всі, ні під час прогулянок берегом Беґи, де всі інші готувалися до подальших доторків. В цьому не було потреби, бо все було спокійною рікою, яка плавно несла нас з собою, щоб через кілька годин знову прибити до берега.

Насамкінець я відпроваджував її до крихітної, вогкої кімнатчини над ательє, яку надала їй мадам Лібман. Та дні, які нам судилося провести на вулицях, в парку, на каналі, були полічені. Перші осінні бурі вже бушували над краєм, спричиняючи великі збитки в Грозенау, як нам тиждень у тиждень розповідав Сарело. Іноді дощ і вітер цілими днями брали місто в облогу, і доводилося кіньми витягати загрузлі в багнюці машини.

Дідо не втручався до мене, але підозріливо споглядав за моєю незвичною веселістю.

— Вона принаймні швабка? — спитав він одного дня. — Від мене нічого не приховаєш.

— Це та сербка, дідусю. Наша Катіца.

Він довго мовчав з цього приводу, але потім колись таки покликав мене до себе.

— Приведи її додому. Не та тепер погода, щоб товктися надворі. А тут ви можете… — він на мить замислився, — …читати, чи що ви там з нею робите. А то ще заслабнеш.

Та я знав, що це не єдина причина, чому він хотів мати нас при собі. Одним вухом він слухав погані новини з Росії, другим — наслухав мене і Катіцу. Зненацька заходив до моєї кімнати, вдаючи, ніби щось шукає. А що саме, вже не міг згадати. Катіца здебільшого шила на ліжку, підібгавши одну ногу і звісивши вільно другу, її литка й стопа неабияк бентежили мене за читанням.

Читаючи, я іноді відчував на собі її погляди, але на що саме люблять дивитися дівчата, не знав. От так, між раптовими появами діда, її шитвом і моїм читанням, поглядами й умисним відведенням погляду, не менш інтенсивним, ніж самі погляди, і минав час.

Над вечір дідо завжди нетерпеливився. Він ходив по кімнатах, мов у клітці, від якої не мав ключа. Цього часу він прагнув найбільше, бо завжди проводив його з пані Естеррайхер. Всього кілька хвилин, але досить, щоби покласти свою руку на її. Він підходив до дверей, виходив надвір і вертався, аж поки якось одного дощового дня я не сказав йому:

— Можеш йти, дідусю. Нічим не журися.

Він навіть не спитав, звідки я знаю, що йому кудись хочеться, лиш прошепотів:

— Ти ж не зробиш їй живота, правда?

І кивнув головою в бік моєї кімнати.

— Ніякого живота, діду. Йди вже.

Він узувся в чоботи, одягнув дощовик, низько насунув на чоло капелюх і пішов. Я довго зволікав, перш ніж повернутися до Катіци. А коли нарешті зайшов до кімнати, побачив, що вона відкинулася на матраці, спершись на лікті. Тепер обидві її ноги звисали з ліжка. Дрібненька, непоказна Катіца враз перетворилася на істоту, що заповнила мою кімнату, моє ліжко і мої думки — і не було куди від цього подітися.

— Що читаєш? — спитала вона і підвелася, побачивши, що я знов узявся за книжку.

— Історію, яка відбувається в Америці, на Міссісіпі.

Вона розчепірила пальці ніг, і знов я побачив їх — її литки.

— А що це таке?

— Ріка, більша й ширша за наш Дунай.

Її живіт, який я не смів їй зробити, здіймався і опускався, а з ним і все, що вище. І це м'яке коливання струсонуло мною дужче за землетрус.

Я встав зі свого місця, щоб засвітити світло, коли вхідні двері розчахнулися, і почулася дідова лайка, румунські прокльони, яких я ще ніколи від нього не чув. Я вже подумав, що це якось пов'язане з Катіциним животом і приготувався виправдовуватись, але я помилявся.

— Чорти б їх побрали, цукерня закрита. Кілька днів туди не навідувався — а вона вже закрита. Порожня й зачинена.

Він пожбурив чоботи і дощовик в куток.

— Всі вітрини забиті дошками, і ніхто не знає, куди вона поділася.

— А вона єврейка? — спитала Катіца.

— А хто ж іще? — відповів дід.

— З таким іменем? — не повірив я.

— Хлопче, євреєм можна бути з будь-яким іменем. — Він похитав головою. — Один торт залишився, і той вже запліснявів.

Він лаявся, доки вистачило лайок, а тоді на багато днів замовк і відмовлявся виходити з дому. Минули тижні, поки ця історія якщо й не забулася, то принаймні остаточно відійшла на другий план. Він більше ніколи про це не говорив, і хоч як намагався розшукати пані Естеррайхер, довідатися щось про її долю, так нічого й не домігся. Тож поступово він здався.

На початку 1944 року канал замерз, після кількох днів снігопаду настали тижні стужі. В деяких місцях крига була така товста, що можна було переїхати підводою, інші ж місця були оманливі й ставали пасткою для необачних сміливців. Катіца тим часом бувала вже у нас, як вдома, і дідо знову старався не залишати нас на самоті.

Хай як мені того хотілося — водночас я був вдячний йому. Бо без нього її стопи й литки, її живіт заполонили б мене без решти. Катіца часто їла в нас, дідо віддавав їй з собою рештки і ще трохи зверху.

— Дарма, Якобе, — бурчав він, коли я, відпровадивши її, повертався додому, — вона сербка, а ти шваб. Не забувай про це.

Ніхто з нас не помітив батькового приїзду того осяйно-блакитного лютневого дня. Він приїхав автомобілем, умістивши в нього все, що зазвичай привозив Сарело. Того вже було небагато, бо війна, теж голодна, залишила у Грозенау лише спорожнілі комори та стайні. Румунські солдати відбирали у селян все, що ті не встигли сховати.

Батько обтупав чоботи перед дверима і ввійшов. Ми з Катіцею були в моїй кімнаті.

— Що там каже радіо, діду? — зачули ми його голос у світлиці. — Програємо війну? Вдома я слухаю тільки платівки твоєї доньки, більше нічого вже не витримую. В тебе не лишилося горілки? Зараз би кості зігріти.

Ми чули, як дідо встав і пішов до пивниці, вернувся і мовчки налив батькові.

— Що там у Грозенау? — спитав він.

— Недобре. Хлопці вбралися в німецьку форму і поїхали на фронт. Старі скоро очі виплачуть. Я так і сказав їм на останніх зборах: Були б раніше мудріші, не довелося би тепер плакати. Непер також пішов, але вже вернувся — привезли вбитого. Я все йому казав, застарий він уже для війни, але він тільки й торочив, для нашої справи, мовляв, ніхто не застарий. А тоді взяв гвинтівку на плече і сів до потяга. Відразу ж в Сербії бомбою розірвало. Ми з дзвонами понесли його в село, як належиться. Ну, а тепер — чого я приїхав. Як хлопець справується в школі?

— Він добрий учень. Наука дається йому легко.

— Що ж, тим ліпше. Де він? У мене новина для вас обох.

Я витяг з шухляди останнє шкільне свідоцтво і пішов до світлиці, Катіца за мною. Він взагалі не звернув на неї уваги, а мені простягнув руку. Я поклав перед ним розгорнену книжечку з оцінками, але він, навіть оком не кинувши, її закрив. Катіца залишилась стояти на порозі.

— Сядь, хлопче! — звелів він мені. — Маю сказати тобі щось важливе. Говоритиму без вихилясів, мені відразу треба назад. Сарело в нас уже півтора року, і вже тепер знається на всьому, що має знати селянин. На відміну від тебе, він дуже здібний, і я порішив призначити його своїм спадкоємцем. Тебе земля і так не цікавить, ти більше годишся до школи, до книжок.

Він узяв якусь книжку, що лежала на столі, неуважно її погортав і знову відклав.

— Як йому виповниться двадцять років, я призначу його управителем. Він уже тепер виконує свою роботу так добре, що його поважають і селяни, і наймити. Я хотів повідомити тобі про це завчасу, щоб ти не мав марних сподівань і зосередився на навчанні.

Він сів, закинув ногу на ногу, плюнув на чобіт і заходився натирати його рукавом пальта.

— Але ж він просто циганчук замурзаний! — вирвалося в мене.

— Ні, він не такий, — відказав батько з притиском.

Я подивився на діда, бо якщо хтось і міг мене захистити, то тільки він. Проте його непереконливе «Ти не можеш ще й так з ним вчинити» не було почуте.

Я заридав, я присягався батькові, що всього навчуся, що буду дбати про нашу землю, краще навіть за Сарело. Я благав його, але він тільки далі начищав чоботи. Врешті промурмотів:

— Тепер як новенькі.

Він підвівся — гора не чоловік, в якому вже ніщо — ні чоботи, ні картуз, на пальто — не нагадували того голодранця, який колись, мов злодій, прокрався в село.

— Я твій син, не він! — кричав я знов і знов. — Він просто циган, якому місце на Бузі. Я доповім жандармам, хто він насправді, і тоді побачимо…

Посеред речення рука його впала на мене з такою силою, що я ледве втримався на ногах. Він підступив до мене, але від наступного удару я вчасно ухилився.

— Правду казала Раміна — ніякий ти мені не батько!

Я прослизнув повз нього, взувся у сінях в черевики і вилетів з дому. Я не знав, куди, але мої ноги знали. Вони пронесли мене через цілий Йозефштадт, попри людей і крамниці, яких я навіть не помічав, прямо до каналу.

Коли Катіца, яка кинулася за мною, прибігла туди, я вже був далеко від берега і, одержимий думкою, коли ж він нарешті проламається, метався по льоду. Щоб він розверзнувся, і мене поглинули води, що тільки й чекають під сподом. Я стрибав на найтонших місцях, але крига не піддавалася. В неї були інші наміри щодо мене, як раніше у Бога.

Змерзлий і виснажений, я опустився на лід, а з берегів і ближнього мосту люди кричали, щоб я схаменувся і не накликав на себе біди. З'явився навіть жандарм і намагався обережно підібратися до мене, але щокілька метрів падав. На широкому, розчервонілому лиці Катіци стояв жах, який вона відчувала замість мене.

Коли пригадую її сьогодні, бачу, як вона стоїть з широко розкритими очима і маленькими рученятами, стиснутими в кулачки, достоту як в якомусь пересічному американському фільмі. Оскільки ніщо не допомагало, і ріка не хотіла мене приймати, я врешті застиг навпочіпки, аж поки мене не затрусило від холоду. Глядачі, розчаровані тим, що більше нічого не діється, поступово розходилися. Та й жандарм десь зник, коли я знову вийшов на берег. Катіца хотіла мене обняти, але я ухилився.

— Перестань, я смерджу, — тільки й спромігся видушити я.

А вона зайшлася таким сміхом, що мені легше стало підвести погляд і подивитися їй в очі.

— Якобе, ти надто багато часу проводиш у Мозі. Він теж не дозволяє до себе доторкатися, але тому, що занадто чистий.

— Ти нікому не розкажеш, правда?

— Я й першого разу дотримала слова.

В наступні місяці ми з Катіцею стали нерозлучні. Коли вона не була занята в ательє, а я в школі, коли дідо не бажав, щоб ми залишалися біля нього, ми бродили містом, як колись з ним удвох. Ми годинами могли майже нічого не говорити. Я переповів їй всі Рамінині й дідові історії. Та її вони не цікавили по-справжньому. Вона вважала, що такі люди, як Каспар і Фредерик взагалі не заслуговують на те, аби про них говорити. Врешті-решт, вони були просто вбивцями. І вона розуміла, я певен, що цими розповідями я просто намагаюся стримати її і відволікти від чогось, що стосувалося тільки нас двох.

Іноді в якісь дільниці, де нас ніхто не знав, на безлюдній вулиці, відгородженій муром, я брав її за руку. Тільки це. І лишень під кінець, незадовго до її від'їзду з Тімішоари, на останньому нашому побаченні я її поцілував. Та все ж мені миліше згадувати наші руки.

Катіца майже ніколи не упоминала про батька, як і про те, що бачила та чула в нашому домі. Не з уважності до мене, а тому, що в її світі це не мало ніякого значення. Її батьки були такі бідні, що успадкувати вона могла хіба що кравецький манекен та старі модні часописи її матері. Великого двору і великого минулого в них ніколи не було, тільки вбога, малесенька хатка. Для неї важило тільки тепер, ще ніколи не бачив я людини, для якої минуле і майбутнє так мало значили. Важливе було те, що досяжне — наприклад, я.

Тим часом містом оволоділа одна-єдина, невідступна думка: як роздобути харч. До того ж скорше за інших. Люди невтомно сновигали містом у пошуках старого м'яса чи якогось зів'ялого овоча. Вони з невдоволенням стояли в чергах, бо єдине, що в них залишилося від колишнього життя — це переконаність, що їм належиться більше, ніж іншим. Коли товар підходив до кінця або й зовсім закінчувався, спалахували сварки. Нерідко мені доводилося бачити, як вишукане панство б'ється за кілька кісток. Війна все ще оминала нас, але її подих з кожним днем ставав усе відчутніший.

Нам з дідом велося краще, бо Сарело приїздив незмінно. Вистачало навіть Катіці, якій я регулярно приносив пакунки з ковбасою та сиром. Але в місті аж кишіло від злодіїв та жебраків. Вони стояли перед церквами, здебільшого там, а також перед корчмами й крамницями, куди вчащали ті, які ще могли собі таке дозволити. Стояли перед театром і на кожному більшому перехресті, в парках і вздовж каналу. Їхні канючні голоси, їхні скривлені лиця переслідували нас навіть у снах. Визволитися від них означало — взагалі не виходити з дому.

В одного жебрака не було ніг, він завжди виринав на плечах якогось жилавого, мовчазного чоловіка, який повсюди його носив. На відміну від решти своїх побратимів, що жили на вулиці та з вулиці, безногий завжди був ретельно поголений і охайно вбраний. Так ніби чисті жебри були почесніші, ніж обдерті.

Ми з Катіцею часто спостерігали за цією парочкою, вони ніколи не ходили без плану. Спочатку виглядали місце, коротко радились, причому останнє слово завжди належало каліці. Якщо місце здавалося їм обнадійливим, носій скидав безногого, і останній відрізок шляху до своєї жертви той сам волочився по землі. Чи то через його зовнішній вигляд, чи то завдяки вправності, але йому завжди перепадало найбільше. Якось ми навіть побачили їх в доволі дорогому закладі, а перед ними — тарілки з пишними стравами.

В середині червня — цього золотого, розпеченого місяця — ми з Катіцею, як і багато інших, сиділи над каналом. Здавалося, вона чимось зажурена, але не знаходить відповідних слів, щоб сказати про це. В ту саму мить просто над вухом продеренчав голос:

— Якщо ти негайно її не поцілуєш, вона втече від тебе до іншого — це в неї написано на лиці.

Каліка підповз ще ближче й сказав:

— Або дай мені пару монет. Діє так само, як поцілунок.

— А це ще з якої радості? — спитав я, порпаючись у кишені за дрібняками.

— А дуже просто: бо тоді я дечого не зроблю.

— І чого ж?

— Не прокляну вас.

Взявши монетки, він, виглядало, тут же про нас забув і поповз до якоїсь іншої парочки, його супутник чекав неподалік.

— Що з тобою? — спитав я Катіцу.

— Мадам відсилає мене назад у село. Вона закривається, але не тому, що єврейка, а тому, що нема замовників. Тепер люди купують їсти, а не новий одяг.

Відпроваджуючи Катіцу додому, я поцілував її у брамі будинку, сусідньому із цукернею з бозамбо. На дошках, якими були забиті вікна, білою фарбою було виведено C.N.R., а залишений на вітрині торт давно зіпсувся і перетворився на маленьку сіру купку. З цілковито новим відчуттям у животі я повернувся додому.

Тієї ночі нас з дідом розбудили вибухи бомб в околиці Північного вокзалу. Як і всі, ми вибігли на вулицю і побачили заграву над дахами будинків. Вона сповістила про прихід війни. Сирени заголосили з великим запізненням, так ніби їх обслуговував наш п'яничка Штруберт. Я забіг у дім, одягнувся, а коли на вулиці спробував прошмигнути повз діда, він спитав:

— Ти куди? Там небезпечно.

Моя відповідь потонула в серії вибухів. Літаки зайшли на друге коло, і на повітря вилетіли склади боєприпасів, нафтові резервуари та фабрики.

Я знайшов Катіцу, що забилася в кутку кімнати, і привів її до нас. З першим світлом дня небо заповідалося таке синє, ніби знущалося з нас. Закутані в ковдри, ми з Катіцею сиділи на веранді і трималися за руки, переконані, що скоро загинемо. А потім почули перші новини про звуглених, задушених чадом, завалених людей. Так тривало кілька тижнів, у схроні ми проводили набагато більше часу, ніж вдома. Навіть удень я відчував на своїй долоні нічний потиск її пальців.

Коли я востаннє побачив Катіцу, вона сиділа на нашій підводі, а Сарело шмагав коней, аби ще заясна повернутися в село.

— Не батогом, самими віжками! — кричав йому навздогін дід, але Сарело не звертав на нього уваги.

Катіца помахала на прощання рукою, і цього разу за підводою біг уже я.

***

Якщо росіяни зараз не заберуться, я замерзну і вмру. Крига не піддалася тоді, бо хотіла втримати мене при житті, для якоїсь іншої смерті, яку хтось — може, й Бог — замислив для мене. Шкода, що Раміна постійно розповідала про два мої народження, але ніколи про смерть. Що в мене тепер не було більшого вибору, аби підшукати для себе найкращу. Бо чи спіткає вона мене в Сибіру, чи просто тут, на нашому цвинтарі — без Раміни я вгадати не міг.

Я зібрав усю відвагу, відсунув могильну плиту і висунув голову. Сніг не падав, вітер теж ущух. Гробівці й пам'ятники сховалися під товстим білим покровом. Навіть паркан, що відділяв цвинтар від поля, ледь можна було розрізнити. Я потягнувся і стріпав сніг, відчув, як оживають мої закляклі кінцівки. Ледь помітними стежками прокрався до цвинтарної брами.

В селі, може навіть перед нашим подвір'ям, рухалися світла, до моїх вух знов долинули крики російською, що, мабуть, закликали до поспіху, тоді ляснув постріл, жіночий вереск. Ніч була не темна, бо її освітлював сніг. Недостатньо темна, щоб сховати мене.

Запала коротка тиша, так ніби село заснуло, і все виявилося лише лихим сном. І тільки там, де була головна площа, світилися фари. А тоді завелися двигуни, і невдовзі вже кілька вантажівок рушили з села.

В цю мить ковдра хмар роздерлася, і місяць залив усе своїм блідим світлом. Я повернувся у сховок, переконаний, що зараз останні росіяни поїдуть, і я зможу вернутися додому. Я задрімав, коли зненацька почув голоси, що наближалися до цвинтаря, але не розумів, якою це мовою говорять. Через щілину мені було видно світло кількох гасових ламп, здавалося, люди про щось змовляються. А тоді вони рушили алейкою до гробівця Дамасів. І тепер я вже виразно розчув мову, знайому мені з Тімішоари, коли росіяни шукали у нас горілку.

Доля говорила російською, та коли вона зупинилася перед гробівцем, я почув знайомий голос:

— Виходь, хлопче. По всьому, — закликав мене батько.

Я відсунув плиту, і лампи засліпили мене так, що я затулив очі рукою. Я відчув, як двійко міцних рук витягають мене нагору, але навіть не міг боронитися.

Першою постаттю, яку я розрізнив, був Сарело, другою — батько. Він сказав:

— Вибач, хлопче. Вони прийняли Сарело за тебе, хотіли його в мене забрати. Навіть парох не міг переконати. У мене не було іншого виходу. Від тебе я можу відмовитися, а від нього — ні.

Двоє російських солдатів підхопили мене попід руки і повели. Позаду на відстані йшли батько й Сарело. Мене грубо погнали до світла фар, та я не пручався, так як Раміна, всією своєю вагою. Я не линув, як вона, понад головами солдатів, а втягнув голову в плечі. І не сидіти мені на вантажівці, мов на троні — маленький тріумф у мить найбільшої поразки.

Заціпенілий — заціпеніння охопило мене, відколи я довідався про Катіцину смерть — я прямував до місця, де провів півдитинства. Де дідо продавав худобу, Сарело — ножі, а Катіца — спідниці й костюми, пошиті її мамою. Де матері розглядалися за майбутніми невістками. І де тепер дві вантажівки чекали на останніх, кого ще вдалося впіймати.

Разом з іншими жінками й чоловіками мене погнали вулицями. Їх хапали в садах і стодолах, витягали з льохів і горищ. Безуспішно вони намагалися захиститися від холоду своїми шалями, хутряними шапками та піднятими комірами. Коли ми всі вже опинилися на вантажівці, я роззирнувся. Там були вчитель Кірш, німий і насуплений, та кілька його хлопців, найрвійніших у військових вправляннях.

Двоє чоловіків розповідали, що вони ховалися у млині, якусь жінку знайшли у бочці гноївки, і її сморід супроводжував нас до самого міста. Іншу жінку важко поранили, коли солдати багнетами штрикали в сіно. І все одно її, напівмертву, поклали біля нас. І посеред цього всього стояв я, Якоб, Jacob через «с».

Поволі усе село зійшлося до вантажівок. Люди стояли мовчки. Вони принесли те, що хотіли дати в дорогу своїм дітям, братам і сестрам: одяг, харчі, фотографію на згадку. Але румунський перекладач застеріг їх не наближатися, а солдати відтісняли натовп назад.

Я виглядав за батьком і Сарело, які йшли за мною — але вони десь зникли. Я шукав за дідом — але і його не було. Та в одному темному місці я розгледів постать, що здалася мені знайомою. Вона ступила крок вперед, потім ще один, і раптом я впізнав маму. Я не покликав її, просто дивився, не зводячи погляду, такий вражений тим, що вона прийшла. Вона, що жодного разу за мене не вступилася.

В руках вона тримала клунок, не давала солдатам відтіснити себе і з усіх сил боронила те, що притискала до грудей. Щойно випала нагода, вона кинулась до нашої вантажівки, але росіянин схопив її за руку і шарпнув так, що вона впала. Та вона не відступалася. Коли солдата покликав капітан і він відійшов, їй таки вдалося передати мені клунок.

— Хай тебе Бог береже, — встигла промовити мама, як її тут-таки відтіснили.

Коли росіяни всідали до вантажівок — на нашу припало четверо — іншим теж удалося віддати своїм рідним клунки. А тоді колона рушила. Водій дав газу, і вітер немилосердно задув нам в обличчя.

У маленький мішечок мама запакувала светр, хліб, сир і сало. Я натягнув светр і дивився, як усе більше віддаляються вогні Грозенау. Потім присів навпочіпки поряд з усіма іншими, і, мов ті цуцики, що намагаються зігрітися, ми щільно притислися одне до одного.

Розділ 4

Худоба гріла його, як гріла самого Ісуса. Коли починав віяти крижаний жовтневий вітер і заповідалися перші морозяні ночі, Фредерик завжди своїх овець і свиню забирав у дім. Вірно й сумирно стояли вони довкола його солом'яного ложа, заклякле Фредерикове тіло помалу відтавало, аж йому нарешті вдавалося заснути.

Того ранку року 1769, коли йому судилося вперше почути назву Банат, він збудився від гучного стуку в двері. Ніби потопельник, якому вдалося врятуватися в останню мить, він повернувся до життя. Він хапав повітря, а оскільки стук у двері звучав ще в останньому його сні, то Фредерик не знав, чи йому це, бува, не сниться. Він далі лежав і прислухався, а рука намацувала під подушкою ножа.

Бо хоча Велика війна скінчилася понад сто років тому, околиці Дьєзу та й уся Лотаринґія ніяк не могли втихомиритися. Ще в його юності французький король вів подальші війни, і батькам доводилося ховати сина від армійських мобілізаційних загонів. Ледве угледівши на дорозі з Марсалю вершників, він кидався навтьоки в поблизький лісок. Тепер такого страху вже не було. Виходячи в поле, селянин міг сподіватися, що ввечері повернеться додому. Порівняно з тими часами, коли тут об'явився Каспар, який — так розповідав йому батько — вирішив, що прийшов до себе додому і вибив цілу родину, крім однієї дівчини, тепер настала мирна пора.

Каспар негайно спалив дім, через чуму, що там угніздилася. А тоді збудував новий, той, в якому тепер жив Фредерик. Там вони й оселилися, Каспар з тією дівчиною, придбали кілька голів худоби і якесь насіння, а коли місцевість потроху почала відживати, коли в покинутих домах оселилися селяни, вони роками мирно жили собі на своїй землі. Навіть голодувати їм випадало лише зрідка.

Вони майже ніколи не заходили до села, вони були самодостатні. Рештки її родини вмістилися в одній невеличкій могилці, яку він викопав неподалік двору. Фредерик добре знав це місце, хоч хреста вже не залишилося. Він завжди жив поблизу Каспарового злочину. Зі слів батька, який своєю чергою переказував почуте, дівчина була віддана й роботяща, ба навіть задоволена. Каспар зачав з нею семеро дітей, з яких кілька невдовзі померло. Та через двадцять років, вагітна восьмою дитиною, що мала стати Фредериковим прадідом, вона ні з того, ні з ового забила свого чоловіка, а її первісток закопав труп в ліску. Після цього вона вела господарку за допомогою старшого сина, так ніби нічого й не сталося.

Фредерик часто шукав у хащах слідів, які могли б довести істинність цієї історії. Одного дня він таки вирішив, що вона правдива, і покинув шукати, бо мав інші клопоти. Земля була неродюча, неврожаї частішали, податки були високі, тож злидні перетворили багатьох селян на волоцюг, ладних убити за шматок хліба. Те, що з ним такого не сталося, він завдячував прибутковій справі — полюванню на циганів.

Коли постукали втретє, він крикнув:

— Хто там?

— Що ти питаєш дурне? Я, хто ж іще. Вставай, бо зарібок втече.

Пізнавши голос приятеля, він сховав ніж, пробрався поміж тварин і відчинив двері.

— Мерщій одягайся, недалеко від Марсалю бачили циганів! — випалив Жюль.

Фредерик вдався невисокий, але достатньо міцний, аби повалити в корчмі будь-кого, хто б насмілився кепкувати з нього за те, що у свої тридцять років він живе ще й досі самотній і поодаль села — відлюдько, якому ніхто не в голові. Єдиним, з ким він знався, його, так би мовити, діловим партнером, був Жюль — велетень, не чоловік. За кожного спійманого цигана, навіть після стягнення оренди за коня, вони діставали досить, щоб вистачило до наступного полювання. А тепер-от десь між Муаянвіком і Марсалем знову блукав гурт циганів.

Вони розумілися без зайвих слів. Вони виросли разом, а коли Фредерик успадкував двір, Жюль іноді приходив помагати. Жінки Фредерик так собі й не знайшов, він був такий бридкий, що до цього неможливо було звикнути. Лице його було ніби вчавлене, ще й спотворене якоюсь хворобою, губи відкопилені. Так чи інак, Фредерик вже змирився з тим, що йому довіку судилось парубкувати.

Жюль привів коней, і коли Фредерик швидко зібрався, вони мовчки вирушили в дорогу. Якийсь час їхали верхи на Марсаль, обігнули місто і вже невдовзі опинилися в густому лісі, в якому цигани споконвіку знаходили собі прихисток. Угледівши тоненький димок над верхівками дерев, вони спішилися, прив'язали коней, щоб ті не викрили їх своїм іржанням, і стали скрадатися. Вони знали, що хрускіт найменшої гілки може позбавити їх здобичі.

Якщо серед циган виявиться кілька міцних чоловіків, вони й самі запросто можуть перетворитися на переслідуваних. Цегунів, як їх тут називали, боялися, бо вони вміли обходитися не тільки з кіньми, але й зі зброєю. Та якщо там самі жінки та старі, у них є шанс.

Минули часи великих переселень, коли цигани сотнями з'являлися перед брамами міст, і їх приймали благоговійно й обдаровували. Тепер вони блукали невеличкими гуртами, щоб не надто впадати у вічі. Вони стали лякливі і обирали шляхи, віддалені від людських осель. Коли зупинялися — то тільки в гущавинах лісу. І все одно їх переслідували, а на перехрестях більших доріг стояли прибиті дошки з попередженням, що кожного цигана, якого впіймають, буде негайно повішено.

Щастя було по боці Фредерика і Жюля, бо в хащах принишкло лише кілька обдертих жінок з маленькими дітьми, якийсь старий дід і тільки один парубок. Зі стовбурів дерев, листя та шкур вони спорудили відкритий з одного боку курінь і тепер сиділи навпочіпки коло ватри, на якій смажили зайця. Фредерик і Жюль розділилися. Жюль, пригнувшись, під захистом заростів обійшов табір з протилежного боку і засів там.

Фредерик відклав кинджал, витягнув пістоля і зарядив. Він знав, що Жюль зробив те саме. Та перший, вирішальний постріл завжди належав йому, він був влучний стрілець, мабуть, це в них у крові, казав йому батько, бо й дезертир Каспар міг двічі зарядити, вистрілити й поцілити на відстані чотирьохсот стіп.

Налаштувавшись, він прицілився в юнака і коротко свиснув. Жюлів свист прозвучав відлунням його власного, тоді він вистрілив, юнак упав. Жюлів постріл, що прогримів одразу після цього, тільки черкнув старого. Зчинився крик, жінки похапали дітей і кинулися навтьоки. Старий, надто немічний, повалився вже через кілька кроків. Одна з жінок в паніці побігла просто на Фредерика, він заступив їй дорогу й тримав, поки не надбіг Жюль і не зв'язав її. Відбиваючись, вона вкусила Фредерика в руку, тож він бив її, аж поки вона не обм'якла. З-за дерев, на безпечній віддалі, за ними спостерігали інші циганки.

Заки Фредерик стеріг свою полонянку, Жюль — такого задоволення він ніколи себе не позбавляв — підійшов до безживного тіла циганчука і відрізав йому обидва вуха. А тоді взявся за старого, що навколішки благав змилосердитися, і заколов його. Той ще хрипів, коли він і йому відрізав вуха. Жмутком листя Жюль витер лезо ножа, загорнув вуха в хустину і повернувся до Фредерика.

Він закричав у ліс: «Наступного разу спіймаєм і вас!», а тоді вони повели свою здобич до коней. З другої мотузки вони зв'язали петлю, накинули циганці на шию і потягли за собою в Марсаль. Спочатку вона пручалася, мало не задушилася, а тоді скорилася і йшла за ними зі згаслим поглядом.

Ще не було й полудня, а вони вже майже впоралися зі своєю роботою. Фредерик заплющив очі і вдихнув холодне, вологе повітря. В Марсалі вони подалися просто до дому судді, але просувалися повільно, бо треба було пильнувати, щоб люди не забили циганку. Мертвою вона принесла б їм значно менше прибутку, отож Фредерик пустив товариша наперед, а сам прикривав циганку ззаду.

Суддя виплатив їм винагороду. Коли Фредерик нарешті привів жінку до вежі, де її мали утримувати до страти, і передавав її варті, вона обернулася. В погляді зібралася вся її зненависть. Вона плюнула йому під ноги:

— Щоб ти так само голодував, як я.

Фредерик зареготав.

— Це вже сталося і без твого прокляття.

— І щоб всі нащадки твої теж голодували.

А тоді за нею захряснулася брама, і Фредерик почув лише слабкі кроки, що повільно віддалялися. Вони з Жюлем пішли до корчми, де були бажаними гість-ми, адже завжди більшу частину своєї винагороди видавали на найдешевшу брагу. Звеселілі й зігріті, вони рушили додому, і знов їм пощастило, бо коні йшли самі. Вони прекрасно знали дорогу, тож чоловікам треба було тільки втримуватися у сідлі. На дорозі до Дьєзу, на висоті свого дому Фредерик зліз з коня, віддав віжки Жюлеві і, похитуючись, пішов далі пішки.

Він саме переходив через місток над Салією, коли помітив, що з комина його будинку йде дим. Він обернувся, щоб покликати Жюля, але той вже був надто далеко. Тож не залишалося нічого іншого, як зустрітися з непроханим гостем сам-на-сам. Він витяг кинджал, зарядив пістоля і рушив до входу.

Та ще перш ніж навалитися на ледь прочинені двері, почув зосередини чиїсь причитання: «Господи милосердний, і де мені роздобути в цій глушині нові черевики?» Фредерик якусь мить прислухався, щоби пересвідчитися, чи там лише одна людина. А коли увірвався з оголеним ножем у хату, побачив до смерті переляканого товстого чоловічка, що сидів на краю ліжка і розминав свої босі ноги. В порівнянні з куценькими, коренастими ніжками його черево здавалося просто велетенським. На підлозі коло нього лежав бубон.

— Не стріляйте! На милість Божу, не стріляйте! — вереснув він.

— Чого Ви шукаєте в моєму домі? — спитав Фредерик.

— Я просто хотів погрітися і поїсти. Я можу заплатити, у мене є гроші.

— А чим доведете, що Ви не злодій?

— Чи бачили Ви колись такого кругленького злодія? Та я в будь-яких дверях загрузну. До того ж, чи бачили Ви коли злодія з бубном? Звичайно, що ні, бо навіщо злодієві бубон? Не для того ж, аби бубнити на ціле село — ось він, мовляв, злодій прийшов! Відкривайте мерщій вікна-двері! Самі подумайте. Я просто емісар її Величності цісареви австрійської, і моє завдання — нести в люд радісну звістку.

— Такий важливий емісар — і пішки?

— Пішки я тільки тому, що кілька днів тому якісь цигани вкрали у мене коня. Сподіваюся в селі знайти заміну.

— Що ж, тоді розказуйте, що то за звістка.

Фредерик відклав зброю і сів до столу, не спускаючи очей з химерного гостя. Чоловічок підняв свій черевик і проселив кілька пальців крізь діру в підошві. Зібравшись з духом, він розпрямився, натягнув такі ж діряві панчохи і повів розповідь.

Ось уже багато років за сприяння цісаревої і Віденської придворної палати люди перебираються на схід монархії. Вони їдуть у краї, про які Фредерик ще ніколи не чув, і де монархія володіє величезними обшарами землі, на якій живе дуже мало людей. Їх на три роки звільняють від усіх податків. Їм дають в оренду землю і дім, а також надають в розпорядження худобу й реманент, передоплатою, так би мовити, щоб перебути перші часи. Емісар зупинився і поглянув на Фредерика.

Тільки останній дурень або цілковитий ледащо за короткий час не набуде там більше, ніж за все своє дотеперішнє життя. В кожному разі, незрівнянно більше, ніж будь-хто в такому Богом забутому хутірці, як оцей Фредериковий, як він там взагалі називається. Бажаний кожен: ремісник, колишній вояк, рільник — головне, аби католик.

Саме тоді Фредерик почув уперше про ріку, що називається Дунай, бо крихітна Салія дотепер була єдиною річечкою, яку він бачив. Дунай, розповідав йому товстун, попиваючи з кухлика квасне молоко і гризучи останній черствий Фредериків окраєць, це величезна ріка, в деяких місцях завширшки, як від цього подвір'я — і аж до дороги, а в інших — вузька й підступна.

І от цією рікою люди, що збираються в місті Ульм, пливуть далі аж до тієї багатонадійної домени корони, що її називають Банат. Якщо сприяє щастя, подорож на плоті триває два, ну, гора чотири тижні. Такий довгий шлях не позбавлений, звісно, небезпек, але справа того варта, коли подумати, що чекає тебе в кінці. Адже в Лотаринґії пристойне життя вже давно неможливе. Тим-то й доводиться йому діяти обережно, бо як він виходить на сільську площу, робиться справжнє стовпотворіння охочих, але французькі урядники невдоволені, що в них переманюють підданих.

— Скільки разів король останнім часом піднімав податки? — запитав чоловічок з піднесеним догори вказівним пальцем, що робило всю його з'яву ще театральнішою.

— Часто, — відказав Фредерик замислено.

— А неврожаї часто бувають?

— Ще частіше.

— Отож-бо, ось Вам уже дві причини пошукати щастя деінде, — підсумував чоловічок свою промову і гепнувся горілиць на Фредерикове ліжко, однак незабаром його мішкувате тіло знову зсунулося.

— Сподіваюся, Ви не заперечуватимете, коли я сьогодні переночую у Вашому ліжку. Дуже вже крутить кості.

Можливо, Фредерик би й спротивився, може й витурив би безсоромного чоловічка за двері, якби не був такий вражений його розповіддю. Йому аж голова пішла обертом від усіх тих думок, що цілу ніч роїлися й не давали заснути. Він уклався на підлогу і до самого світанку не склепив очей. Ще перш ніж його гість натужно натягнув пару старих Фредерикових черевиків і зник у напрямку Дьєзу, він уже прийняв рішення.

***

Як Фредерик дістався до Ульму — невідомо, та дідо й не зупинявся на цій обставині, просто перестрибував через цю частину історії. Можливо, він продав овець, свиню, ба навіть весь двір, перш ніж рушити в бік Заррабурґу, щоб там перевалити через Воґези.

Та ще ймовірніше, що Фредерик зник, мов тать, щоб уникнути неприємнощів з французькими урядниками. І пристав до людей, що з Мецу, Нансі та сіл, про які він в житті не чув, рухалися в тому самому напрямку. Вони перебралися через Райн, людський потік усе наростав: у нього вливалися пфальці, трірці, баденці, що теж прагнули потрапити на схід.

Багато з них мандрували босі або в понищеному взутті, крокували поряд із возами та підводами, на яких лише зрідка знаходилося місце вагітним, старим і малечі. Та навіть якщо перед початком подорожі черевикам пришивали нові підошви, наприкінці все одно від них нічого не лишалося. Дуже багато ніг вирушило тоді в дорогу. Безліч змарнілих тіл.

Так чи інак, але, зі слів діда, приблизно через півроку Фредерик опинився в Ульмі, за міським муром, неподалік від місця, де Бляу впадає в Дунай. Сидячи на березі, він колупав цизориком дерев'яний цурпалок і безрадно витріщувався на воду.

Першим ділом по прибутті він навідався до ульмських корабельників, які щовечора збиралися в рибальській дільниці, щоб розвідати в них про можливості подальшої подорожі по Дунаю. Декотрі якраз повернулися з Відня, де попродали свої кораблі, бо не могли вже ними вертатися вгору проти течії. Корабельники чекали на нових клієнтів, що хотіли потрапити в Банат. А таких не бракувало, щодня до Ульму прибувало по сорок-п'ятдесят охочих, набагато більше, ніж могли впоратися корабельники. Та оскільки рівень води вже піднявся, а будувати кораблі не встигали, бо багато з них трощилося об скелі або ж тонуло в чорториях, корабельці також стали обережніші. Тому на подорож іноді доводилося чекати тижнями.

Позаяк тільки окремі подорожні могли дозволити собі винайняти притулок, вулиці були забиті людьми, що спали або дрімали, сидячи коло своїх пожитків, які нерідко складалися лише з одного клунка.

У Фредерика з'явилися й інші клопоти, бо емісар змовчав про те, що йому знадобиться дружина. Від Реґенсбурґу, найпізніше від Енґельгартсцеллю пропускали тільки подружжя. Але де йому за такий короткий час знайти жінку, готову побратися з ним, якщо вже за стільки років жодної не знайшлося? Та ще й не просто незаміжню, а таку, що заради східного щастя схоче примружити не одне, а обидва ока? Фредерик боявся, що його подорож закінчиться, навіть як слід не розпочавшись.

У перші дні в Ульмі він бачив, як на таких непросмолених, витесаних з сирого дерева суднах іноді вміщалося до вісімдесяти осіб. Насередину складали коси, пили, сокири, казани, матраци і що там ще люди везли зі собою, все впереміш. На борт забирали й невеличкі клітки з курми, і овець, і свиней, яких, хоч і прив'язаних, годі було якось втихомирити. Потім складали скупий провіант, який вони собі могли дозволити, часто лише трохи сухих медяників.

Деякі кораблі допливали до місця призначення, про інші казали, що вони затонули. Та все ж Фредерикові ще й як хотілося опинитися на одному з них, бо перспектива повернутися назад і полювати далі на цих злиденних циганів не надто його тішила. Іноді, потерпаючи з голоду, він пригадував собі прокляття тієї циганки, та лише мимохідь, як не вартий уваги випадок.

Тож тепер він сидів отак на березі Бляу і взагалі не знав, як бути далі. На подвір'ї фарбарні стояв чоловік і вмачав тканину в казан з червінню. Під казаном тлів торф. Фредерик підійшов і якусь часину приглядався до його роботи.

— Брате, не знаєш якоїсь жінки, яка хоче на схід і якій потрібен чоловік? — спитав його Фредерик.

Йому довелося кілька разів повторити своє питання, перш ніж фарбар його зрозумів.

— Жінки такої не знаю, зате знаю когось, у кого б знайшлася робота для тебе, — відказав той, насміявшись до сліз.

Кілька місяців Фредерик добував торф недалеко за Уіьмом. Господар йому не платив, зате давав досить їсти-пити, а також дах над головою. Часто він стояв під палючим сонцем в ямі, виколупував з глинистої стіни кавалки торфу і передав їх напарнику, який вантажив їх на тачку. Тоді вони разом вивозили торф і розкладали сушитися на галявині, потім перевертали брили. А тоді все починалося спочатку. Ця робота була така нудна, і вони так мало між собою говорили, що в нього було досить часу подумати про майбутнє.

Незабаром літо закінчиться, почнуться дощі й тумани, взимі Дунай в деяких місцях замерзне, і судноплавство припиниться. Стала праця в нього тільки до перших осінніх бур, а там доведеться шукати, як вгамувати бурчання в животі. Банат, власна садиба й земля, майбутнє заможного селянина втікали у майже недосяжну далечінь. Часто він лежав ночами без сну на своєму сіннику і шкодував про це рішення. Навіть його вбога хатинка і полювання на циганів здавалися йому тепер кращими за оце нужденне життя, в якому він гибів тут, в оточенні людей, що ледве його розуміли.

Двічі на тиждень торф вивозили до міста і продавали як дешеву горючу сировину пекарям і цеглярам. Зазвичай цю важку роботу вони робили удвох, та в день, коли він зустрів свою майбутню дружину, другий робітник лежав п'яний як чіп у своєму ліжку. Отож, Фредерика вирядили самого.

Він саме проїздив повз катедру з недобудованими вежами. Він часто молився перед пишними хорами, оздобленими вирізьбленими з дубового дерева головами пророків, мудреців і святих, щоб йому нарешті зустрілась якась підходяща для одруження жінка. Якраз в ту мить із собору вийшло стареньке подружжя з донькою, і ці люди, мабуть, ще поринуті в себе після молитви та приголомшені гучним, строкатим міським життям, втрапили просто під Фредериковий віз.

Фредерик з усієї сили натягнув віжки і в останню мить зупинив коней. Старий вилаявся тим самим діалектом, яким змалку говорив і Фредерик. Він вже збирався поїхати далі, бо в Ульмі було чимало лотаринзьких родин, що чекали на сплав, коли раптом побачив ту молоду жінку. Те, що не сподобалося б нікому іншому, в нього викликало надзвичайний захват — вона була така сама негарна, як і він.

Він зіскочив з воза і заспокоїв старого, вони довго розмовляли про колишню батьківщину і про те, чого сподіваються від нової. Потім про ймовірність дістати місце на кораблі, і Фредерик зізнався, що без дружини йому далі не пробратися. При цьому він усе зизив на доньку подружжя, що стояла трохи осторонь. Тут Фредерик раптом згадав про свої справи, але далі рушив тільки після того, як старенькі пообіцяли йому зустрітися завтра на тому ж місці. Вони не змушували себе довго вмовляти, здавалося, в їхніх головах зродилася подібна думка.

Невідомо, коли саме Ева, якій ледве виповнилося двадцять, але яка була розумною жінкою, зробила вибір на користь Фредерика. Чи ще на вулиці, коли зауважила його погляди, чи щойно при наступній зустрічі, в господі, куди їх запросив Фредерик. Хай там як, вона вже збагнула, що в її становищі не годиться надто перебирати. Бридкий чоловік на початку такої важкої подорожі й гризотного життя колоністів був даром Божим. І справді, невдовзі вона знов повернулася до собору, щоб помолитися за здійснення своїх мрій. Через кілька днів вони знайшли священика, який дав їм шлюб.

Тепер усе щастя було по Фредериковім боці, бо з грішми старого незабаром знайшлося й місце на одному з кораблів, готових вирушити в подальшу подорож. Разом із шістдесятьма іншими, переважно теж лотаринжцями, вони піднялися на борт. Дві вагітні жінки й цілий табунець малолітніх дітей, таких же заморених голодом, як і дорослі, зайшли в дерев'яну халабуду в шість стіп заввишки, споруджену на палубі. Стерновий, здоровенний як скеля, з допомогою інших чоловіків відштовхнув судно від берега і повільно вивів його на середину течії. Всі перехрестилися — на те в них попереду випаде не одна ще нагода.

***

Стерновий, виглядало, знав свою справу: він вправно маневрував, обходячи піщані мілини та скелища, що часто виникали раптово та, ледь видні, чигали під водою. Біля Інґольштадту вони увійшли у велетенські, густі плавні, де очерет змикався в суцільну ряхтливу поверхню.

Бузьки й качки прочісували заплави в пошуках комах і риб, а з-поміж очерету й осоки здіймалися лиски та лебеді. Потім річкове ложе звузилося, і біля Вельтенбурґу вони пливли повз високі, стрімкі й лісисті береги. Течія посилилася, але з нею теж впорались, і люди вже припускали, що доберуться загалом без якихось надзвичайних пригод. Що всі ті моторошні байки, яких вони наслухалися — просто вигадки корабельників, цих впертих, похмурих людей, які набивають собі ціну.

Декому навіть вдавалося ловити щук і коропів, та оскільки розвести вогонь не було можливості, їх викидали назад у воду. Сухі медяники, трохи сиру та яблук — ось і все, чим доводилось вдовольнятися. В Реґенсбурзі вони причалили за кам'яним мостом, через який ще кайзер Барбаросса вирушав походом на Єрусалим. Човни тулилися один до одного, чулися вигуки багатьма мовами, лайки, прокльони, погрози. Тут збували усе, що тільки можна було завантажити на кораблі: смалець, вина, волів, мідь і ще безліч іншого. Все місто нагадувало суцільний мурашник. Тут теж назбиралося багато люду: гессенці, франки, вестфальці, що так само як лотаринжці та ельзасці, прагнули на схід.

Два дні вони прочекали на комісарів, які видали їм паспорти колоністів, щоб вони могли в'їхати в монархію Габсбурґів. Крім Фредерика, який ходив купити трохи запліснявілого сиру й черствого хліба, та корабельника, що попростував одразу до шинку, ніхто не зійшов з корабля. Надто великий був ризик, повернувшись, застати своє місце зайнятим.

В Пассау їх затримали ще на день, заки видали гроші до Відня. Три ґульдени, небагато, зваживши на те, що кожен, хто не гріб, мав заплатити корабельникові по чотири. Фредерик, оскільки виявився завзятим і вправним в обходженні з веслами, був звільнений від платні за перевезення.

Його жінку переповнювала втіха від того, що вона в ньому відкривала. То був беручкий чоловік, що зробить її життя якщо не легким, то принаймні стерпним. І в якого, без сумніву, достатньо чоловічої сили, щоб зробити їй кількоро дітей. Та й батьки її приглядалися до зятя і раділи доньчиному вибору. З нього вийде добрий, а може, й навіть заможний господар.

В Енґельгартсцеллі усім довелося висісти, їх до нитки обшукали цісарські митники. Хто був хворий, неодружений, у кого виявили якусь тілесну ваду — тих негайно відсилали назад. Майже всі гроші відібрали як комісійні. Так був втрачений ще один день, але це — як і знущання урядників — вже не могло збити їх з наміру, бо за часом вони пересувалися добре і досі не стикалися зі справжніми небезпеками. Тож уже сподівалися, що все мине гладко. Вони змирилися зі звичайними невигодами подорожі, яка обіцяла їм усе, чого в них ніколи не було. Мирні часи, квітучі садиби і ночі, в яких не треба буде корчитися з голоду. Ось тільки лице корабельника все суворішало, а його погляд похмурнішав.

Коли відтинок, де ріка звивалася поміж стрімкими узгір'ями, але вода була спокійна, залишився позаду, а краєвид аж до Лінцу став поступово розгладжуватися, так що на ніч можна було зійти на берег, посмажити риби і виспатися випроставшись, люди вже почали вважати корабельника невірою. Бо ж якщо все піде добре, вже за три дні вони будуть у Відні. Але сталося інакше.

Вони переночували на ріні, оточеній очеретами, назбирали хмизу в заплавному ліску і розклали багаття, на якому жінки приготували їжу. Вранці все було оповито густим туманом, і це не поліпшило корабельникові настрою. Вони всіли на судно, Фредерик і ще кілька міцних чоловіків відштовхнули його на мілководдя, а тоді налягли на весла.

Перш ніж дати команду, корабельник, широко розставивши ноги, став перед людьми і промовив:

— Найтяжче випробування в нас іще попереду. Незабаром ми дістанемося до тіснини зі стрімкими скелями. Там течія посилюється, нас добряче потрусить. Але найбільше мене непокоїть не це. Посеред ріки стримить скеля, що утворює сильні вири. До того ж зі стрімчаків у воду постійно падають стовбури дерев і захаращують проходи. Якщо на них налетіти, корабель може так побити, що доведеться відмовитися від дальшої подорожі. А тепер слухайте уважно, чоловіки! За моїм знаком ви втягнете весла, інакше вони поламаються. Там ми так чи інакше мусимо здатися на волю течії. Якщо хочете, моліться, але буде такий рев, що Господь нас навіть не почує.

Він засміявся з власного жарту.

— А от коли прорвемося, зупинимося коло церкви Марії в Таферлі. От там і подякуєте Богові.

Він сів на корму і наказав:

— Весла на воду!

Коли туман в кількох місцях прорвався, відкрився лагідний край з хвилястими пагорбами, з левадами, повними фруктових дерев. Ніщо не віщувало небезпеки, якій вони рухалися назустріч. Невеличкий переполох виник тільки тоді, коли вони наскочили на мілину, всім довелося висісти й зіпхати корабель. Фредерик підганяв інших і сам не щадив сил. Коли корабель зрушили, він на руках переніс свою жінку через воду. Кілька разів переходив туди й назад по коліна у воді, помагаючи старим та дітям.

Перші пороги вони подолали без особливих труднощів, однак річка стала помітно рвучкішою. Їх то прибивало до берега, то виносило на середину течії, туди, де на них чигали сильні крутоверті, що норовили затягти на глибину. Іноді в тумані вони втрачали орієнтацію, аж поки не наштовхувалися знову на берег або на нагромаджені стовбури. Хто не веслував, міцно трималися за все, що можна: діти за матерів, жінки за чоловіків. Коли корабель загрозливо перехилило, худоба, мішки та один хлопець полетіли через борт і зникли в шумовинні. Інші якимось дивом порятувалися.

Ріка прокинулася і, здавалось, хоче позбутися їх, так ніби вони надто вже їй дошкуляли. Якби Раміна жила в ті часи, вони б довідалися, що невільно безкарно збурювати ріку веслами, так само як і пиряти вітер ножем.

Наступною випала з корабля і зникла в пучині стара селянка з околиць Страсбурґа. Чоловік ще спробував її витягти, але рухався надто повільно. Він вже майже був вирвав жертву з течії, та ріка виявилася спритнішою. Третім був тихий хлопчик, який весь час чіплявся за материну спідницю. Після цього якийсь час здавалося, ніби Дунай наситився, але він лише причаївся, лише розпружив м'язи, готуючись завдати чергового удару. Течія заспокоїлася, вода, яка щойно бурлила, знову так проясніла, що внизу проглядалося кам'янисте дно. Всі полегшено відітхнули.

Корабельник, що досі сидів на хвості, встав. Витер лице і напружено вдивлявся туди, де крило туману приховувало наступну перешкоду. Він стояв, наче зрісшись з судном, наче його не могла здолати жодна стихія. Так ніби він сам-один вийшов на герць з рікою і навіть здужав її приборкати. Всі погляди були прикуті до нього й чекали найменшого знаку.

Раптом він лайнувся, і всі здригнулися. Одні хрестилися, інші, поринувши в молитву, безгучно ворушили губами.

— Суши весла! — заволав корабельник, і відразу після цього течія знову вхопила їх в свої лещата.

Перед ними виринула та сама скеля, якої всі так боялися. Крізь туман видно було лише частину її, сіру нерівну стіну, так що годі було сказати, яка вона заввишки, а головне — завширшки. Корабель несло просто на неї, і неможливо було нічого вдіяти.

Більшість людей попадали на коліна й молилися. Мовчазна молитва, могло здатися, хоч вони кричали на все горло. Та рев перекривав їхні голоси. З усього розмаху вони налетіли на скелю, від цього корабель знов нахилився набік, і корабельник втратив самовладання. Він безладно жестикулював і скидав у воду все, що потрапляло під руку. Він волав: «Тонемо!», і цього разу голос його перекрив ріку, бо його почули всі.

З жахом дивилися вони на чоловіка, який ще зовсім недавно, здавалося, так добре знав, як обходитися з рікою, щоб уціліти, а тепер від страху зовсім втратив глузд. Своєю безголовістю він наражав на небезпеку всіх решта. Половина їхніх запасів, худоби й реманенту вже канула у воду. Ріка трохи вгамувалася, корабель човгнув об потужні стовбури, коли Фредериковий тесть заступив корабельникові дорогу. Він вхопив його за плечі, намагаючись заспокоїти, але той з такою силою його відштовхнув, що тесть втратив рівновагу і впав. Фредерик навіть не встиг його підхопити, як тесть випав за борт і шубовснув у воду.

Коли корабель нарешті минув небезпечне місце, і знову можна було встати, Фредерика годі вже було стримати. Він вирвався від жінки, що ридма ридала, і накинувся на корабельника. Він лупцював його, а чоловік навіть не пробував захищатися, аж поки кількоро міцних рук не вхопили його ззаду і відтягнули. «Старого цим не повернеш», — сказали йому. Він повернувся до своїх, і обидві жінки у відчаї піднесли на нього очі, ввіряючи своє життя в його руки. Він раптом усвідомив, що відтепер він єдиний, хто за них має дбати. І відчув це не як тягар, а навпаки — нарешті є хтось, кому він потрібний.

Корабельник так і сидів, обхопивши голову руками й жаліючи самого себе, нездатний вирішувати, що ж робити далі. І тоді Фредерик знову підвівся, відіпхнув його набік і наказав іншим чоловікам братися за весла. За півтора дня вони причалили під церквою Марії в Таферлі і вийшли, знемагаючи від страшенної втоми, на берег.

Непорушно лежали вони у траві і рушили до церкви щойно тоді, коли до них повернулися сили. Вони несли зі собою дрібні дари: вервечки, медальйони чи монетки, які хотіли принести Чудотворній і Милосердній, їй, що колись у прадавні часи оживила тут старий, хворий дуб. До якої тепер злітаються цілі сонми ангелів, як казали місцеві, коли бачили дивні світелка в лісі. Тільки Фредерик зі ще одним чоловіком залишилися на кораблі, пильнуючи, щоб корабельник не втік. А той тільки рвав на собі волосся і бубнів під ніс:

— Я стільки разів там пропливав, але такого не було ніколи.

Через два дні вони під Фредериковою орудою вже запливали в Дунайський канал, де їх провели у віденський річковий порт. Корабельник, що тим часом прийшов до тями, завимагав, щоб усі негайно зійшли на сушу. На причалі появився якийсь чоловік, що привітав корабельника з перебільшеною радістю.

— А я вже гадав, що тебе цього року не буде, — загукав йому з берега вишукано вбраний пан.

— А я вже тут як тут! — відказав корабельник, зістрибуючи на пристань.

— Твої пасажири виглядають якось не надто. Щось трапилося? — спитав незнайомець.

— Нічого особливого.

— Скільки цього разу хочеш за своє судно?

— Вистачить, як минулого, — відказав корабельник, міцно ляснувши по простягнутій назустріч долоні.

Фредерик, що саме клопотався поблизу, втрутився.

— Що це має означати? Я гадав, Ви довезете нас до місця призначення.

— Моє місце призначення тут. Я щойно продав свій корабель і тепер пішки вирушаю назад. Повернуся наступної весни.

Фредерик приступив до нього, але корабельник не злякався.

— Ви не можете так вчинити! Подивіться на цих людей, вони геть виснажені. Ви перед нами в боргу!

— Послухайте уважненько, — огризнувся корабельник. — То був нещасний випадок. Чого тому старому було треба? Чого він взагалі встав? Хіба я казав вставати? Ні, не казав. А тепер забирайтеся звідси!

Фредерик приступив ще на крок. Того разу він повалив корабельника з ніг і збирався зробити це знову, але той тепер був сповнений рішучости не поступатися. До того ж втрутився торговець.

— Що там між вами зайшло — не моя справа. То продаєш мені корабель, чи ні?

— А гроші в тебе при собі? — спитав корабельник.

— Ясна річ.

— Ну, тоді забирай.

— Гаразд, то ходімо до корчми і скріпим угоду.

— А ми? Що буде з нами? — допитувався Фредерик.

— А ви наразі отаборюйтеся тут, під відкритим небом, сподіваємося, вночі буде просто холодний бриз, без дощу, — відказав торговець. — Не думаю, щоб у когось було досить грошей на кімнату в заїзді. Якщо пощастить, за кілька днів хтось повезе вас далі, а як ні — будете чекати до наступного року.

— До наступного року? А що нам до того часу робити? — спитав Фредерик похмуро.

— А я звідки знаю. Про мене, жебрайте абощо.

Обидва чоловіки зареготали і вже хотіли піти, та тут торговець знову зупинився і обернувся до Фредерика.

— До того ж вам потрібні паспорти поселенців, а їх роздобути не так то просто. Зголосіться до Придворної палати, так буде найкраще.

— І де ж та Придворна палата? — допитувався Фредерик, але торговець лише знизав плечима, і вони з корабельником пішли собі геть.

Фредерик повернувся до своїх людей, що нерішуче стояли серед убогих пожитків, і пояснив, що йде шукати Придворну палату. Жінку й тещу він завів за якийсь невисокий мур, що захищав їх од вітру, згромадив на купу все, що в них залишилося, і вже збирався піти, як Ева схопила його за руку.

— А звідки мені знати, що ти вернешся?

— Я вернусь.

Він сказав це так рішуче, що в неї не залишилося жодних сумнівів.

Я так ніколи й не дізнався, як Фредерик розшукав ту Придворну палату, дідо теж не знав. Достеменно відомо — наскільки взагалі може бути достеменно відомо щось, що сотні разів переповідалося і прикрашалося — що він таки знайшов Придворну палату серед віденської веремії, і там його запевнили, що наступного ж дня пошлють на причал кількох урядників, які залагодять усі формальності. Тепер потрібно було тільки нового корабля.

Те, що було далі, Ева Обертон розповіла вже по смерті чоловіка, на своєму смертному ложі, після численних умовлянь священика полегшити душу в присутності дітей.

Повертаючись з міста на пристань, Фредерик проходив повз корчму, де корабельник з торговцем вже встигли як слід окропити оборудку, що й було помітно з кількості порожніх келишків на столі. Фредерик ламав собі голову, де б то примістити на ніч дружину й тещу. Він, звісно, сподівався, що складка з усіх пасажирів дасть достатньо грошей, щоби знайти нового корабельника, який повезе їх далі, але, так направду, здавав собі справу: ніхто з його супутників не мав достатньо грошей. А потім, де йому шукати того корабельника? Час спливав, уже темніло.

Він зупинився під вікном корчми і спостерігав за чоловіками. Торговець підливав знов і знов, сподіваючись виторгувати у п'яного корабельника нижчу ціну. Але й той був не ликом шитий і неймовірними кількостями шнапсу переслідував явно протилежну мету. Нарешті Фредерик побачив, як капшук змінив власника, за що вони останній раз випили й підвелися.

Фредерик сховався за якоюсь повіткою і спостерігав за чоловіками, які, заточуючись і заплітаючи язиками, вийшли надвір, гаряче пообнімалися і розпрощалися до наступного року. Потім кожен пішов у свій бік. Торговець рушив до міста, а корабельник подався до безлюдної під той час околиці, щоб через луки та гайки вийти на дорогу, яка мала привести його додому.

Торговець вже скоро пішов прямим, впевненим кроком, а от корабельник, здавалося, таки справді добряче впився. Він хапався за паркани та мури, ризикуючи будь-якої миті завалитися і більше не встати. Якби Фредерик не знав, що чоловік робив у корчмі, він міг би подумати, що той хитається так від незвички ходити суходолом. Думка пограбувати його зродилася у Фредерика щойно пізніше, коли повз них вже не проїздила жодна карета й не було чутно нічого, крім вітру, віддаленого валування собак та мелодійки, що її ульмець насвистував собі під ніс.

Спочатку він йшов за ним — так відповідав він пізніше на наполегливі розпитування дружини — щоб просто відлупцювати, чого не міг зробити перед можливими свідками. А може, він так звик у Лотаринґії безгучно підкрадатися, що й тут ніяк не міг стриматися.

То була пустельна місцевість, вулиця перетворилася на вузьку, горбату стежину, що трохи далі губилася в лісі. І якщо Фредерик ще недавно мав намір розпочати нове, бездоганне життя, то тепер усе змінилося, він знов, як колись, став мисливцем. А цей корабельник був просто ще одним підвидом цегуна, який постійно блював і полегшувався, не помічаючи тіні, що скрадалася за ним на певній відстані.

Ще раз упевнившись, що ніде нема свідків, Фредерик підняв камінь з гострими краями і додав кроку. Камінь добре лягав у руку, він кілька разів обернув його, перш ніж знайшов найгостріший край. Корабельник, що аж тепер зачув його кроки, занепокоївся і хотів було озирнутися, але Фредерик вже завдав перший удар. Він втратив усяку обачність, другий удар поцілив чоловікові в потилицю, третій у скроню. Корабельник захитався, але не впав, просто захищав голову руками і голосно кричав. Фредерік ударив учетверте і побачив, як провалилася ділянка черепа. Тільки тепер чоловік скорчився, повалився і монотонно заквилив.

Фредерик роззирнувся, але, крім віддаленої музики з якоїсь третьосортної кнайпи та скреготіння вивіски, що гойдалася на порожньому домі, нічого не було чути. Якби його хтось побачив в цю мить, неминуче помітив би той гарячковий погляд, з яким він полював на циганів.

Він схилився над своєю жертвою, і йому без зусиль вдалося забрати гроші. Він був майже певен, що чоловік його не впізнав. Навіть якщо корабельник виживе і прикличе жандармів, усе виглядатиме, як звичайне пограбування, яких у Відні, без сумніву, траплялося чимало. «Сам собі винен. Носити при собі стільки грошей, та ще й вибратися кудись наодинці — з такого добра не буває», — скажуть вони. До того ж у Фредерика є надійне алібі. Весь день він провів у Придворній палаті.

На зворотньому шляху музика все гучнішала, Фредерик знову дійшов до корчми, зазирнув крізь те саме вікно і побачив, що торговець тепер випиває з якимось молодиком. Поза тим публіка вже встигла помінятися. З середини зали повідсували столи і лавки, і тепер там жваво танцювали. Кавалери міцно стискали в танці дівчат легкої поведінки, горілка лилася рікою.

В корчмі було лише кілька торговців і корабельників, зате повно всілякого наброду, підмайстрів і ремісників, служниць, волоцюг і портових робітників. Здавалося, тут збирався увесь віденський півсвіт. Крім них, тут засіло й чимало Фредерикових супутників, німих і замкнених, мов спаралізованих від гризоти, що можуть загрузнути тут, у Відні. Фредерик заплатив господареві за кімнату з пічкою, а тоді побіг на пристань, за жінкою і тещею.

— Я знала, що ти не кинеш нас напризволяще, — сказала жінка, радісно його обіймаючи.

— Беріть свої речі, я винайняв кімнату для нас у господі.

— Кімнату? Але ж у нас на це нема грошей, — недовірливо проказала теща.

— Тепер вже є.

Він не підводив погляду, навіть як Ева почала допитуватися, звідки в нього гроші. Коли ж у скупо освітленій кімнатчині він виклав на стіл капшук, жінки подивилися на нього запитливо і налякано. Але й вони зуміли оцінити переваги, які давали ці гроші в їхньому становищі. Інші лотаринжці мусили терпіти цю крижану віденську ніч просто неба, тоді як їм господар навіть приніс якоїсь їжі й вина.

Коли стара з храпом заснула, Фредерик з Евою вислизнули з кімнати. Вони танцювали перший танець свого спільного життя і цілувалися в одному з численних темних закамарків, де — судячи зі стогонів та криків — усамітнилося чимало інших парочок. Втомившись від танців і вина, вони підсіли до того молодика, з яким випивав торговець. Останній в якусь мить здався і, розлючений, встав.

— Тоді продавай своє корито, як знаєш, віслюче ти впертий! — буркнув він на прощання і зник у ночі.

Фредерик цокнувся з молодиком і спитав:

— Що, замало пропонував?

— Так, батько мені чітко сказав, скільки брати, а скільки ні. От і сиджу тепер з порожніми руками.

— А може б ти поплив до Банату? Я добре заплачу, — сказав Фредерик.

— Що ні, то ні. Бо тоді довелося би там зимувати.

На це у Фредерика заяріла нова думка. Хіба ж не він керував гребцями на останньому етапі до Відня? Хіба не під його орудою вони зайшли в канал і, цілі та неушкоджені, пристали до берега? Що може статися страшнішого від того, що вони вже пережили? Він відіслав жінку спати, а сам обійняв корабельника за плече.

— Гадаю, ми зможемо домовитись, — шепнув йому на вухо.

Коли глупої ночі він повернувся до кімнати і поглянув на обидвох жінок, що спали, цілковито беззахисні, у ньому вперше в житті зародилося якесь ніжне почуття. Він подбає про те, щоб вони не знали ніякої скрути. У них з Евою будуть діти, найкраще син, якому він колись передасть господарство. Він зробить усе, щоб ця подорож виявилася не даремною. Бо нарешті у нього є сім'я.

Наступного ранку він наказав своїм людям — бо так відтепер їх розглядав — бути напоготові. Щойно урядники дозволять їм їхати далі, як вони продовжать подорож на новому кораблі. Незабаром на пристані з'явилися четверо чоловіків в уніформі, вони принесли зі собою стіл, стілець, скриньку, течку і каламар. Один, очевидно, був вищий за рангом. Він сів, поклав на стіл свого капелюха з пером, каламар і течку, з якої видобув письмове приладдя й папір. Знуджено здмухнув пасемце волосся з очей, і тільки тоді розглянувся навколо.

— Хто тут старший? — спитав він.

— Я, — не вагаючись відповів Фредерик, і ніхто йому не заперечив. Він ступив крок уперед.

— Німецькою говорите?

— Так, в нашій місцевості розмовляють лотаринзькою німецькою.

— Та гівно то мене обходить, головне, чим швидше звідси забратися. Цей вітер в могилу мене зажене, — сказав урядник. — Що ж, тоді з Вас і почнемо. Ім'я, походження, професія, віровизнання. Де Ваші манатки?

Фредерик показав на свій клунок, і двоє урядників негайно взялися в ньому порпатися.

— Моє прізвище — Обертен, — відповів він.

— Звучить якось по-французькому. Через «Аи» чи «О»?

— Та яка різниця? — спитав Фредерик, що не вмів писати і ніколи ще не замислювався над такими тонкощами.

— Через «О» було би більше по-німецькому. І у Вас було б менше клопотів.

— Ну, тоді через «О».

— Ім'я?

— Фредерик.

— Хай тобі грець! — вилаявся чоловік. — Знову щось таке вельми двозначне. Чому не просто Фріц чи Ганс? Якщо й усі решта мають такі складні імена, ми тут до завтра стирчатимемо. На кінці через «с» чи через «ck»?

— А як звучить з «с»?

— Радше по-французьки.

— Тоді через «ck».

— Отож, від сьогодні Ви називаєтесь Фредерик через «ck» і Обертин знову-таки через «О». Одружений?

— Одружений, — відповів він, зиркнувши на жінку, що аж засвітилася усмішкою.

— Звідки?

— Лотаринґія.

— Рід занять?

— Селянин.

— Чи вважаєте Ви Лютера великим чоловіком?

— Я вважаю його сатаною.

— Що там? — запитав урядник своїх підлеглих, що оглядали вміст Фредерикового клунка.

— Все чисто. Нічого не знайшли, — відповіли ті. Чоловік закінчив заповнювати формуляр, поставив печатку і вручив Фредерикові.

— Що ж, тоді бажаю Вам щасливого майбутнього в Банаті, будьте вірним підданим нашій цісаревій.

Не всі відбулися так легко. Здавалося, урядники достеменно знають, чого шукати. Знайшовши серед речей одного подружжя з Гаґенау Лютерову Біблію, один з них підняв її над головою і вигукнув: «Це Лютерове поріддя хотіло нас одурити!» Покарання відбулося не сходячи з місця.

Два чоловіки схопили протестанта, третій оголив йому задок, і вклали його на стіл. Тоді їхній очільник, тяжко зітхнувши й даючи зрозуміти, що такі завдання, властиво, нижче його гідності, витяг зі скриньки палицю, зайняв позицію позаду жертви і взявся лупцювати. Двадцять ударів, виконаних вправно і бездоганно. Протестанта, напівпритомного, кинули, тоді прийшла черга його жінки. Накінець їх з ганьбою нагнали.

Не більше пощастило й іншому подружжю, вони вирізнялися своїм трохи кращим одягом і задбанішими руками. Коли вони остаточно заплуталися в суперечливих показах про рід діяльності, зверхник вирішив, що вони не можуть бути селянами, і їх покарали таким самим чином. Зате всім решта виплатили ще по три ґульдени, тепер вони могли відчалювати хоч перед полуднем. Фредерик зайняв місце корабельника на кормі і скомандував: «Весла на воду!»

Чотири тижні тривала їхня подорож до Банату. В Тителі на Тисі їх знову зустріли урядники, знов обшукали й випитували, а тоді пропустили у щойно викопаний канал річки Беґа, через який аж до самої Тімішоари їх тягли в'язні. Коли треба було домовлятися з урядниками, неодмінно посилали Фредерика. Він брав це тим часом уже як належне.

А тоді вони прибули. Але куди? Обіцяна їм благодатна земля виявилася великою болотистою рівниною, порослою бур'янами та терням, де в часі їх прибуття завивали студені осінні вітри і йшли нескінченні дощі. Дороги — якщо такі взагалі були — багнисті, тож запряжені волами вози, якими їх везли у кілька вже заснованих сіл, постійно загрузали в грязюці.

Більшість з них перезимували в Мерсідорфі, де їх зустріли непривітні селяни та інші колоністи, що вже місяцями й роками поневірялися в переповнених халупах і чекали на будівництво нових сіл. Керівництво в Тімішоарі було бездіяльне, ніколи ще в цій місцевості не бачили жодного урядника чи землеміра. Лотаринжці посилали до міста безліч листів, але всі вони залишалися без відповіді. А якщо якась і надходила, то містила самі лише обіцянки й розради, так що кілька родин навіть повернулося назад.

Єдине добре — що вони застали там багатьох інших лотаринжців. Навіть злидні нічим не різнилися від злиднів удома. Фредерик, Ева та її матір поселилися разом з іншими у стайні одного селянського подружжя, що походило з Марсалю. Вони сподівалися, що найпізніше навесні, коли земля розмерзнеться, вже матимуть власну ділянку землі, де зможуть побудувати дім. Невеличку, для початку всього кілька йохів.

Уліті 1771 року водойми й болота в тій місцевості позагнивали, поширюючи огидний сопух. Вечорами людей терзали міріади комарів, і перший випадок болотяної лихоманки не забарився, далі рахунок пішов на десятки. Послали до Тімішоари по лікарів, та їх не докликалися. В цілому, вони були полишені на поталу природі, яка могла знищити їх, коли заманеться. В той час померла і Фредерикова теща. Спочатку вона кілька днів потерпала від болів, проносу й пекучої спраги, потім запала в тупе заціпеніння і врешті втратила свідомість на руках у доньки.

Наступної весни Фредерик постановив сам поїхати до Тімішоари, випозичив коня, одягнувся в найкраще вбрання і погарцював до міста. Він розумів: якщо негайно не вжити якихось заходів, вони і в цьому році лишаться без врожаю і будуть змушені жити з подачок.

Як йому вдалося достукатися до тімішоарської адміністрації, залишилося такою ж загадкою, як і те, як свого часу він пробрався до Придворної палати у Відні. Через два дні — наскільки відомо — він знову з'явився на овиді в супроводі кількох вершників та брички. Ева кинулась була йому назустріч, та замість зупинитися, обняти молоду дружину й перепочити, він разом з усією кавалькадою промчав далі, минаючи Мерсідорф.

Вони спинилися щойно там, де стояв пагорб, який пізніше назвуть Циганським. Звідти вони зняли першу мірку, оглянули місцевість, і вже невдовзі до роботи взялися землеміри та інженери. Одного ранку Фредерик зібрав коло себе всіх лотаринжців і сказав:

— Як ви знаєте, я був у Тімішоарі. І я пригрозив, що ми самовільно займемо землю, якщо вони зараз же не приїдуть і не обміряють її. Що ми забудуємося на власний розсуд і ніколи не сплачуватимемо податків. Це подіяло. Тепер землю обміряли, завтра беремося будувати. Чоловіки, на нас чекає велика робота, тож лягайте спати рано і не напивайтеся.

Ще до схід сонця жінки побудили своїх чоловіків, вони скупо поснідали і випили горілки, щоб зігрітися. Жінки відпровадили їх на край села і дивились їм услід, поки ті не розчинилися за обрієм. Колона возів, коней і людей зупинилася щойно там, де згодом постане Грозенау. Вони взялися копати першу з чотирьох ям, звідки брали землю для будівництва. Корчму звели ще перед церквою.

Одного похмурого, дощового ранку року 1772 вони востаннє зібралися на головній площі в Мерсідорфі. З собою взяли все, що мали і те, що їхні господарі відступили їм за невеликі гроші: стільці, столи, шафи, ліжка. Все, що їм могло знадобитися для скромної обстави їхніх глиняних хат, які чекали за обрієм. Треба було ще тільки отримати гарантійні грамоти. Кожна родина отримувала цілу маєтність: тридцять чотири йохи землі під ріллю, луки, пасовища, а також місця на дім, сад і город. Бездітні подружжя діставали тільки половину. З порожніми руками залишилися ті, що померли.

Перед входом до села спорудили поміст, на якому зайняли місця урядники з Тімішоари, а також барон Алвінці, власник Грозенау. Дорога та прилегле поле були заповнені каретами, возами й кіньми, чоловіками, жінками і дітьми разом з усіма їхніми пожитками. Дощ лив нещадно і без розбору на всіх — людей і тварин. Він пробирався під одяг та у взуття, в рот і очі. Грязюка була така в'язка, що важко було пересуватися. І тільки коні стояли незворушно й терпіли небеса, як усе життя терпіли людей.

Барон підвівся і промовив:

— Мужі, ви зробили велике діло, для себе, для ваших родин і для монархії. За найстисліший час ви звели тут село, яке стане вам новою батьківщиною. Коли працюватимете добре й сумлінно, наживете трохи добра, принаймні стільки, скільки належить селянину.

Він кашлянув.

— При цьому я буду вашим незмінно справедливим і зичливим паном. Я завжди відкритий для ваших звернень — але тільки як остання інстанція. Бо першість матиме суддя. Хто ваш суддя?

Натовп загомонів, бо ж ніхто про таке не подумав. Барон нетерпеливився і прошепотів до тих, що сиділи позаду:

— Вони вміють гарувати, як скотина, але не думати головою.

Він страдницьки зітхнув і повторив своє питання. Люди безпорадно перезиралися. Раптом почувся чийсь голос:

— Брат Фредерик. Хай він буде суддею!

Інший голос підхопив:

— Фредерик Обертин!

— Де той Фредерик Обертин? Хай вийде наперед! — звелів барон.

Фредерик зняв капелюха і несміливо ступив уперед. Барон знову звернувся до супроводу:

— Цей парубок виглядає цілком стерпно, тож не гаймо марно часу. В таку негоду подагра мене просто вбиває.

Він дав Фредерикові знак вийти на поміст.

— Читати-писати вмієте? — спитав барон, і Фредерик заперечив.

Барон повернувся до людей.

— Гмм, тоді в нас проблема. Фредерик Обертин не вміє ні читати, ні писати — а мусить, якщо хоче бути суддею. Боюся, вам доведеться вибрати когось іншого.

З юрми хтось засвистів — річ нечувана, як на ті часи. Барон розгублено дивився на натовп.

— Ніхто з нас не вміє читати й писати! — відповіли йому.

І тут зачувся голос Еви, яка протиснулася крізь юрбу до помосту:

— Я його дружина. Я навчу його читати й писати.

Барон зиркнув на достойників, і більшість з них схвально кивнули.

— Гаразд, якщо ви на таке пристаєте. Фредерику Обертин, підійди-но сюди.

Звідкись вигулькнула оббита сріблом патериця, що помандрувала з рук в руки, поки не дійшла до барона. Він простягнув її Фредерикові. Дощ ненадовго вщух, так ніби даючи змогу всім докладно розчути панські слова. У своїй жалюгідній одежині Фредерик почувався ні в сих ні в тих поряд з мужами, яких несли до помосту на руках, аби вони не закаляли собі чобіт.

— Фредерику Обертин, призначаю Вас суддею села…

Барон затнувся посеред речення, безпомічно роззирнувся і тихенько спитав:

— Ми вже маємо назву для нього?

Всі знизали плечима — про це теж досі ніхто не подумав.

— В таку похмуру погоду, Ваша світлосте, воно може називатися хіба Сльотау, — прошепотів Фредерик.

— Негарно звучить, — вирішив барон і замислився на мить, аж поки лице його розпромінилося.

— Фредерику Обертин, призначаю Вас суддею села Грозенау. Будьте вірним підданим її величності, цісаревої Австрії та Угорщини, справедливим і суворим суддею, судіть за велінням неупередженого сумління. В усіх справах села Вам належить найвагоміше слово, то ж ведіть його до заможності. Щоб здійснилися ті сподівання, які ми пов'язуємо з колоністами, і село це вже невдовзі було серед найкращих платників податків у Банаті. Вам слід дбати про те, щоб тут відповідно до наших священних християнських законів панували чесноти і лад. Якщо хтось скоїть злочин середньої тяжкості, Ви маєте право провести його селом до стовпа ганьби, і хай на кожній вулиці голосно гукає, що він вчинив і яка за то кара. Так само у Вашому віданні право шмагати на карній лаві. У випадку важких злочинів, натомість, маєте звертатися до мене та уряду. Ви також скликаєте день суду, щоб люди могли покутувати незначні проступки. І так само Ви відповідальні за день примирення, для того щоби дві сторони, сповнені ненависті й гніву, мали нагоду знов мирно зажити між собою, не накликаючи загрози на існування громади. Відтепер Ваш дім буде суддівським домом, а відтак і офіційним осідком адміністрації. Ви зможете зобов'язувати людей до необхідних громадських робіт. Самі Ви від такої служби звільнені, рівно ж і від обов'язку надавати Ваш дім під зимовий постій для війська. За виконання суддівських обов'язків Ви діставатимете винагороду в двадцять чотири ґульдени на рік. Звісно, Вам належить також вести власне господарство. Перше завдання припаде Вам уже через кілька днів, коли привезуть худобу, насіння і реманент, які адміністрація надає селу на три роки. По закінченні цього терміну за все доведеться сплатити. На початках Вашій дружині доведеться Вам допомагати, щоб усе було розподілено справедливо, відповідно до списків, які Вам ще треба укласти.

Барон вручив Фредерикові, що низько перед ним вклонився, суддівський жезл.

— Чи є якась справа, якою б Ви хотіли зайнятися першочергово, суддя Обертин?

Фредерик недовго роздумував.

— Я хотів би, щоб у нашої церкви був свій голос. Тому я хотів би замовити великий дзвін і сподіваюся, що адміністрація дасть нам на це позичку. Хай цей дзвін звістує хрестини наших дітей і проводжає наших небіжчиків на цвинтар. Хай скликає нас з поля додому і нагадує про тих лотаринжців, яким не судилося здолати шлях сюди.

А тоді він звернувся до всіх:

— Ласкаво просимо до Грозенау! Працюйте сумлінно і множтеся, і тоді в нас буде майбутнє!

Він зійшов з помосту, високих панів знову, мов лантухи з борошном, понесли до карет, а люди переступили через пороги своїх нових, нашвидкуруч зведених домівок. І якщо в переповненому Мерсідорфі годі було думати про щось більше, окрім поспішного, потайливого парування десь за стайнею чи в чистім полі, тепер нарешті чоловіки вступили у повноправне володіння своїми жінками, яких їм так довго кортіло.

Розділ 5

Вагон для худоби огортав мене, як колись Рамінине тіло. На короткий час він відгороджував мене і дарував спокій. Нас прогнали крізь сяко-тако відбудовану після бомбардування залізничну станцію, попри байдужих або ошелешених подорожніх, які тремтіли за себе. Ми поскидали наші клунки в темні пащі, які розверзлися перед нами на одній із задніх колій, і залізли досередини.

Нас, довезених, прийняли без особливої радості — хтось невдоволено буркотів, у найкращому разі на нас просто не зважали. Я пірнув у масу тіл, тепер всі ми були однакові, різнилися тільки місцем, яке зуміли запопасти. Дехто присів навпочіпки біля дверей чи припав до шпари, аби мати чим дихати і хоч щось бачити. Інші воліли втекти в тепліші, захищеніші від протягу закутки.

Коли нас розподіляли по вагонах, якийсь час панували галас і метушня. Більшість моїх односельців повели кудись вперед, а мене погнали в один із задніх вагонів. Тепер усі перейшли на шепіт, якщо взагалі щось говорили, так ніби самі вже постановили щезнути. Я причікнув біля дірки, крізь яку можна було позирати, поряд з якимось хлопчиною, що весь тремтів, мов трепета.

— Мерзнеш? — спитав я.

Він похитав головою.

— Що вони з нами зроблять? — відповів він питанням на питання.

Я стенув плечима.

— Завезуть у Сибір. Вони ж завжди так роблять, — прошепотів хтось.

Вагоном прокотився тихий гомін.

— Сибір? А це де? — спитав хлопець.

— Це на краю світу. Якщо взагалі туди доїдемо. А коли й доїдемо, то пожалкуємо, що доїхали, — відповів той самий голос.

Ще одна хвиля гомону, занепокоєне мурмотіння.

— І що вони там з нами зроблять? — допитувався я.

— Не питай таких дурниць. Те саме, що ми збиралися зробити з ними, — сказала якась жінка, щільніше закутуючись в пальто.

Цього разу реакції не було ніякої, кожен був перейнятий своїм власним Сибіром. А тоді хтось вигукнув: «Вони прийшли!», і всі, не знаючи, що він має на увазі, але в надії, що щось добре, припали до дверей, шпар і щілин у струхлявілих дошках вагона.

Ми визирнули й побачили перед станцією невеличкі групки людей, що намагалися пробратися до нас. Вони дісталися до Тімішоари з сіл, де об'явилися росіяни, аби передати ще щось в дорогу своїм синам і донькам, чоловікам і дружинам, батькам і матерям. Хто не мав що передати на потяг, просто стояв. Інші намагалися підкупити росіян годинниками й цигарками.

Іноді якийсь солдат пропускав кількох з них, а сам розглядав свою здобич. Люди бігли вздовж потяга, вигукуючи чиїсь імена, до них також часто озивалися. Вони обмінювались останніми словами, останніми скупими доторками, а тоді кожен повертався з принесеним на своє місце.

Минули години, перш ніж ми нарешті рушили. Вантажівки приїздили все рідше. Я жував скоринку хліба, інші ніяк не могли надивитися на своїх близьких і припадали до дверей. Вони дивилися на постаті, що заклякли перед станцією, а ті дивилися в наш бік. Прощання, що розтягалося в нескінченність.

Чутно було тільки команди росіян. Іноді хтось із нас кликав когось на вулиці, іноді йому відповідали. Всі прислухалися так, ніби від цього залежало їхнє життя. Я не гукав, бо ж не було нікого, хто міг би мене почути. Тільки раз по раз проводив рукою по светрі, заблуканий в думках.

До того ж уперше в житті я переймався передовсім власним майбутнім, що уявлялося мені яким завгодно, тільки не приємним. Бо щойно внаслідок подій, які катапультували мене простісінько з дитинства кудись, де все ще було незнайоме, в мене з'явилося конкретне майбутнє. Дуже непевне, але воно безроздільно підхопило мене, як ото течія зносить з берега підмулений кущ.

Коли потяг, шарпнувшись, рушив, двері давно вже були зачинені ззовні. Знову пронісся гомін, почулися поодинокі зойки. Ми так звикли до чекання й тепла стиснутих тіл, що нас хилило на сон. Я відчував мало не умиротворення, як і тоді, коли, притулившись до Раміниного тіла, розглядав крізь вікно вузесеньку смужку неба. Потім заплющував очі і чув тільки удари свого або її серця, моє дихання зливалося з її, і я вже не розрізняв, де закінчувався я, і де починалася вона.

Та цей раптовий рух нагадав нам, що починається щось таке, на що ми не маємо жодного впливу. Потяг поступово розганявся, ми вже проминали останні станційні споруди, коли під непевним світлом в кінці колії я раптом розгледів дві постаті. Одна ступила кілька кроків уперед і зупинилась, мов лялька, яку не знати чому там лишили. Можливо, я був лиш одним із багатьох, хто припали до шпар і сподівалися на те саме. Та тепер мені було байдуже, адже я знав, що ніхто не вміє стояти так переконливо-безживно, як мама.

Ми їхали крізь голий зимовий краєвид, в якому засніжені дахи селянських хат скидалися на капелюхи. Я знову примостився біля того білявого, худенького хлопця, що — хоч і називався Петру Ґростат — не вмів ані слова по-німецьки. В моєму вагоні були тільки люди, яких я ніколи раніше не бачив: чоловіки, які щойно повернулися з фронту і поспіхом поспалювали свої німецькі однострої. Інші ще вчора сиділи за шкільною партою чи обробляли землю.

Перш ніж зачинити вагонні двері, до нас запхали ще одного чоловіка з доньками. Його щока була прострелена наскрізь, вухо й волосся з одного боку підпалені. Доньки прикладали йому до щоки просякнуті горілкою рушники. Його біль супроводжував нас увесь час. Всі ми дивились на місце, де на його шкірі зяяла чорною квіткою рана. Це було як загроза, як віщування страхітливих речей, що їм ми невблаганно рухалися назустріч.

Петру переповнював страх. З його куцих пояснень випливало, що він навіть не знав, що є німцем. Його батько одружився з румункою, тому німецьке в нього було тільки прізвище. Потім батько помер, але мати залишила прізвище. Петру не знав, ні де та Німеччина, ні що та Німеччина, до якої його тепер раптом приписали, в останні роки накоїла. Він ніяк не міг второпати, чому самого його прізвища вистачило, аби накликати на нього таку біду.

Я простягнув йому шматок хліба й сиру, він трохи з'їв, а решту загорнув у хустинку на потім. У нього не було при собі нічого, ані найменшого клуночка. Коли його виявили у висохлій криниці за хатою, матір до нього не підпустили. Йому пощастило раніше, бо не мусив йти на війну, одна нога в нього була коротша. «Він щасливець», — казала його мати. Йому завжди щаститиме, пророкувала вона. Та щастя його не врахувало росіян.

В усьому вагоні утворилися малі гуртки, що то пошепки, то вголос обговорювали наше становище. І майже завжди висновок був безнадійний. Нас випустять з цих худоб'ячих вагонів або аж в Сибіру, або, у кращому разі, десь в Україні. «Та це без різниці», — сказав один колишній солдат, який щойно повернувся з фронту. — «Байдуже, де ми сконаємо, поховати нас зможуть тільки навесні. Тепер земля занадто тверда». Він почав було розповідати про свій похід на Росію, але його скоро попросили замовкнути. Нікого вже не цікавила його війна. Ніхто не хотів чути його спогадів.

Петру заснув, його голова похилилася мені на плече. З образом двох постатей під ліхтарнею перед очима я теж закуняв, під супровід шепоту, стогонів обпеченого і механічного, розміреного гуркоту коліс.

Прокинувся я від того, що все тіло боліло. Моя голова лежала на спині якогось чоловіка, а солдат примостив голову на мої ноги, як на подушку. Я обережно витяг з-під нього ноги, тоді підвівся. Вільного місця взагалі уже не лишилося. Стояв храп, повітря було сперте й задушливе. Я визирнув, але, крім білої рівнини й темного неба, нічого не було видно.

Я не міг сказати, котра година, росіяни відібрали в нас годинники ще на вантажівці. Та на обрії вже розвиднювалася вузенька прогалина, крізь яку день увіллється в ніч і розчинить її в собі. Коли я прокинувся вдруге, вже зовсім роз'ясніло. Деякі жінки хотіли помитися водою з пляшок, та їх стримали: краще зберегти воду для пиття. Ліпше смердіти, ніж сконати від спраги. І це при тому, що надворі було стільки снігу, вистачило б і кількох хвилин, якби тільки росіяни відкрили вагони.

Як довго простояв потяг, ніхто сказати не міг, так само, як і де ми тепер. Дехто ділився вбогим провіантом, інші, в яких не було нічого, тільки жадібно дивилися. Петру потягся і видобув з кишені хустину з рештками їжі. Доньки намагалися втамувати батьків біль. Вони теж тужливо позирали на сніг, але не тому, щоб напитися, а щоб охолодити ним рану.

Цілісінький день потяг так і не зрушив з місця. Коли наступної ночі я ненадовго прокинувся, ми їхали повним ходом, хоч і не довго. Тоді знов зупинилися на багато годин серед чистого поля, і нам не залишалося нічого іншого, як тупо дивитися на цей порожній, вимерлий край.

Аби відволікти Петру від його страху, я розповідав йому Рамінині історії. — Про Бога, чортів і все, що між ними. Колись Бог відділив небо — в якому тоді ще жили й чорти — від землі, бо не міг витримати людських нарікань. Так виник vâzduh — місце між небом і землею, населене багатьма добрими і злими істотами. Одного дня Бог вступив у запеклу битву з чортами, часом здавалося, що вони ось-ось його переможуть. Але Бог здолав чортів і поскидав їх з небес. Пролітаючи через vâzduh, дванадцять їх пар затрималося в дванадцятьох місцях.

— Як же їм вдалося? — допитувався Петру.

— Цього я не знаю. Цього Раміна ніколи не розповідала. Але вони таке вміють — вони ж чорти, — сказав я.

Оскільки чорти мусили якось давати собі раду, вони запровадили дванадцять митниць. Хто хотів до Бога, мусив перше минути їх і дати чортам хабара. Дванадцять разів мертві душі були змушені зустрічатися з чортами і переконувати їх, вмовляти. Дванадцять разів мусила пройти це випробування душа, інакше вона діставалася чортам. То була їхня помста Богові.

— Чому ти постійно говориш про чортів? Наш парох завжди казав, що чорт тільки один, — заперечив Петру.

— А Раміна казала, що їх рівно двадцять чотири. Бо один ніколи не впорався би з усією роботою.

Я говорив і говорив, аж захрип від тієї балачки, зате заспокоївся. Мені здавалося, ніби Раміна зі мною в цьому вагоні. Та не всім подобалися мої оповідки, надто вже вони нагадували те, що на нас чекало. Петру радо перебрався би на якесь інше місце, якби воно тільки було.

Ми були в дорозі вже кілька днів, поступово простір і час розмивалися. Хоч я знав, що ми проїхали не так багато, щоб опинитися вже в Росії, то все ж у мене було відчуття, що це може статися будь-якої миті. А іноді, навпаки, здавалося, що Румунія простягається нескінченно далеко, щоб вберегти від того, що чекало на нас за її межами.

Дуже зрідка вагони відкривали, щоб ми могли залагодити свої природні потреби. Петровим цизориком ми розширили одну шпару в підлозі до розмірів дірки. Коли треба було якійсь жінці, інші жінки оточували її колом і співали пісень, які всі ми знали з солдатського радіо. Хоч для чогось ці пісні ще годилися. Коли надходила черга чоловіка, інші чоловіки робили те саме. Ми проходили увесь наш репертуар, і мені здавалося, що ми з дідом знову слухаєм радіо. Та більшість ніяк не могли подолати свій сором і воліли терпіти, ніж полегшуватися перед такою кількістю очей і вух. Інші ж швидко пристосувалися.

Однієї ночі я вибрався крізь цю діру з брудними й слизькими краями назад на свободу. Я зауважив, що варта під час стоянок потяга виявляла недбальство, а наш вагон здебільшого зупинявся далеко від станцій, посеред чистого поля. Росіяни не завдавали собі клопоту виходити зі своїх теплушок, для них ми і так вже сиділи в безнадійній пастці.

Оскільки для мого наміру був потрібен цизорик Петру, я посвятив в цей план і його. Щойно потяг зупиниться, а дірка досягне достатнього розміру, ми виберемося через неї і замремо між рейками, поки потяг не поїде далі. По черзі ми розширяли дірку складаним ножиком, аж поки крізь неї змогли проходити голова й тулуб. А тоді стали чекати слушної нагоди. Не знаю, скільки з наших супутників лежали без сну й спостерігали за нами, прикидаючи власні шанси на втечу в такий спосіб. Так само не знаю, скільки після нас із Петру справді ним скористалися.

Під нами пролітали рейки, темними лініями вирізняючись над снігом, що тьмяно виблискував. Вони тяглися в минуле, що лежало не так уже й далеко, і все ж здавалося таким давнім. Мої руки задубіли від холоду, я ледве їх відчував, всі натерті й порізані.

— Коли він сповільнить хід, падай ногами проти руху на спину. Тоді ми вже будемо далеко від станції. Вважай, не втрап під колеса, — сказав я йому.

Сили майже покинули мене. Коли потяг сповільнив рух, паротяг засвистів, і ми вирішили, що наближаємося до якоїсь станції, я протиснувся крізь діру, спираючись на руках. Я навіть не думав, чи вони взагалі мене втримають, адже я навіть міха Раміні не міг занести.

— Відразу скинеш мені клунок, а тоді стрибаєш сам, згода? — спитав я Петру.

Він вагався, боровся з собою, але тоді, здавалося, прийняв рішення.

— Я скину клунок, але з тобою не піду. Для мене це надто небезпечно, — прошепотів він.

Перші мої обережні спроби не увінчалися успіхом, і я вже думав відмовитися від цієї затії. Вирішив спробувати останній раз, але якщо не поспішати, буде запізно. Я сильно вдарився об край шпали, біль пронизав усе тіло. Я лежав непорушно, міцно притиснувши руки до тулуба. Біль оглушив мене, втім, я таки спромігся встати і подибати до темного предмета, що лежав між рейками.

Я нахилився за своїм клунком, коли десь попереду почувся крик, який, хоч в ньому не було нічого людського, мусив виходити від людини. Я пригнувся, бо подумав, що мене викрили. Проти них з їхніми автоматами у мене не було жодних шансів. У цю мить потяг знову пришвидшив хід. Паротяг свиснув, наче вітаючи мене, а мої люди у вагонах — бо тепер вони всі стали моїми, — закляклі від страху й холоду, віддалялися від мене. Довкола, куди не глянь, не було жодної оселі, ані хатинки. Я стояв сам серед безконечно засніженого краєвиду.

Та серед тиші, що тепер настала, я почув, як мене кличе Петру. Він лежав якось химерно перехняблений, тулуб по один, ноги по другий бік рейки. Він скинув руки догори, тоді знов опустив, і, так ніби цей рух коштував йому останніх сил, голова його безживно впала набік. Я став на коліна, пропхав руки попід тулубом і спробував його підняти, але нижня частина тіла знов хляпнула на землю, достоту як шматок м'яса, який різник у місті кидав на ляду, перш ніж відділити найкращі частини від кості. Нутрощі Петру вивалилися мені на руки, я впустив їх і зомлів.

***

Ніколи ще я не був по-справжньому сам. Навіть коли лишався серед небіжчиків, вони, як-не-як, були присутні. Коли вдосвіта я повертався додому, в надії, що батьків гнів угамувався, на мене чекали в ліжку під ковдрою дві ще ледь теплі цеглини. Іноді навіть схолола їжа на столі. У Тімішоарі зі мною постійно були дід і Катіца.

Там, на рейках, прийшовши до тями, я поступово став усвідомлювати, що цілковито полишений на самого себе. Я був позбавлений навіть того захисту, який могли дати люди, що залишились у потязі — поділитися скоринкою хліба, подарувати тепло під час сну, виявити тактовність при залагодженні потреби.

Кров Петру давно всякла у сніг, я закрив йому очі, як це часто робив наш парох, і стягнув тіло з рейок. То було все, що я міг для нього зробити. Я вибрав напрям, де при світлі місяця на обрії мріло щось схоже на вершину пагорба, і рушив туди.

Не можу вже пригадати, скільки я так блукав. Спершу пішов голим полем, потім опинився в березовому гайку, де раз за разом шпортався й падав, так що мій одяг спершу змок, а потім замерз. Спина все ще боліла, та від переохолодження я вже скоро перестав будь-що відчувати.

Я низько насунув на лице дідову шапку і застібнув куртку, та все одно трусився всім тілом, мені щораз важче було просуватися далі. Якщо я зараз не знайду сухого, захищеного місця, моя кончина буде не менш жалюгідною, ніж Петру. Його, непохованого, — бо навіть якби я й спробував, замерзла земля не прийняла б його — і мене просто замете снігом.

Я дійшов до якоїсь річки, де-не-де замерзлої. Ні, крига не витримає, це було очевидно навіть при світлі місяця. На протилежному березі, до якого можна було докинути каменем, здіймався пагорб, а на півдорозі до його вершини я розгледів якусь кам'яну споруду, вежу з невисокою будівлею і рештками муру. Мене цілого аж теліпало, я метався взад-вперед, та ніде не знайшов містка чи місця, де можна було б по кризі перебратися на той берег. Я вже вирішив, що нема іншого виходу, як йти в одному напрямку вздовж річки, аж раптом запримітив майже занесений снігом човен.

Я зійшов униз і взявся його відпорпувати, та вже скоро радість розвіялася. Човен, виглядало, мав пробоїну, тому-то його там і кинули. Я впав коло нього навколішки і нестримно заридав, хоч і знав, що ніхто моїх ридань не почує. Студінь змушувала мене діяти. Мені коштувало неймовірних зусиль визволити човен, а дослідивши діру в борту, я почав сподіватися, що, може, якщо трішечки пощастить, він витримає цей недовгий переїзд. Я зняв куртку і заткав нею діру, тоді всів і, відштовхуючись, виплив поміж крижинами на середину річки.

Човен стрімко наповнювався крижаною водою, і, як я не боровся, дедалі швидше йшов на дно. В останню мить я вистрибнув і розпластався на кризі, що одразу ж почала піді мною ламатися. Так дивно, що крига не трісла тоді, коли я хотів померти, а ламалась тепер, коли я намагався врятувати своє життя. Я повз на животі, якомога швидше і обережніше. Тріщини розлазилися вусібіч, розгалужувалися виткою рослиною, що росла все швидше й швидше, подрібнюючи поверхню криги піді мною.

Я таки дістався до протилежного берега, але якою ціною! Куртка була втрачена, а светр, як і решта одягу, мокрі як хлющ. До того ж холод і втома, здавалось, зараз мене доконають, біль теж повернувся. Я був певен, що не переживу цю ніч.

Пагорб височів переді мною, майже неприступний. Ледве зробивши кілька кроків, я знову з'їжджав униз і мусив починати все спочатку. Так ніби для глуму, місяць кидав своє холодне, байдуже світло на мої даремні зусилля. Здавалося, всі люди вимерли, все життя винищене, бо, озирнувшись, я не побачив на рівнині, яку щойно перетнув, нічогісінько. Ані єдиного місця, в якому хтось би дихав, чи спав, чи грівся при слабкому вогнику в цю досвітню годину.

Небо було рідкісної краси, за інших обставин я почувався би дуже затишно під ним. Я, який втратив усе, що означало затишок — Раміну, Катіцу, діда і цвинтарний гробівець. Я чув лише власне дихання, студене повітря проникало в легені і розпирало їх так, що вони ось-ось ладні були розірватися. А потім я опинився на початку якихось сходів, що вели вниз у якусь заглибину, ніби котловину під одним із пагорбів. Молоденькі, тоненькі стовбури смерек і беріз утворювали тунель, який ще більше посилював враження глибини.

Я зійшов униз, дивовижним чином без жодного страху, так ніби він замість мене залишився вдома. Дійшовши до кінця сходів, я опинився перед руїною церкви, яку бозна-хто вибудував у цій покинутій місцині. Це її я спершу розгледів, бо з одного боку котловина була відкрита і переходила у стрімкий схил. Вікна й двері давно вже повиривали, замість них у поза тим дуже міцній споруді зяяли діри.

Крівля вежі й самої церкви завалилася, стриміли тільки крокви. Між балками завівало снігом, так що й всередині я не знайшов прихистку. Навколо лежало багато дерева, мабуть, уламки лав і вівтаря, але воно було вогке, та й без сірників багаття не розведеш. Я гарячково шукав якогось сухого місця, де міг би на кілька годин прилягти, може, навіть поспати. Знайшов вузенькі східці, що вели до крипти. Там було темно, хоч в око стрель, так що я пробирався, тримаючись за мур. Намацав у стінах заглибини, приблизно зо десять, глибокі ніші, але порожні.

З одного закапелка я вигріб уламки, доїв останню скибку черствого хліба, сало й сир і заснув. Збудився я від голоду й від того, що мене морозило. Одне і друге навалилося на мене з такою люттю, що я був певен — прийшла моя остання година. Крізь пролам наді мною проникало трохи світла й освітлювало ніші. Їх вибили у скелі для домовин небіжчиків якоїсь родини Байчі. Там були поховані барон Байчі і дев'ятеро його родичів. Всі імена були викарбувані на кам'яній таблиці, але від трун не лишилося ані сліду, отвори зяяли в мурі, наче беззубий рот.

Я весь палав і не міг перестати труситися, клацання зубів відлунювало в маленькій крипті. Сон був неспокійним маренням, пронизаним гарячкою і здриганням. Прокидаючись, я хотів лише знову заснути, аби тільки не відчувати голоду. Та перш ніж провалитися в сон, відкривав очі — боявся, що вже не прокинуся. Світло посилилося, з чого я зрозумів, що вже полудень, а тоді знов почало темніти. Та в ту мить, коли я намагався змиритися з думкою про ще одну ніч у цьому непривітному місці, згори зачулися важкі кроки і чоловічі голоси.

Один був піп, худющий і такий височенний, як я ще в житті не бачив. Його ріденька, м'яка борідка була подібна на приклеєну вату. Він схилився наді мною, а другий, темнолиций, майже лисий чоловік стояв ззаду.

— Ще живий, слава Богу, — сказав піп супутнику румунською. — Ти мене розумієш, хлопче?

Я кивнув.

— Я побачив твої сліди на снігу. Ти, видно, довгий шлях здолав. Коли підійшов до тебе вперше, ти навіть мене не помітив. Сам я б тебе не потягнув, то ж привів підмогу. Йти зможеш?

Я заперечив.

— Тоді спробуймо вдвох. Ґіґі! — гукнув він, обернувшись. — Бери за ноги, я попід руки.

Так вони й винесли мене звідти, а тоді знову сходами вгору через тунель з дерев. Решта шляху зосталося в моїй пам'яті лише як м'яке ковзання й гойдання, рипіння снігу під чобітьми і пара з попових уст на моєму лиці.

В домі священика тхнуло тлінню, так ніби його нутрощі розкладалися, немов людська плоть. Вони поклали мене в малесенькій кімнатчині, накрили кількома ковдрами, а піп приніс водянистої юшки, яка, хоч і зовсім не мала смаку, проте трохи мене зігріла. Я розмерзався, як ті шматки сала, що їх взимі ми витягали з комори і вішали над піччю.

Та все ж мій стан не покращувався, знов підстрибнула гарячка, і при кожному вдиху легені боліли, ніби ножами проштрикнуті. Щоразу, коли піп зазирав поглянути, як я там, рипіла підгнила, поточена червою дерев'яна підлога. То був перший знайомий звук мого нового життя, і я й досі ніби чую його. Навіть із закритими очима я знав, що піп тут і піклується про мене.

Наступного дня він сів на край мого ліжка, поміняв оцтові оклади на грудях, виглядав дуже стурбованим.

— Поїду в місто по лікаря, — сказав він.

Я схопив його за зап'ястя, підвівся, але тут-таки знову впав на подушки.

— Прошу Вас, тільки не лікаря, — сказав я румунською.

— Але тобі він потрібен.

— Ніякого лікаря! — заперечив я ще наполегливіше. Він довго й допитливо дивився на мене, про щось розмірковуючи.

— Не знаю, що ти там вчинив, хлопче, і чому так боїшся, але під моїм дахом, що є й дахом Господа нашого, кожному знайдеться місце.

Він ненадовго завагався.

— Ти румун?

Я кивнув.

— Але вимова, як у шваба, що говорить румунською. Як тебе звати?

— Якоб, але Якоб через «с».

Він засміявся, взяв мене за руку, потримав, а тоді мовив:

— Гаразд, Якобе через «с». Тоді я покличу нашу бабку, вона має свої способи на всі болячки. То й на запалення легень теж щось придумає.

Не знати, що помогло, чи бабчині мазі, якими вона натирала мене по кілька разів на тиждень, чи те смердюче пійло, яким до останньої краплини напував мене піп. Іноді вона виглядала задоволеною лікуванням, іншим разом вже не бачила ніякої надії і причитала, що моє тіло надто кволе, і навіть її бездоганні й випробувані рецепти нічого не зарадять там, де натрапляють на вроджену схильність до хвороб. Я був, казала вона, сама шкіра та кості, лише тінь людини, яку треба спочатку відгодувати, як гуску, перш ніж говорити про якесь лікування.

Щодня до мене на ліжко сідав піп із мискою густої, кислої юшки. Він помагав мені підвестися, підкладав під спину подушки і годував так віддано, наче власну дитину. Та вже за кілька хвилин я був такий виснажений, що знов западав у сон. Бабка казала: «Якщо дотягне до березня, можна вважати, що найгірше позаду».

Більшість часу я проводив у кімнатці під численними образами святих. У нас вдома теж було кілька, та тут їх була ціла збірка, так ніби піп боявся прогнівити когось зі святих, архангелів чи великомучеників, а тому прийняв у свій дім їх усіх. За домом здіймався пагорб. Єдине, що я бачив під час одужання, то фрагмент саду, що відбивався у відкритому вікні. Якась ганчірка заплуталася між штахетинами паркана і то звисала непорушно, то легенько тріпотіла на вітрі.

Якось піп з'явився біля мого ліжка з важеленною книгою, між сторінками якої поприлипали розчавлені мухи. В ній ішлося про його релігію, він хотів, щоб я почитав її, та коли побачив, що вона кілька днів пролежала неторкана коло мого ліжка, знову виніс. Потім приніс іще одну, де, як він наголосив, дуже вдало описано життя в одному румунському селі. Долонею він змахнув з неї порохи і простягнув мені.

То була одна з тих книжок, що стояли на полиці в нашій школі у Грозенау, щоправда, в румунській частині класу, і ми їх навіть не торкалися. Бо не вміли їх прочитати — наша Румунія завжди була німецькою. Наша мова, наші газети, наші книжки. Помітивши, що я й тепер противлюся читанню, піп спитав:

— Ти не вмієш чи не хочеш?

— Не вмію.

Він сів біля мене, поставив книжку між нами, розкрив її і почав читати, голосно й повільно. Якщо я чогось не розумів, він мені пояснював. Коли опустилася темрява, він приніс стілець і поставив на нього гасову лампу. Так тривало й тоді, коли від початку березня він став виходити вранці з дому з порожнім мішком під пахвою, а пообіді повертався, несучи повний міх на плечі. Він зникав із ним у льоху, де проводив по кілька годин. Та щовечора ніколи не пропускав нагоди почитати мені вголос.

Втім, що далі, то читав він переважно для себе. Йому це справляло неабияку втіху, він хихотів, іноді навіть сміявся, а то знову поважнів і поринав у задуму. Так, поки я одужував, ми з попом вичистили від порохів кілька його книжок. Коли він йшов спати, то дозволяв мені читати далі, що вдавалося мені усе краще. Коли вигоряв гас, він наступного дня заливав його знову.

У березні мій стан справді покращився. Нарешті я став їсти більше твердої їжі і міг уже — під руку з попом і закутаний в теплий одяг — вийти надвір і посидіти на лавці перед домом. Звідти мені було добре видно дорогу, що вела до села. Село було поділене річкою, через яку я перебрався, пояснив мені піп, що називався Памфіле. Якби я пішов униз по ріці, то обійшов би гору — вони називали цей пагорб горою, бо на цілу околицю він був найбільшим підвищенням — і незабаром дійшов би до села. А до Тімішоари звідси навіть вісімдесяти кілометрів нема, сповістив він. І це вразило мене найбільше, бо означало, що за чотири дні потяг навіть не виїхав з Банату.

Ріка несла тепер багато води, вона розбухла й поділила село на дві майже рівні частини. Коли води було мало або вліті, коли річка майже пересихала, її можна було перейти навіть убрід, та тепер єдиним сполученням була вузенька кладочка, зроблена зі стовбура дерева, яку щомиті могло змити. Тому селяни воліли дочекатися, поки річка втратить силу. А коли мали одне одному щось сказати, то перегукувалися з берега. Плавати на човні теж ніхто не наважувався, надто сильною була течія.

Отож більшість часу я проводив за тим, що вдивлявся у воду й дослухався, як перемовляються через течію люди, чиї голоси до мене доносив вітер. Чи й ця ріка, що відсвічувала в лагідному, молочному світлі, ковтала їхні слова на півдорозі до іншого берега, як колись Дунай чинив з молитвами Фредерикових земляків, я не знаю.

Щодня піп Памфіле піднімався ледь видною стежечкою вгору, що починалася одразу за хатою, і зникав у хащах. Здебільшого я так і засинав на лавці, віддавався сну, ніби в ньому таївся порятунок. Пообіді піп повертався, просто знов виринав із гущавини і крокував з тягарем своєї ноші повз мій спостережний пункт. Він скидав на землю лантух, вітався, витирав піт з чола, виносив із дому дві чарки й пляшку палінки. «Це зі сливок, що ростуть тут, на схилі. На особливому ґрунті, так би мовити. Пий-пий, від цього ще й як відживеш».

Він плював собі в долоні, завдавав міх на плече і заносив його до льоху. Кожен Божий день новий повний міх мандрував цим шляхом. Оскільки він ніколи звідти нічого не виносив, там уже мусила назбиратися чималенька кількість мішків, у яких було щось, що мене дедалі більше цікавило. То з певністю була не картопля, бо якось, коли ми цокалися, я побачив, як з мішка блимнуло щось брудно-біле. Він це помітив, увібгав те щось назад і міцніш зав'язав мішок.

Щойно увечері він вибирався з льоху, в міжчасі лише раз чи два ходив до криниці по свіжу воду й вертався, анітрохи на мене не зважаючи. Єдиною ознакою, що там, унизу, він виконує якусь кропітку роботу, було тихе металеве брязкання, так ніби щось тверде падало у відро.

Коли сідало сонце, він вибирався наверх, струшував з одягу порохи й бруд і йшов до річки, де на протилежному березі на нього зазвичай вже чекав Ґіґі. Вони були як зіграна команда, чи радше змовники. Я не завжди розумів, що гукає йому піп, та коли розумів — то завжди були самі числа: нуль, один, два, зрідка три. Цей ритуал тривав лише кілька секунд, Ґіґі кивав, а піп, видимо вдоволений, повертався додому.

Якось у середині квітня він надовше підсів до мене і поставив між нами пляшку. Від попа разюче тхнуло, бо він з більшою охотою і завзяттям мив свої потаємні скарби, ніж самого себе. Проте з цим запахом, що засів також в позиченому мені одязі, я вже встиг звикнутися, як і з його храпом, що ночами гримів домом і заспокоював мене так само, як і цокання настінного годинника чи шум ріки.

Він прокашлявся і, кілька разів затнувшись, мовив:

— Якобе, невже нема нікого, кого б я мав сповістити? Може, на тебе десь чекають?

— Ніхто на мене не чекає.

— Не хочеш трішки розповісти, звідкіля ти?

— Повірте мені, отче Памфіле, Вам цього знати не треба.

— Я вже здогадався, що ти шваб і що взимі тут проїздили потяги в Росію. Чи ти маєш із ними щось спільного?

— Я називаюся Якоб через «с». Я не шваб і ніколи швабом не був. Просто жив серед них.

— От і жандарм уже цікавився. Часи змінилися, скоро тут усім заправлятимуть комуністи. І він це знає, а тому першим переметнеться до них. А наразі винюхує все, аби підлизатися потім до червоних.

Думка про те, що незабаром я знов опинюся у вагоні для худоби, змусила мене зірватися з лавки. Я кинувся в дім і став пакувати той мізер, який в мене був. Я не слухав попа, що намагався мене заспокоїти, вирвався від нього, натягнув светр і рушив до річки. Я побіг до неї, немов той єдиний, кому було до снаги її здолати. Щойно взимі я кинув їй виклик і, хоч з трудом, вирвався від неї живим. Та цього разу річка була могутнішою.

Вода сягнула найвищого рівня, її рев стояв над селом. Колоду, яка слугувала кладкою, заливало водою. Та я таки ступив по ній кілька кроків, раз у раз слизгаючи, ще трохи — і опинився б у воді. Піп, що прибіг навздогін, благав схаменутися і не наражатися знов на небезпеку.

На протилежному березі тим часом вже зібралася купка людей, що з цікавістю спостерігали за мною.

Мені таки, вочевидь, трохи залежало на житті, бо я повернувся на берег, переконавшись, що кладка нездоланна. Піп зустрів мене, весь киплячи од люті і потрясаючи кулаками, схопив за комір і міцно трясонув. «Я тебе не для того врятував, аби ти тепер згинув! Ти мені ще для чогось потрібний!» — кричав він. Він обернувся до наших глядачів, усміхнувся і привітно помахав їм рукою, а тоді докинув: «Ходім додому, тут ми привертаємо надто багато уваги. В мене є пропозиція».

Він накрив стіл для вечері, на печі булькотіла юшка з ягнятиною, яку він дістав за хрестини. Він поблагословив страви, розлив юшку, а тоді сів. До бурління ріки у темряві тепер додалися ще й звуки отця Памфіле, який сьорбав юшку своїми ледь видними крізь бороду губами.

Раз по раз він відламував скибину від свіжого буханця, що його щоднини приносила до річки одна з найпобожніших його вірних. Разом з іншими замовленнями попа вона вкладала хліб на маленький плотик, а мені тим часом припадало завдання підтягати його до берега. «З моїм заняттям не забагатієш, зате ситим будеш», — любив казати піп. Між нами лежали обібрані, тугі зубці часнику, ним пахли мої пальці й рот. Ми лузали часник, як інші соняшникове насіння. Його пекучість на язику, яка минала поволі щойно вночі, назавжди стала невід'ємною ознакою тих часів, як і решта запахів та звуків.

Вимакавши рештки юшки останньою скибкою хліба, подлубавшись в зубах найдовшим зі своїх чорних нігтів і перевіривши кінчиком язика, чи там більше нічого не залишилося, він налив нам палінки й мовив:

— Я буду всім казати, що ти мій небіж, якого прислали до мене, бо ти хочеш вивчитися на попа, і треба випробувати твою віру. Жандармові я скажу, що ти сумлінний і прагнеш мене наслідувати, але ще мусиш укріпитися в своїх переконаннях. Знаю, що це крутійство, але проти комуністів можна. Всевишній мені простить.

Він підвівся, припалив цигарку і одягнув своє чорне облачення. Тоді засунув руку в кишеню, витяг ключ і поклав його на стіл.

— Їж досхочу, це скоро може тобі знадобиться, — промурмотів.

А тоді подивився на мене, так ніби оцінював на базарі коня. Бракувало, аби ще в зуби зазирнув.

— Ти вже зміцнів, еге ж? — запитав.

— Так, трохи зміцнів.

— Це від ситної їжі, яку тут дістаєш. Але сидячи отак сиднем ти тільки згрубнеш. Хочеш стати товстим і неповоротким?

— Ні, не хочу.

— Та коли увесь день отак сидітимеш без користі, так воно й станеться. Напасеш таке черево, що за ним і стручка свого не побачиш.

Його очі хитро заблищали. Я збентежено поглянув на нього.

— До того ж, Бог не любить ліньтюхів. Лінощі — це гріх. Ти теж так вважаєш, Якобе?

Я кивнув.

— Тоді скажи-но мені, чому ти нічого не робиш? Ти ж уже здоровий. А здоров'я, мій любий, Бог позичає. Кому ж воно не потрібне, у того знов забирає.

— Скажіть тільки, що, і я робитиму, — відказав я.

— Що ж, Якобе через «с», ти католик, припускаю.

Я мовчав, опустивши очі.

— Тобто в церковних служіннях мені помагати не зможеш.

— Я зроблю все, що Ви скажете, тільки не проганяйте мене звідси.

Отець завагався, здавалося, він не може зважитися, ходячи взад-вперед по кімнаті. Нарешті він прийняв рішення, узяв ключ і тицьнув мені його під носа.

— Я знаю, чим ти можеш пригодитися. Йди за мною!

Він узяв гасову лампу, і ми зійшли в льох. Що глибше ми опускалися, тим сильнішим ставав затхлий запах, від якого неможливо було дихати. Піп прокрутив замок і наліг на важкі двері, які відчинилися так натужно, ніби за ними зберігалося золото, а не якийсь непотріб, що піп збирав у лісі. На мить я навіть подумав, що й справді побачу золото. Тільки з казок я знав, як виглядають такі кімнати, де аж до стелі купами громадиться золото, а серед нього ряхтять рубіни, смарагди, сапфіри. Як вони сяють і зводять з розуму всіх, хто їх побачить. Я сподівався на скарб — але не на такий.

Коли отець Памфіле почепив під стелею лампу і дозволив мені увійти, я відсахнувся з жаху. Все приміщення було заповнене людськими рештками, які піп постягав сюди. Деякі лантухи лежали порожні і тільки й чекали на нове наповнення, інші похилилися, і з них повисипалися кості різної форми та довжини. Вочевидь, піп ледве встигав з роботою.

Деякі кістки були вимиті й біло-жовто поблискували на столі посередині приміщення. Вщерть заповнені кістками були й кілька відер. Інші, розкладені на підлозі кількома купами, все ще були в землі й бруді, багато з них переламані, потрощені, так ніби мертвим вчинили значно більше насильства, ніж живим. Поміж ними лежали черепи, проломлені або нецілі, але були й такі досконалі, ніби покійники щойно недавно вляглися в землю.

На другому столі, який я помітив пізніше, отець Памфіле склав зі знайдених частин кістяк, бракувало лишень однієї руки і стіп. Тим часом я вже освоївся і походжав у цій химерній ремонтній майстерні майже так, як колись по нашому цвинтарі. Такі місця, де переважали мерці, були мені добре знайомі. За весь час отець не зронив ані слова, він прихилився до стіни і погладжував свою бороду. Він спостерігав, поки я підносив якийсь череп і крутив його в руках або ж запускав руку в лантух і витягав звідти кістку і теж прискіпливо її розглядав.

— Ти не боїшся смерті? — запитав він.

— Смерті так, але не мерців.

— Це дуже добре, бо страх тільки нашкодив би, — зронив він.

Я знав, що витримав перед попом якийсь іспит, правда, не знав, для чого. Що робив отець Памфіле з усіма цими костями, і чому завжди кричав через річку якісь числа, так ніби кості — то яблука, куплені на базарі? Та найбільше мені не давало спокою питання, звідки воно все береться? Неможливо, щоб то були рештки мешканців села, бо при такій моровиці околиця вже давно б спорожніла. Як щоднини носять воду з криниці, так і піп тягав щодня з якогось прихованого колодязя людські кістки.

Коли ми повернулися до світлиці, він налив нам палінки, в моїх спогадах з тих часів ми постійно були напідпитку. Завжди знаходилась якась нагода для склянки палінки чи вина: що падав дощ чи дощу не було, що був переддень якогось церковного свята — чи саме свято. Що ми дякували Богу за все, що він нам посилає, чи за те, аби ми вдовольнялися тим малим, що в нас є.

Вино було після кожних хрестин і кожного шлюбу, а палінка — після кожного похорону, який він відправляв. Бо — як він твердив — палінка рятує нас від смерті, а вино допомагає жити. Тож я ніколи не бував цілком тверезий і, мабуть, тільки тому вважав попові пропозиції дуже зрозумілими й розумними.

— Ось уже сорок років я викопую тут кістки — а кінця їм не видко, — проказав він. — Уся гора ними набита, селяни обходять її десятою дорогою, бо забобонні. Доходять, у найліпшому разі, до мого дому, але не далі. Щодня вигулькують кості, іноді на тому самому місці, де я копав напередодні. Часом вони лежать на поверхні, треба лише витягнути. Так ніби ця гора родить кості. Зрештою, сам побачиш.

— Я? — перепитав я вражено.

— Мені потрібен такий, як ти, помічник. Ти ще недостатньо зміцнів, я знаю, але й зі мною було не інакше, коли мене, ще молоденького, прислали сюди на службу. Роботи було небагацько, і тоді, й тепер. Одні вмирають, інші одружуються, а поміж тим повно часу, досить, щоб збожеволіти від нудьги. Отож я блукав околицями, аж поки одного разу, після бурі, не перечепився через стегнову кістку. Тоді й почав копати — і не зупиняюсь донині.

— І що Ви робите з усіма цими кістками? — запитав я.

— Те, що велить мені обов'язок. Мию, складаю їх докупи і ховаю за нашим християнським звичаєм.

— А навіщо зносите у льох?

— По-іншому неможливо, поки річка не дозволить перенести їх на той бік, де церква і цвинтар. Ґіґі усім майструє домовини, як має бути. На брак роботи не нарікає. Не встигає за моїм копанням. А коли знов можна буде переправити все на той берег, тоді й льох спорожніє.

— І це те, що Ви кричите через річку? Скільки трун він має змайструвати?

— Саме так. Залежно, скільки кістяків мені вдається скласти за день.

Отець Памфіле зняв черевики і штани, повісив сорочку на спинку стільця і підійшов до ікони. Поклонився і перехрестився кілька разів із вправністю чоловіка, який усе своє життя тільки те й робив, що помагав мерцям померти вдруге, пив горілку і хрестився до Матері Божої, Отця Небесного та всіх святих.

Я пішов до своєї кімнати, теж роздягнувся і вклався до ліжка. Піп загасив лампу.

— А Ґігі це навіщо? — спитав я у темряві.

— Ґігі? Він циган, з околиці Грозенау. Колись був великим булібашею, але жінка його знеславила. Більше він розповідати не став. А якщо його силувати, то можна й головою поплатитися. Каже, що допомагає мені, аби спокутати. А от що — не знаю.

Я був такий приголомшений, що знайшов Раміниного чоловіка, який усе моє дитинство був персонажем найдивовижніших історій, і якого вона при кожній нагоді проклинала, що навіть не почув наступне попове питання. Аж поки він набосо не з'явився у дверях.

— Що з тобою? Тобі зле? — спитав він.

— Ні.

— Ну, то яка твоя відповідь?

— На що?

— Чи хочеш ти стати моїм помічником? Коли я приніс тебе в дім, скорше мертвого, аніж живого, то знав, що Господь послав тебе мені до помочі. Думаю, саме тому він і не дав тобі померти.

— А якщо я скажу ні?

Здавалося, ці слова його заскочили, він не розраховував на відмову. Він довго міркував, аж поки зібрався з відповіддю:

— Тоді тобі доведеться піти. Я тут не тримаю нахлібників, а іншої роботи в мене для тебе нема.

Отак я став на наступні роки костоносом, помічником попа Памфіле в мистецтві видирати у землі людські останки, що пролежали в ній, може, сто, а може, й тисячу років. Чистити їх і готувати до переправи через ріку. Та ще й яким сумлінним помічником.

***

Аж до червня перебратися через річку було неможливо. Коли на тому боці хтось помирав, його клали в домовину і пускали в подорож до нас. Линвами ми підтягали відкриту труну до себе — нелегка робота, коли проти тебе вся неприборкана сила стихії. Часом мрець тягнув нас униз по ріці, ми шпорталися через каменюки й корчі і з величезними зусиллями витягали його на суходіл.

Тут же на березі отець Памфіле відправляв заупокійну, вкладав до труни образок Пресвятої Богородиці, а на чоло покійнику — паперову стрічку з написом: «Господи, помилуй». Він накривав мерця саваном, читав псалми і розмахував кадилом з усіх чотирьох сторін домовини, після цього ми відправляли небіжчика знову до рідні, і вони несли його на цвинтар.

Посилали нам також на плотах старих і недужих, які відчували, що життя поволі їх покидає. На плоті прив'язували стілець, а старих прив'язували до стільця. Хворі, натомість, лежали на ношах. Якось від нас утік один старий, бо мокра линва вислизнула мені з рук. Ми бігли за ним по обидва боки ріки, ще трохи — і він теж дістався би до нас мерцем.

Якось звідти прибула пара наречених, бо молодий волів наразитися на смертельну небезпеку, аніж далі чекати на шлюбну ніч. З ними обіймалися і прощалися, так ніби виряджали на край світу, а тоді вони зняли взуття, перехрестилися і стали на пліт. Цей образ нареченої, яка стоїть, випроставшись, попри всі намагання течії вивести її з рівноваги, ще й досі у мене перед очима. Затята й готова на все, вона нікому не дозволила зупинити себе в цей найкращий день її життя, навіть природній потузі.

А іншим разом одна мама перевезла через ріку своє немовлятко, бо боялася, що воно помре нехрещеним, і тоді чорти заберуть його душу. Та поза такими невідкладними випадками основним нашим заняттям залишалися кості. Вони й справді були скрізь, варто було тільки ледь зійти зі стежки або зазирнути під каміння в кущах — і вже вони тут як тут. Від стихійних, несистематичних пошуків піп відмовився вже багато років тому. Він просувався дуже обережно, завжди визначав квадратний клапоть землі й ґрунтовно його прочісував, перш ніж взятися за наступний.

Тож і я навчився працювати поволі й планомірно, бо здебільшого кості однієї людини лежали на невеликій відстані. Найвищою заповіддю було поховати цілий скелет, а не просто окремі частини. Після дощу можна було розраховувати на найбільший успіх, бо дощ завжди змивав частину схилу. Я навіть став такий самий наполегливий, як і піп, і щоранку не міг дочекатися, коли ж ми нарешті вирушимо. В мені теж з'явилася якась ніжність до цих бідолашних людських останків, які я тягав на плечах. Я обережно їх розглядав і лагідно торкався, так ніби не бажаючи дати підстави для нарікань.

Попервах я не годен був знести повний лантух униз стрімким схилом, як і надто довго копатися хильцем у землі. Тоді піп відіслав мене додому мити кості. В цьому я невдовзі набув неабиякої вправності і щодня вичищав щіткою, милом і водою стільки, що Ґіґі тільки здіймав до неба руки, довідавшись, скільки трун треба виготовити. Домовини, між тим, громадилися в нього стосами, так як у нас мерці, та ми вже сподівалися, що скоро їх вдасться звести разом. Річка подавала перші ознаки заспокоєння.

З часом я став міцнішим і витривалішим, тягав додому лантух за лантухом, хоч це й коштувало мені всіх сил. Зазвичай я засинав ще перед вечерею, але отець Памфіле будив мене, бо заповзявся відгодувати, ніби одну з материних гусок. Завдяки його харчу я помітно погладшав, зміцнів і поширшав у плечах.

А тоді прийшов день, коли рано-вранці Ґіґі застукав до наших дверей. «Отче, річка спала. Тепер можемо поховати мертвих!» — вигукнув він. Я відчинив і витріщився на нього, бо то був перший раз, коли я побачив його так зблизька. Якщо колись він був статечним і страшним булібашею, то тепер від цього майже нічого не залишилося. Зморшкуватий, кощавий, беззубий чоловік. Я навіть засумнівався, чи й справді це той самий, до кого звернувся батько по приїзді в Грозенау.

Втрьох ми взялися за перевезення, яке потривало кілька тижнів. За раз ми могли перенести лише одну або дві коробки, бо однією рукою доводилось триматися за линву, що слугувала поруччям кладки. В кожній коробці був цілий кістяк — чи майже цілий. У липні русло так зміліло, що переправляти мерців стало набагато простіше, і поступово наш льох спорожнів. Нові кості лежали в нас лише по кілька днів — час, потрібний, аби їх поукладати.

Оскільки я був католиком, брати участь у похованні мені було вільно лише здалеку. З-за паркану, так би мовити. Лише кілька бабців, що тримали ікони й запалені свічки, та гробарі стояли довколо отця Памфіле, коли той відкривав коробки, перекладав кістки в труну, служив заупокійну, і нарешті Ґіґі забивав віко цвяхами.

Оскільки потреба була велика, піп домігся, аби поряд зі старим цвинтарем виділили достатньо місця для нового. Для безіменних з нашої гори. Бабусі розподілили між собою і ці могили. Відвідуючи своїх покійників, вони заодно зазирали й до усиновлених, так що цей другий цвинтар аж ніяк не був занедбаний, так якби його просто терпіли і виказували вимушену гостинність. У певному сенсі він процвітав навіть більше і був доглянутіший та чистіший за перший.

Під час однієї з вилазок у село, коли я чекав, поки отець Памфіле покличе мене і ми повернемося до нашої звичної справи, мені заступив дорогу жандарм. То був спітнілий чолов'яга, що весь час самовдоволено шкірився, далеко не дурний. Він знав, що не його статура, а саме його однострій, який він щохвилини чистив і навіть у найбільшу спеку запинав на останній ґудзик, дає йому владу над людьми, ще заки він пальцем поворухне. І справді, кожен, щойно його завидівши, одразу питав себе, чи, бува, чогось не накоїв. Чогось зовсім дріб'язкового, але такого, що, мов залізна гиря на нозі, незабаром потягне його на дно. Про це мені розповідав піп.

— Чув я, що ти хочеш стати попом, — мовив він. — Якось це не зовсім узгоджується з комуністичним майбутнім нашої країни.

— Однак віра моя дуже сильна, — відказав я.

— Ким працюють твої батьки?

— Батько помер. Він переховувався, аби не йти воювати за німців. Вони знайшли його і застрелили. Мама ледве перебивалася, працювала… кравчинею, — сказав я, ледь повагавшись. — Тому й віддала мене.

— Он як. Але з таких, як ти, виходять комуністи, хлопче, а не попи, — зауважив він задоволено, хоча все ще недовірливо. Я знизав плечима, ніби не зрозумів.

Я збрехав йому, тут я тримався отця Памфіле, і водночас був вдячний, що дідо й Раміна навчили мене розповідати найпредивніші історії, навіть не зморгнувши оком. Жандарм кинув недопалок на землю і розчавив його носаком.

— А акцент звідки?

— Ми були єдиною румунською родиною в німецькому селі. Доводилося говорити німецькою, щоб ходити там до школи. Хоч я ненавиджу німців, вони нелюди, вбили батька.

Жандарм припалив нову цигарку, без жодного коментаря, але з багатозначним виглядом підніс два пальці до кашкета і пішов. Я витер до штанів спітнілі долоні і теж рушив в інший бік, намагаючись не виказувати неспокою.

Лише тепер я зауважив кількох дівчат, які, спершись до паркана, зацікавлено мене розглядали. Вони лузали соняшникове насіння і спльовували шкаралупу на землю. Коли я наблизився, вони прихилилися головами й зашепталися, та одна з них зненацька повернулася і подивилася мені просто в очі. Їй було не більше шістнадцяти, її смолянисте волосся було заплетене в дві коси, що спадали на груди. Вона не опустила очі навіть тоді, коли я, пропускаючи підводу, мало не торкнувся її.

Я пригадав її. Вона часто супроводжувала на цвинтар одну бабуню, але завжди, як і я, зупинялася біля огорожі. У неї були гарні, лагідні риси, я й подумати не міг, що така взагалі на мене гляне.

Я відчував її погляд спиною, аж поки не опинився на березі річки. Перш ніж ступити на міст, я озирнувся, але її вже не було.

Всі наступні роки, прожиті у тому селі, я постійно боявся, що одного разу перед дверима з'явиться жандарм із наставленим на мене пістолетом. Я не знав, чи повірив він мені, чи просто я здався йому надто нікчемним уловом для його майбутньої кар'єри. Я обмежив виходи в село до найнеобхіднішого і часто відмовлявся заясна носити коробки головною вулицею. Тому частину наших акцій ми перенесли на вечірні години. Та загалом я зробився вправним і задоволеним, хоч трохи й тихим учнем свого господаря.

Спогади про Грозенау, про моє попереднє життя, поступово бліднули в заняттях й рутині моєї християнської діяльності. Воно так віддалилося, ніби ніколи по-справжньому мені й не належало, а просто наснилося. Якось я навіть вирушив у багатогодинний марш до місця, де колись залишив тіло Петру, але не знайшов там вже жодних слідів. Ані єдиної кісточки, яку міг би поховати на нашому цвинтарі. Нічого, крім непривітної рівнини, на якій в спекотному повітрі мерехтіли кілька дерев та обриси пагорба на обрії.

Поступово, за миттям кісток чи за вечерею, піп посвячував мене в історію гори, наскільки йому самому було щось відомо. В ньому я знайшов не тільки майстра, але й вмілого оповідача. Ще одного за моє коротке життя. Чи правда, чи вигадка — до цього йому, та, зрештою, й мені — було байдуже. В нашому домі, що стояв на мерцях і тхнув мертвеччиною, я довідався дещо про твердиню, що її Буребіста, цар даків, звелів звести на горі. Там і досі можна було знайти сліди з тих часів, фундаменти палацу й конюшень, простих хат поза фортечними мурами і безліч глиняних черепків.

Даки ховали своїх мерців просто біля житла, аби завжди мати можливість розмовляти з ними. Мабуть, саме їхні кості були найдавнішими серед тих, які ми викопували. Потім, багато пізніше, тут побували легіони імператора Траяна, які напали на даків з півдня, від Дунаю. Деякі найманці-християни начебто відправляли богослужіння у пагорбі, у глибокій печері, й ховали там мерців. Та піп, як не шукав, так нічого і не знайшов.

Врешті, знову-таки через багато століть, на виднокраї з'явилися турки, що вдерлися в Банат. Ціле море яничарів зі списами та піками, вершників-сипахів та капікулі, легкої кінноти акінчі, розвідників та волоцюг, що першими в бою кидалися врозсип, їх було така сила-силенна, що двигтіла земля, гуркіт тисяч копит вчувався за багато годин перед появою війська.

Спершу на обрії з'явилася хмара куряви, вона все наближалася, тоді замиготіли полиски наконечників, щитів та іншого військового спорядження. Наблизившись до гори, армія розділилася, немов ріка, яку ніхто й ніщо не може стримати, і, оминувши її, по іншому боці злилася знову. Вона посунула на північ до Тімішоари, а там повернула на захід і спустошила землі монархії аж до самого Відня. В нашій місцевості теж відбулося чимало битв, у яких турецькі кості змішалися з усіма іншими.

— Тому, Якобе, я не маю поняття, кого тут насправді ховаю, — підсумував свій виклад отець Памфіле. — Якщо мерців поскладати наново, то вони можуть виявитися на чверть турками, на чверть римлянами і на дві чверті даками. Або навпаки. Якщо то були невірні, хай простить мені Господь, але за кістками я походження визначати не вмію.

А тоді він нахилився до мене і прошепотів, прикривши долонею рот:

— Так я й скажу Йому, коли Він мене запитає.

У хвилини спокою, коли цілими днями лив дощ, вода текла повз будинок струмками, що вливалися в річку, а ми змушені були бездіяльно чекати, поки небеса знову замкнуться, і гора з новою щедрістю видасть нам свої скарби, я читав книжки з невеличкої бібліотеки попа Памфіле. Після солодких, дозвільних годин у Тімішоарі, в німецькій школі чи поряд із Катіцею, я вдруге відкривав для себе літературу.

Отець призбирав переважно румунських письменників, було й кілька російських. Я розумів не все, і не все цікавило мене однаковою мірою, проте я не відступався. Коли надходила ніч, і поповий храп лунав нашим домом, а гострий запах наших вечірніх страв усе ще стояв у кімнаті, я при світлі маленької лампи розгортав книжку і читав далеко за північ.

Іноді піп дорікав мені наступного дня, що я знов зужив забагато гасу. Але читати не забороняв. Однієї ночі він так тихесенько підкрався до мого ліжка, що я злякався, підвівши погляд і уздрівши його.

— І що ти знаходиш у тих книжках? — запитав він.

— Але ж Ви самі мені їх дали, — здивувався я.

— Так, коли ти був хворий. Але що ти знаходиш у них тепер?

Він завагався, а тоді підняв руку, і я зауважив, що він тримає жмут свічок.

— Не подобається мені це все, навіть якщо я і сам до цього доклався. Якщо так піде далі, ти невдовзі заговориш премудро і захочеш податися звідси. — Він похитав головою, хотів уже піти, але вернувся і поклав на ліжко свічки. — Ось, візьми ліпше свічки замість лампи. Вони дешевші.

Бували моменти, коли я зичив собі, аби все так і тривало якомога довше. Коли вважав, що знайшов своє місце, може, загалом і не найкраще, але найкраще, яке в мене могло бути. Буду собі помічником, поки піп живий, а далі провадитиму кістяні справи сам. Гора не виявляла ні найменших ознак виснаження. Знайду попа, який відправлятиме заупокійні. А сам буду й далі викопувати кістки, мити й збирати їх. Рік за роком ріка відрізатиме мене від світу, і тоді я знов громадитиму кістки аж до літа. Я навіть думав, що моя схильність до гробівців у Грозенау, які завжди приймали й захищали мене, була першою, ранньою ознакою мого правдивого призначення.

Однак спершу глуха, а потім пекуча туга за Грозенау охопила мене, хоч я і знав, що там уже ніщо не могло бути таким, як раніше. Щотижневий базар, мабуть, усе ще тримається, вранці о п'ятій в поле виганяють худобу, а дідо, напевно, як і раніше, закінчує свій день при конях, та тепер всім у вухах гримлять двигуни вантажівок і чужі, загрозливі голоси. І настало чекання, те жахливо довге чекання — на лист, на вісточку, на повернення вивезених.

Я тужив за Циганським пагорбом і знайомими вуличками й садами, за голосниками на дереві, що поширювали голос Навовча, і за гучанням дзвонів. Для мене це не було суперечністю, той голос і дзвони, то було нерозривне ціле, мелодія мого дитинства.

Разом із тугою прийшла й лють на того, хто у мене все це відібрав. Хто з мене, власного сина, зробив втікача і розлучив мене з моєю землею. Та я не міг стриматися, щоб не тужити і за ним.

Мені бракувало батька, як невід'ємної частки мого життя, яку неможливо безкарно видалити. Я не тужив за його непередбачуваною вдачею, яка лякала мене більше, ніж його стусани. Однак мені бракувало його сили, тієї непохитної певності себе, якою мені теж хотілося володіти. Яка спонукала його навіть у найбезвихідніших ситуаціях таки знаходити вихід. Наприклад, видати мене.

Водночас закрадалося й інше почуття, спершу непомітне, явне лише у змінах тіла. Мені вже було двадцять три роки, між мною теперішнім і тією хирлявою істотою, яку батько відкидав і вважав нездарою, не лишилося нічого спільного. М'язи й жили виразно випиналися, і не було такого тягаря, який би збивав мене з кроку.

Я роздався в грудях, підборіддя виступило, а руки, всі в подряпинах і мозолях, стали завбільшки з лопати. І хоча в мене були всі підстави вважати себе брудним і смердючим, та фраза, якою я тоді відкинув обійми Катіци, більше не спадала мені на думку.

Я мало показувався в селі, а ще менше в корчмі та на торговиці, хоча жандарм, який тим часом називався вже міліціонером, вочевидь, повірив мені, або ж з якихось інших причин вирішив дати мені спокій. Та все ж від мене не сховалося, що в селі є гарненькі дівчата. Майже такі гарні, як колись Катіца.

Вони бентежили мене, коли поверталися в неділю з церкви й виклично дивилися на мене, перш ніж опустити очі. Це свідчило про те, що я став показним парубком. Вони розбурхували мене, коли задирали спідниці, перебрідаючи через річку, а їхні литки, іноді навіть стегна мерехтіли білясто. Білі, як кості в мішку.

Я зустрічався з ними, коли вони приходили з-за річки, щоб повінчатися, чи коли гордо, з налитими грудьми простягали попові Памфіле на хрещення своїх немовлят. З веранди мені було видно, як вечорами вони вертаються з поля і ще заходять до криниці вмитися. Іноді вони нагадували мені Катіцу, і це гнітило мене. Їхній сміх, їхні голоси, які заносив до мене вітер, будили в мені ту саму цікавість, яку я відчував до неї.

Серед них мені вирізнялося лице тієї дівчини, яка не опустила тоді очей. Іноді вона навіть дивилася через річку, ніби шукаючи мене. Наші шляхи перетиналися на весіллях і похоронах, куди я супроводжував попа. Перетиналися під час моїх коротких візитів до села, а іноді внизу, біля річки, де вона раз на тиждень прала білизну.

Років через п'ять після моєї появи на Кістяній Горі вона вперше прийшла до нас. Вона хотіла пройти повз мене і застукати в двері, але я заступив їй дорогу.

— Чому ти не помічаєш мене? Хіба мене нема?

Вона знову глибоко подивилася мені в очі.

— Ти ж ні з ким не розмовляєш, — відказала вона.

— З тобою я радо поговорив би.

На мить вона знітилася, але швидко себе опанувала.

— Мама каже, що ти дивний. Ти молодий і гарний, кожна дівчина хотіла б тебе, але ти вирішив стати попом і носити кості.

— Може, й ні. Будеш зі мною говорити, якщо я передумаю?

Вона хвильку помовчала, здавалося, вона бореться зі собою.

— Ні, навіть тоді не буду. В тебе нема свого дому, свого двору. Коли в тебе нічого немає, жодна дівчина тут не стане з тобою говорити.

Вона розвернулася на п'ятах і хотіла вже піти, коли згадала про мету свого приходу.

— Мама просить отця Памфіле зайти. Бабця помирає, — докинула вона і втекла.

Щотижня я бачив її зі своєї гори з кошиком білизни в руках. Іноді я підбирався ближче до річки, тоді можна було краще розгледіти її голі коліна і стегна, її стопи. Вона ніби й покинула про мене думати, та все ж мені здавалося, що вряди-годи вона таки позирає на гору. Катіцу я по-своєму любив, тепер же відбувалося щось інше, ніж любов. Пожадання не відпускало мене цілий тиждень, і я аж тремтів до того дня, коли знову міг її побачити.

Я став недбалішим і розсіянішим, виконував завдання без колишнього завзяття. Лантухи, які я носив додому, були тепер наповнені до половини, і я проводив усе менше часу в льоху. Все це не подобалося отцеві Памфіле.

— Я помилився, — проказав він одного дня. — Найбільша небезпека — не книжки, а жінки.

Коли мій стан погіршився, його терпець луснув.

— Ти ж ні до чого вже не годишся, хлопче, — промурмотів він, коли одного вечора я самозаглиблено длубався в їжі.

Він накинув рясу й без жодного слова вийшов з дому. За годину повернувся, вже напідпитку, я підтримав його і всадовив на ліжко.

— Вони завжди дають мені випити. Коли даю їм шлюб і коли ховаю. Завжди доводиться пити. Що ж, хлопче, гадаю, тобі слід вибити собі з голови те дівчисько. Ти їй подобаєшся, річ не в цьому. Але її вже обіцяно іншому, в нього гарна хата і трохи землі. Між нами кажучи, — мовив він, підморгуючи, — хатою він ще, може, кілька років потішиться, а от земельку комуністи напевне скоро відберуть. Та дівчину це не обходить. Для неї ти — ніхто, а з ніким вона й не говорить. А тепер принеси-но горілки. Хочу довершити те, що розпочав у них вдома.

Я змінився. Знову з'явилося щось, що тягло мене назад у світ, в мої рідні місця. Бо костоноса жодна жінка не схоче. А за шанованого чоловіка будуть битися. За нащадка того самого Обертина, який провів своїх людей по підступному Дунаю і дав їм друге життя.

То ж не помста покликала мене назад у Грозенау, а бажання взяти те, що мені належалося. Я був готовий, що задля цього мені доведеться переконати батька в моїх нових спроможностях, а то й силою змусити визнати їх.

Одного дня отець Памфіле завдав собі на плечі повний міх, ступив кілька кроків і повалився. Він упав долілиць, на землю, яка так довго його вабила. Я заніс його на руках додому і закликав бабку й Ґіґі. Бабка обмила його, його зморшкувате обличчя, зів'ялу, обвислу шкіру, ноги з жовтими нігтями, а тоді запалила по всіх чотирьох кутах ліжка свічки. Поставила склянку води, аби душа могла напитися. Я гірко ридав.

Ґіґі поспішив додому майструвати домовину, вищого сорту, наголосив він. Три дні чували ми біля мерця, мінялися щокілька годин або разом сиділи мовчки біля попових черевиків, які спочатку напуцували, а потім натягнули на нього. В сутінках кімнати усе здавалося примарним, як сцена з якогось роману, що стояли на полиці. І щойно коли майже зовсім темніло, ми засвічували лампу.

Одного разу Ґіґі прошепотів мені:

— Тепер ти продовжиш його справу?

— Не знаю, мене тягне додому.

— А де ж він?

— У Грозенау, де й ти колись жив.

Він вражено витріщився на мене.

— Грозенау? Чого ж ти раніше не сказав?

— Бо то мене не обходить.

— Що? — спитав він.

— Те, що було між тобою і Раміною.

Тут він зірвався зі стільця, який аж відлетів назад.

— Ти знаєш Раміну?

— Я щотижня тягав їй міх. І щотижня вона розповідала, що в мене було два народження і я можу вибирати, яке мені більше до вподоби. І я завжди вибирав те, в якому мій батько — не мій батько.

— Що ти верзеш?

— Він видав мене росіянам.

— Росіянам? Нічого не розумію.

— Не страшно.

Не раз потім я питав себе, чому саме тоді й саме йому я сказав правду, адже піп Памфіле був мені набагато ближчим. У мене немає пояснення. Можливо, я хотів спровокувати якусь реакцію, зробити щось, що змусило б мене діяти. А може, через Ґіґі просто хотів наблизитися до мого дитинства й Раміни?

Він узяв із шафки горілку і жлуктав просто з горла, а тоді неспокійно заходив кімнатою. Він борюкався сам із собою, раз навіть побіг до дверей, відчинив і хотів вийти, але знов повернувся. Знову хильнув і тільки тоді зміг продовжити розмову.

— Як вона? — запитав.

— Її депортували на Буг, коли мені було шістнадцять.

— А дитина? У неї ж була дитина, правда?

— Сарело, так. Він живе у нас вдома. Якщо станеться батькова воля, він успадкує двір і все решта.

— Як називається твій батько?

— Обертин. Якоб Обертин.

Ґіґі осатанів. Він накинувся на мене, повалив на стіл і замахнувся вдарити, та йому не вдалося. Я міцно схопив його за зап'ястя і притис до стіни. Як одержимий, він усе повторяв:

— Ти тут, аби наді мною глумитися? Тому ти тут?

Тепер вже я нічого не розумів. Хоч він шумував від люті й плювався, я ні разу його не вдарив. Наче скажений звір, він намагався вирватися з моїх рук.

— Про що ти говориш? — кричав я йому.

— Ти ж поріддя Обертина, який збезчестив мене. Який спочатку використав моїх чоловіків, а потім зробив моїй жінці дитину. Вона твердила, що він її зґвалтував, але на це мене не візьмеш. Тільки не кажи, ніби не знаєш, що він твій зведений брат? — випалив він у відповідь.

Я відсахнувся і сперся об край столу. Дві свічки вже згасли, тому кімната здавалася темною і холодною. Хтось мав би подбати про те, аби запалити їх знову. Та мене це вже не обходило, бо моє колишнє життя, яке іноді здавалося сном чи вигадкою, знов наздогнало мене. Воно врізалося в мене з такою силою, що мені аж дих забило. Ніколи раніше й ніколи потому батько не був настільки моїм батьком, як у ту мить, коли я дізнався, що ділю його з іншим.

— Це неправда! Ти, цигане паршивий, ти брешеш! — волав я.

Ґіґі потер зап'ястя, вилаявся і поправив сорочку. Він утретє приклався до горілки, злизав із вусів останні краплі, а тоді пожбурив пляшкою об стіну.

— За циганським законом я мав би його вбити, чи то зґвалтування, чи ні. Тільки ваше ім'я втримало мене від цього, — сказав він уже спокійніше.

— Раміна завжди розповідала, що ти втік з молодою, — сказав я.

— Що-що, а розповідати вона вміла.

Він знову рушив до дверей, але зупинився на порозі й обернувся.

— Щоб до завтра тебе тут не було. Не хочу, аби мені тут очі муляв і нагадував про все те. Якщо завтра ввечері ще застану тебе, наш міліціонер дізнається про твої пригоди з росіянами. Він дуже зрадіє, бо і так тобі не довіряє. Або я просто прикінчу тебе. Домовина завжди знайдеться. І шукати ніхто не буде.

Ось так і сталося, що наступного ранку, ще вдосвіта, я знов опинився на рівнині, на якій ледве не загинув, майже на тому самому місці, де колись випав на рейки. Де з непевного майбуття втік у таке ж непевне теперішнє. Перед тим я цілу ніч невідривно дивився на попелясто-сіре лице отця Памфіле. Я наповнив склянку в головах свіжою водою і потримав його за руку.

Товарняк до Тімішоари сповільнив хід перед крутим поворотом, достоту як потяг із депортованими. Я біг поряд з ним, поки не знайшов напіввідчинений вагон і застрибнув досередини. Було літо 1950 року.

Розділ 6

Мене лякало повернення, як лякає жінка, котрої прагнуть і водночас бояться. Хоч я перебув на віддалі лише вісімдесяти кілометрів від дому, та почувався так, ніби відчиняю двері в новий і все ж відомий світ. Я залишив за собою гору з її таємницями, тіло попа, якому тепер вже напевне доведеться пояснювати Господові, чому він змішав вірних з невірними, і Раміниного чоловіка, що виявився набагато успішнішим трунарем, ніж булібашею.

Спогад про них всього за кілька годин так померк, що вже на в'їзді до Тімішоари вони здавалися мені лише невиразним сном, достоту як колись моє життя у Грозенау. Коли потяг, наближаючись до станції, сповільнив швидкість, я вистрибнув на ходу з вагона, щоб уникнути вокзальної перевірки. Перебіг через колії, ледь не потрапивши при цьому під інший потяг, прослизнув через дірку в паркані й скотився з насипу. Так я знов опинився в місті.

І тут-таки ледве не напоровся на міліційний патруль. Я встав, обтрусив убоге вбрання і закрив очі, бо від голоду запаморочилося в голові. Коли ж розплющив їх знову, лише за кілька метрів побачив міліціонера і двох солдатів, але вони були так захоплені розмовою, що не помітили мене.

Я заховався за стосом колод, складених там, мабуть, для прокладання колії. Присів навпочіпки, притис коліна до живота, але голод був невідступний. Не знаю, чи був це той лотаринзький голод, який мучив Каспара і Фредерика, чи той, який пізніше морив перших колоністів. Чи, може, голод діда й бабусі, чи якийсь новочасний, який допав мене аж тут.

Я з'їв лише кілька картоплин, які ще залишалися в домі отця Памфіле. Відтоді минуло, по суті, небагато часу, але мені здавалося, що цей лотаринзький, швабський, румунський голод просто вижирає мене зосередини. Так ніби, поки я марнію, він усе гладшає, заокруглюється і важніє, як ті священики, що вміють живитися вірою.

Коли тупіт чобіт і голоси стихли, я підвів голову і роззирнувся. Я шукав можливості втихомирити голод. Тихий голод, притишений голод — надія на це додала мені відваги. Проте нічого не було, ні ятки з перекусками, ні жодної, навіть найпослідущішої забігайлівки, якими колись кишіли околиці Йозефспляцу.

Я обережно вибрався зі сховку і подався наліво, де, як припускав, мало бути середмістя. Намагаючись виглядати байдужим і втомленим — робітник з нічної зміни чи просто невиспаний — і підбираючи в голові відповідні слова на випадок, якщо мене зупинять, я весь аж здригався, коли хтось бодай на мить зупиняв на мені погляд.

По суті, я був утікачем з табору, однозначно не тою особою, яка могла вільно розгулювати вулицями міста. Міста, яке прийняло мене в дитинстві, яке було добрим до мене, в якому річка не захотіла мене забрати. Тепер воно стало похмурим та загрозливим, немов злочинець, що замірився загнати мене в темну вуличку і вирвати серце. Я вже шкодував, що повернувся до Тімішоари. Я знов почувся безпомічним і покинутим напризволяще, та цього разу не через нестерпно порожню широчінь, а через таку ж саму нестерпну тісняву, через навал усіх цих тіл, що злісливо й загрозливо заступали мені шлях.

У кожному обличчі мені ввижався донощик, хоча, можливо, ті інші боялися не менше, ніж я. Тут усі були одне одному потенційними донощиками. Коли я відчував, що на мене не дивляться, то й сам розглядав людей і був певен, що навряд чи на когось із них міг би покластися; що з ними відбулася найдокорінніша, але водночас найнепомітніша з усіх переміна. Цього разу її причиною був голод-опортуніст.

Я відчув полегшу, опинившись під вивіскою, що вказувала на харчевню у внутрішньому подвір'ї. Крім однієї постаті в кутку, що радше скидалась на тінь і не привернула моєї уваги, та господаря, в залі нікого не було.

— Ми ще не відкрилися, — буркнув він.

— Мені конче треба щось з'їсти.

— Виглядаєш так, ніби конче мусиш випити.

Він витер руки і вийшов із-за ляди.

— Не схоже, щоб у тебе були гроші на їжу.

— У мене взагалі нема грошей.

В ту ж таки мить його рука шаснула до мене і спробувала вхопити за комір. Я ухилився і зловив його за зап'ястя.

— Шматок хліба — і я піду.

Тоді господар заніс на мене другу руку, та тут у залі почувся тихенький свист. Ледь чутний, проте виразний. Рука застигла в повітрі. Господар нерішуче поглянув на тінь в закутку, і, обернувшись за ним, я розгледів чоловіка, приблизно тридцятирічного, що ледь нахилився до світла, аби ми його краще побачили. Його руки спокійно лежали на столі, дуже близько присунутого до нього.

— Віорелю, чоловік просто голодний. Чому ти хочеш виставити його на вулицю? Невже ти ніколи не бував голодним? — спитав він.

Господар стенув плечима.

— Бо я бував і, скажу тобі, це мало приємне відчуття. Тож коли мені хтось каже, що голодний, Віорелю, я даю йому поїсти. І ти так чини, а надто, коли я плачу. Принеси йому й трохи тих помиїв, які ти називаєш кавою. Ходи сюди, сідай коло мене, — покликав він мене.

Господар заходився в кухні. Я здолав перший імпульс чимшвидше чкурнути. Бо другий був сильніший — поїсти, щоб не паморочилося в голові. Я підсів до чоловіка, і він мусив посунутися. На мить мені здалося, що з його тілом щось не так. Він мало не повалився, але вперся руками в лавку, на якій сидів, і втримав рівновагу. Я схопився за край стола, аби вгамувати тремтіння рук.

— Не тремти, тепер Віорель тобі нічого не зробить, — сказав він.

— Це від голоду, — відповів я.

— Колись, коли я хотів їсти, руки мої цілковито заспокоювалися. Але я їх пускав у хід, коли розумієш, про що я. — Він підморгнув і розреготався. — Я витяг ними стільки гаманців, що тобі й не снилося.

Він підніс руки до очей і вдоволено їх оглянув. Знову ледь не впав, але вчасно встиг спертися. Мені відлягло: отож, він кримінальник, злодюжка. Звісно, серед злодіїв були стукачі, але цьому, здається, кортіло лише повихвалятися, ще й ладен був за це заплатити слухачам. Та я помилявся.

Він споважнів.

— А куди це ти з самого рання?

Я завагався, обмірковуючи відповідь, тоді прокашлявся:

— Я робітник. Зі зміни.

І захланно накинувся на їжу, яку приніс господар, запиваючи її огидною бурдою.

— А я вже подумав, що тебе мучить безсоння. Тобто ти працюєш на машинобудівному заводі. Тільки вони запровадили нічну зміну.

— Саме так.

Скупа їжа майже не заспокоїла мого голоду. Я витер рот рукавом і вже збирався прослизнути між двома столиками, коли чоловік схопив мене за руку. Його хватка була вправна й міцна, не те що в господаря. Він змусив мене знову сісти.

— Наївся за мій кошт і хочеш так просто піти? Що в тебе за справи такі пильні?

— Треба навідатися в одне місце на околиці.

— На околиці? Навідатися? Я-то думав, що ти хочеш виспатися після зміни.

Я підійшов до ляди і запитав господаря, чи не знайдеться в нього якоїсь бритви, щоб поголитися.

— Це що, схоже на галантерейну крамницю? — огризнувся той.

Повернувшись до мене спиною, він далі витирав посуд масною, дірявою ганчіркою.

— Ні, Віорелю, це не галантерейна крамниця, хоч з неї ти певно мав би більше зиску, ніж з цієї їдальні. Але чому ти не скажеш нашому гостеві, що мешкаєш поряд і радо принесеш голярське причандалля? — знову втрутився другий.

Господар витер руки, зняв із цвяшка в'язанку ключів і тільки кинув:

— Ти платиш?

— Чи ж я колись не заплатив? — відповів йому голос з кутка.

Ми залишилися вдвох, незнайомець знову відхилився у тінь, так що тепер лише вгадувався. Ватяне світло падало у внутрішнє подвір'я і проникало в харчевню, оголюючи всю її жалюгідність. Мене занесло в місце, яке оминали не тільки робітники з нічної зміни та безсонні полуночники, але, можливо, навіть п'яниці.

— І як називається цей заклад? — спитав я.

— Дуже просто — їдальня. Без назви, — відповів він.

— Схоже, сюди не надто вчащають.

— Мені вже здається, що я єдиний відвідувач. Тиждень тому мене сюди приніс Тіку, тепер доводиться платити зверху, щоб мене носили.

— Що Ви маєте на увазі?

— Підійди, покажу.

Коли я наблизився, він рвучко відсунув столик, так що склянка, з якої він пив, упала на підлогу й розбилася. І тут я побачив, що в нього немає ніг. Він високо задер одну штанину і почухав культю. Щойно тепер я його впізнав: то був той самий жебрак, який колись погрожував нам із Катіцею прокляттям. Раніше він засідав у дорогих ресторанах, а тепер опинився тут.

— Я називаюся Мушка, бо майже нічого не важу. Справді, як мушка. Хто мене носить, навіть не відчуває. А ти?

Я знов завагався.

— Раду.

— Дивне ім'я для людини, яка говорить з таким тяжким швабським акцентом.

Він помітив мою тривогу, але йому, здавалося, це було до вподоби.

— Послухай-но, швабський Раду! Коли прийде господар, я відішлю його назад. Хай принесе тобі чисту сорочку. А тоді ти причепуришся, і ми разом вирушимо на околицю. Я просто хочу, щоб ти мене трохи підвіз, інакше я звідси не зрушу. Ось побачиш, ти навіть не відчуєш нічого. Це ж не так багато за те, що я покрив твої борги.

Я помився й поголився в маленькому приміщенні, холодною водою зі шлангу. Подивився у тріснуте дзеркало і ледве себе впізнав. М'які, гладенькі риси обличчя зникли, погляд був рішучий, навіть зухвалий. Я одягнув сорочку і повернувся до безногого.

— Гаразд, але тільки цей один раз.

Мовчки Мушка присунувся і спритно вибрався мені на спину. Я підсунув руки йому під задок, він обхопив мене за шию, я піднявся. І справді: він майже нічого не важив. Я рушив у бік Йозефштадту, перейшов через ринок, на якому продавали підгнилі й зморщені овочі. Цукерня пані Естеррайхер, біля якої колись я зустрівся з Катіцею, стояла забита дошками, але над вітриною досі можна було розгледіти напис: «Непристойно смачні солодощі».

У перукарні на розі тепер торгував лахмітник, а замість ательє мадам Лібман я побачив старого, скоцюрбленого столяра. Кінотеатр Мозі закрили, але на стіні ще тріпотіли обривки афіші останнього сеансу з весни 1949 року. Майстерня Бергера, де виготовляли найкращі вивіски, була ще на місці, але перетворилася на кооператив.

— Пригадую кінотеатр Мозі, — зашепотів Мушка, який дотепер мовчав під час моїх блукань Йозефштадтом. Раз по раз я зупинявся, аби зручніше його намостити. — Раніше Тіку приносив мене сюди, коли в місті нічого не діялося. І ми тут сиділи до вечора, аж поки пивні сади не наповнювалися людьми.

— І де ж той Тіку подівся? — спитав я.

Він сплюнув попри саме моє вухо.

— Звалив тиждень тому, з усім, що я нажебрав. І повір, це було немало. Десять років він мене проносив, а тоді якась баба закрутила йому голову — і все, пропав хлоп.

Він надовго замовк.

Німецьку школу перетворили на склад усілякого непотребу, де можна було вільно розгулювати. Вирви від тих самих бомб, що спочатку погнали нас у схрон, а потім одразу до Грозенау, були ще добре помітні, їх засипали уламками зруйнованих будинків. Там, де колись був кабінет директора, який завдяки батьковим подарункам — по свині щорік — узяв мене під свою опіку, тепер зяяла діра в даху. В класах стояли парти й лавки, ніби чекаючи на нове покоління учнів. На одній з дошок ще й досі вітали з Різдвом 1945.

Дійшовши до нашого будинку, я першим ділом зсадив Мушку. Я не знав до пуття, чого там шукаю, але це місце нестримно мене притягало. Я поняття не мав, чи будинок ще нам належить, чи, може, там живуть батько з матір'ю, і батько вийде зараз і, чого доброго, вдруге видасть мене комуністам. А мати мовчки стоятиме поруч. І дід стоятиме, теж мовчки. А може — і я сподівався на це — вони таки попросять у мене пробачення.

Вагаючись у таких думках і почуттях, я перейшов через вулицю, штовхнув хвіртку й увійшов у сад. Останній раз обернувся до Мушки, так ніби цей чужинець міг мені допомогти. Він з цікавістю спостерігав за всім і кивнув мені підбадьорливо, мовляв, ну ж бо, йди.

Спочатку нічого не діялося. Знепевнившись, я знов пошкодував про своє рішення повернутися до міста і знайти наш дім. Чи не краще забратися звідси і сісти на перший-ліпший потяг? В цю мить з будинку вибіг великий кудлатий пес, а за ним — чоловік у самих трусах і шкарпетках. Його черево роздимало труси, мов хвиля, що накочується на берег. Він кричав мені щось і лаявся, як це вміють тільки румуни.

— Ти хто, грабіжник? — почув я.

— Просто хотів подивитися.

— Жебрати сюди прийшов?

— Моє ім'я Обертин. Я тут колись жив.

Він ляснув себе по чолі, побіг у будинок і вибіг уже з рушницею.

— Сучий ти сину, і тепер намірився знову вселитися? Стій, де стоїш, а то пристрелю.

Чоловік націлився на мене, пес зайшовся гавкотом, а Мушка, на якого я безпорадно озирався, так ніби він міг чимось допомогти, лукаво посміхався.

— Ти з тих фашистів, які понатикали мені в саду своїх Гітлерів! — заверещав він. — Інші знаходять золото, а я — самі фотографії Гітлера. Пес випорпав. Я знаю, хто ви такі й звідкіля взялися. Ви з Грозенау. Колись були знані, а тепер варті не більше тих мух на кінському лайні. Якщо зараз же не заберешся звідси, новою адресою Обертинів стане тюрма. Після всього, що я тут познаходив…

Я не міг збагнути, чи й справді моє життя в небезпеці, чи все це просто спектакль, який мав справити на мене враження. Але ми в нього в руках, і своє нове щастя — дім, який мати купила за американські гроші — відпускати він не збирався.

— І щоб я тебе тут ніколи більше не бачив! — крикнув чоловік навздогін. В цю мить я зачув пронизливий свист Мушки, який давав мені знати, що пора вертатись до нього.

Я опустився поряд із ним на землю і відчув цілковите спустошення. Чоловік ще якийсь час постояв на веранді, з рушницею біля ноги, і не спускав з нас очей. Пес гавкав задля годиться, він уже справив свою службу. Господар штурханув його дулом у ребра, вилаявся наостанок і зайшов у дім.

У мене відібрали останнє місце, яке в цьому місті мало для мене значення. Та замість нетямитися чи проклинати, я, обважнілий і виснажений, ліг на землю біля безногого. Якщо й було хоч щось, що живило мою надію і давало моїм думкам напрям — то це двір у Грозенау та цей будинок.

Вечорами й ночами на Кістяній Горі я не раз уявляв своє повернення. Малював в уяві, як мама й дід недовірливо обмацують мене, аби впевнитися, що то справді я. Тоді би мама накрила на стіл і піклувалася про моє здоров'я, як це робила завжди. Можливо, батько поставив би американську платівку і гукнув: «Ходи сюди, Якобе! Ану, подивімся, чого цей годинник став». Ми би сиділи подовгу, поглинуті роботою, ремонтом годинника, розбиранням фотокамери чи складанням радіо.

Та тепер — завдяки цьому грубому, озброєному румунові, який назвав мене «сучим сином» — я усвідомив, що і в Грозенау мені може світити те саме. Що батько може вигнати мене вдруге, цілком без причини, просто тому, що вже колись так вчинив. Щоб узаконити й виправдати той перший раз другим. Бо прийняти мене означало би визнати свою неправоту.

Мені вже не хотілося ні думати, ні навіть рухатися. Якби поблизу була могила, я б у неї заліз. Ніби з того світу зачув я голос Мушки: «Поспати зможеш у мене. Якщо ми затримаємося тут надовше, він викличе міліцію. Дай-но я залізу». Без заперечень я підвівся, закинув його на плечі, і ми рушили до трамваю.

***

Я став Мущиним носієм. Іноді здавалося, він так зрісся з моєю спиною, що я відчував його тільки тоді, коли він мене щипав. То був наш умовлений знак, коли він хотів злізти і почати жебрати, як тільки обставини для цього виглядали йому сприятливими. Найкраще було на вихідні, коли каварні й ресторани в центрі повнилися відвідувачами. «Мусимо висмоктати з людей останні рештки християнської душі, перш ніж це зроблять комуністи», — казав він.

У першу ніч я прокинувся і не міг зрозуміти, де я. Я кликав попа, як тоді, коли в гарячці й потах лежав у його кімнатчині. Мушка курив у кутку.

— Ти в Мушки, хлопче, а не в якогось попа. Мушка оплатив тобі їжу, Мушка одягнув тебе, і Мушка прихистив тебе в себе. Але спочатку вмий лице, аби ти остаточно прочумався, перш ніж ми укладемо угоду.

Я вмився і взяв чарку горілки, яку він мені простягнув. Він кинув недопалок у подвір'я. Мешкав він у похмурій, вогкій кімнатчині, в тому самому будинку, де була безіменна їдальня.

— Яку ще угоду? — спитав я.

— Хто той піп, якого ти кликав?

— Людина, яка мені допомогла.

— Ага, то нас уже двоє. Та ти просто щастунчик, Раду Обертине, чи як там тебе насправді.

Він вихилив свою чарку і витер рот рукавом сорочки.

— Справи йдуть зле, відколи Тіку покинув мене. Цілий тиждень я тільки й думаю, ким би то його замінити, аж тут гульк — і з'являєшся ти. Я, щойно побачив тебе, одразу зрозумів, що є Бог на світі, бо послав мені тебе.

— Те саме казав і піп, — відгукнувся я.

— Ось що я пропоную: я даю тобі їсти і місце на канапі, а ти даєш мені в розпорядження свою спину. Ти міцний, я вже пригледівся.

Я кинувся похапцем одягатися.

— І куди ж ти зібрався? Ти ж бачив, на тебе ніхто не чекає, — мовив він.

— Неправда.

— Може так, а може — ні. Але тебе напевно ніхто не дочекається, якщо я розкажу все міліції. А тепер сядь і подумай про своїх. Я не розраховую, що ти служитимеш мені все життя, тільки поки не знайду заміни Тіку. Лише на пару тижнів — у цьому місті аж роїться від голодних чоловіків.

Замість відлупцювати його, накричати й облаяти, замість чкурнути, я подумав про моїх — і залишився.

З нас вийшла добра упряжка. Спочатку я зсаджував його десь у завулку, а сам йшов перевіряти, чи досить людно на тій-то чи іншій площі, чи вже багато відвідувачів у такому-то кафе, але передусім, чи там вистачає старих і закоханих. Ці дві категорії були найулюбленішою Мущиною клієнтурою. Перші — тому що Мушка нагадував їм про Бога, другі — тому що хотіли чимшвидше його спекатися, аби знов повернутися у свій рожевий світ.

Я прослизав до опери чи до театру і вивідував у гардеробниць, коли закінчиться вистава. Кельнери доповідали мені, наскільки щедрі весільні гості. Перед церквами ми вже навіть не марнували часу, вони осиротіли, тільки попи вряди-годи тицяли Мушці кілька дрібняків. Ми викреслили церкви з нашого списку.

Тоді я заносив Мушку майже до самого місця призначення, останню сотню метрів він долав сам: або волочився по землі, або ж, спираючись на руки, розгойдував тулуб узад-вперед і так просувався на кілька сантиметрів далі. Він робив це так, щоб усі його добре бачили. Він залишав у поросі ледь помітний слід, як той мішок, який я в дитинстві тягав до Раміни. Мушка був людиною-слимаком, в якої на кілька метрів ішло багато витривалості й сили.

Він дуже вміло добивався своїх грошей, у той чи інший спосіб. Канючити і викликати співчуття в нього виходило так само добре, як і виявляти нахабство й обурення, коли йому нічого не давали. Люди побоювалися його, бо він проклинав їх, молодим жінкам бажав неплідності, а старим — самотньої смерті. Він завжди обирав таку вигідну позицію, що люди не могли не дивитися на цього півчоловічка.

— Бог дивиться, коли ти даєш, і так само, коли не даєш, — проголошував він урочистим голосом. — Тобі вирішувати, що він побачить.

І тоді Бог бачив багато рук, що тяглися до гаманців. Коли хтось кидав гроші на землю, Мушка навіть не рухався з місця. Він був князь, який навідувався до своїх підданих. Подалі від зайвих поглядів він знов залізав мені на спину, і ми зникали, перш ніж з'являвся патруль.

Вечорами в його вузькій кімнатчині ми сьорбали ріденьку картопляну юшку, яку нам приносив господар. Прали й церували одяг.

— Так, я жебраю, але це зовсім не означає, що маю при цьому виглядати як останній жебрак, — твердив він.

У його світі такий, як він, що міг дозволити собі власну кімнатку і щотижня купіль та свіжий одяг, ще не опустився на саме дно. Були й інші, які стояли набагато нижче і на яких він поглядав з погордою, мов світський лев. Така-от ієрархія злиднів.

— А де ти лишив свої ноги? — спитав якось я.

Він погладив культі.

— Колись я був майстерним злодієм, так, як тепер я майстерний жебрак. У житті багато чим можна займатися, головне — робити це добре. Один-єдиний раз я втратив пильність і мусив утікати від жандармів. От і потрапив під машину. Проте успішно перекваліфікувався, як бачиш.

Він розреготався.

Я саме прав светр, який мама дала мені на заслання, і який я дуже доглядав усі ці роки. Разом з моїми старими штанами і такими самими старими черевиками, дідовою шапкою, сорочкою господаря та пальтом, яке подарував мені отець Памфіле, то були всі мої пожитки.

— А в тебе була колись дівчина? Бо в мене ні, — почув я його голос.

— Була, — відповів я.

— І де вона?

— Померла.

— Є багато інших, — відказав він.

Усю ту ніч я думав про Катіцу.

Іншим разом Мушка зажадав, щоб я розказав йому якусь історію.

— Якоїсь я не знаю, хіба що з наших родинних.

Поки я розповідав йому про життя Каспара і Фредерика, він латав моє взуття або сорочку. На відміну від людей у Грозенау, які шанували Фредерика ще довго по його смерті, на нього найбільше враження справив Каспар.

— Такий візьме своє силою. Я б теж так вчинив, — промурмотів він.

— Але ж він застрелив не тих людей. Помилився домом, — спротивився я.

— Майже як ти у перший день, тільки що рушниця була в того грубаса, а не в тебе.

Мушка нахилився вперед і промовив, наголошуючи на кожному слові:

— Байдуже, твоя це власність чи ні. Якщо чогось хочеш, подбай, аби рушниця була в тебе.

— І що це йому дало? Через двадцять років його забили.

Він тяжко зітхнув.

— Ти й справді нічого не розумієш. Важливо бути господарем свого життя, а не те, скільки проживеш. Тільки тоді ти хтось. Я ще поповзаю, скільки вдасться, а тоді піду. В тюрму я не хочу.

Знов і знов він вимагав від мене описувати йому Каспара, та оскільки я не мав поняття, як той виглядав, то вигадав жилавого чоловічка середнього зросту, який не надто відрізнявся від Мушки.

— Ага, то я трохи подібний до нього, бачиш!

Думка про схожість із Каспаром тішила його надзвичайно.

Восени, а тим паче взимі, коли погода була така паскудна, що на вулицях ніхто майже не показувався, ми перекинулися на інший спосіб роздобування грошей. Ми обирали собі житловий будинок і проробляли його планомірно від верхнього поверху до нижнього. Я зсаджував Мушку перед дверима помешкання, а сам ховався. Дехто лякався, побачивши його, і відразу затраскував двері, але ми чекали далі, й нерідко трохи пізніше люди все-таки просовували кілька монет крізь щілину під дверима.

Інші, здебільшого старенькі, запрошували увійти, пригощали. Однак вони хотіли завжди одного: розповідати нам про своє життя. Коли я втрачав терпець, Мушка хапав мене за лікоть. «Ми їм це винні!» — шепотів він. Очі його невпинно намацували в кімнаті можливу здобич. Його злодійський інстинкт не пропав разом із ногами. Коли старенькі виходили пошукати грошей, Мушка діяв. Він завжди знаходив щось цінне, але достатньо маленьке, аби воно помістилося в його кишені. З помічника жебрака я перетворився на спільника злодія.

Туга за Грозенау, застигла на самому споді мого єства, за дев'ять місяців ожила з новою силою. Одного дня парох Шульц пройшов повз нас так близько, що я злякався, аби він мене не впізнав. Та, напевно, він не впізнав би мене навіть тоді, якби я відкрито йому назвався. Я йшов за ним по п'ятах, аж поки він не зник у якомусь під'їзді.

У мене було таке відчуття, ніби через нашого пароха я побачив весь світ, що колись був моїм: батьків, діда, двір, Раміну. Через людину, на чиєму сумлінні була Катіца, людину, яка, рятуючись від розстрілу, допомагала росіянам. Відтоді я дедалі частіше виходив сам на дорогу, що вела до Грозенау, і дивився услід машинам і підводам. Вистачало лише підняти руку, але я цього не робив.

Тим часом я усвідомив, що з Мушкою потраплю за ґрати набагато швидше, ніж без нього. Та ще ніколи я не був до цього так близько, як того дня, коли один зі стариганів виставив нас за двері і викликав міліцію. Патруль кинувся за нами. То були молоді, вгодовані солдати, я ледве від них відірвався. І тільки тому, що знав усі ходи-закапелки в місті, в останню мить зміг вислизнути їм з рук.

Це сталося в один із перших теплих днів весни 1951 року. Ми вискочили до каналу Беґи, і я знеможено повалився в траву. Мушка відкотився набік.

— Ми ще йому помстимося! — крикнув він.

— Не буду я нікому мститися. Я не такий, як ти, — відказав я, не дивлячись в його бік. — 3 мене досить.

Він запхав травинку між зуби і відхилився на ліктях назад.

— Ах, он як. Мені здається, ти не розчув як слід. Я знаю, хто ти, і знаю, хто твоя родина.

Я схопив його за комір.

— Це ніколи не закінчиться, ти це хочеш сказати? Спочатку говорив про кілька тижнів, а я вже дев'ять місяців тебе тягаю. Думаєш налякати мене тим, що знаєш. А я-от встану й піду, і нічого ти не зробиш.

— А якщо міліція дістане від мене вказівочку? — вишкірився він.

— Не дістане. Попробуй до них заявитися, одразу сам опинишся за ґратами. А там, куди вони тебе запхають, ти вже не зможеш бути господарем свого життя.

— Це можуть за мене зробити інші. Або лист.

Я знов схопив його і притягнув до себе.

— Те, що мені про тебе відомо, потягне на кілька років.

Я встав і заправив сорочку. Мушка так відчайдушно вчепився за мою ногу, що я проволік його кілька метрів, перш ніж вивільнився. Його голос тремтів, коли він крикнув мені навздогін:

— Що зі мною тепер буде?

— Сиди у своїй їдальні і чекай на іншого! А я тепер сам собі господар. Ти сам казав! — крикнув я, ступив на хідник і, навіть ні разу не озирнувшись, рушив до дороги на Грозенау, де мене відразу підібрала вантажівка.

Останній відрізок я пройшов пішки, проминув Циганський пагорб, на якому вже не лишилося нічого, навіть решток стін, що б нагадувало про Рамінину хату, і увійшов у село. Та якщо я сподівався, що мій вхід буде тріумфальним, що люди повибігають з будинків, кинуться обнімати й вітати мене, благоговійно, не вірячи власним очам, подивлятимуть поверненця з Сибіру, то дуже скоро спізнав розчарування.

Кілька людей, які стрілись мені на вулиці, навіть не обернулися, вони не впізнавали мене, а я їх. То були румуни-поселенці, що жили тепер в домах депортованих. Це було відразу видно з їхнього одягу та облич. Жоден німець не гриз би соняшникове насіння, спокійно, майже відсутньо дивлячись на корову, що мирно паслася на прив'язі біля паркана. Я підійшов до старого, що сидів на лавці. В овечому кожусі, накинутому на плечі, на колінах — ціпок.

— Батечку, а німці що, тут уже не живуть? — спитав я його.

— Живуть, звісна річ, чом би їм не жити. Їхніх хлопців забрали росіяни, а всі решта тут.

— Де ж вони? Я щось жодного не бачу.

— А мені звідкіля знати? В цій частині села живуть самі майже румуни. А шваби там, за Лотаринзькою вулицею. Мабуть, вони в кооперативі, тепер більшість працюють там.

— Що Ви маєте на увазі?

— А ти що маєш на увазі, коли питаєш, що я маю на увазі? Всі ми тепер в кооперативі. Землі об'єднали, все тепер належить державі. Шваби довго пручалися, але і їм довелося змиритися, що вони вже тут не господарі.

— А Обертини? Вони ще є? — допитувався я.

— І вони є. Правда, в домі тепер живе циганчук зі своєю жінкою, а вони — в челядні. Тільки старий Обертин рік тому відійшов. Хороший був чоловік, не те що його зять. Ми, румуни, молилися за упокій його душі, хоч він і католик.

Звістка про дідову смерть вразила мене, мов блискавка. Я похитнувся і мусив зловитися за паркан. Подібне потрясіння я пережив хіба що тоді, коли довідався від пароха Шульца про розстріл Катіци. І, як і тоді, побіг до нашого двору, який вже не належав батькам, а отже, й мені.

Якщо взагалі цьому старому можна вірити, бо, може, вік і горілка зробили своє. Може, він говорив про когось іншого, може, все було зовсім не так. Дід обніме мене, мати теж, хоч разочок — і вистачить. А тоді я віддам їй светр. Ні, на румунів не можна покладатися. Надто глибоко вони зазирають у чарку, щоби мати добру пам'ять.

І поки я на одному подиху біг ті кількасот метрів, мій дідо ще жив. Я забув про страх, що батько мене може прогнати. Що може стати на воротах з рушницею. Я накинувся на ті ворота, як на найлютішого ворога, тарабанив кулаками і зазирав між штахетинами, намагаючись когось угледіти.

Я кликав їх, та двір німував, так ніби буря або чорт вимели звідти все життя. Тиша, яку я колись так любив, коли вона залягала теплими, лінивими пополуднями. Тільки шелест каштана і гавкіт сусідських псів порушували її. Та навіть вони гавкали абияк, непереконливо, наче знали, що їхня робота скінчилася. Що їм нічого вже стерегти, бо земля, яка колись належала сама собі, а вже потім людям, тепер належить державі. Якось дід сказав: «Коли земля не хоче, то й нам годі від неї чогось вимагати».

Я сів під каштаном і чекав, коли повернуться мої. Тим часом мені не давала спокою інша думка. Що мені тепер робити, коли причина, яка привела мене додому — забрати свою землю і поставити батька на місце — виявилася марною?

Ворота нарешті відкрилися, так ніби Сарело увесь час за ними чигав. Напевно, він підкрався попід парканом і вже якийсь час спостерігав за мною. Він вийшов із сокирою в руці й стискав руків'я так рішуче, що я анітрохи не сумнівався, чи зважиться він її застосувати. Він теж змінився, став присадкуватим чоловіком з недовірливим поглядом.

— Чого тобі тут треба?

— Я — Якоб. Я повернувся.

— Бачу, хоч ти й дуже змінився. Але чого тобі тут треба?

— Я просто повернувся.

— Хочеш помститися? Не раджу.

— Хочу забрати свою землю.

Тут сталося щось несподіване, до чого я аж ніяк не був готовий. Він не накинувся на мене, паленіючи люттю й вимахуючи сокирою над головою, не захряснув у мене перед носом ворота. Обійшлося й без добірної румунської лайки, якою він володів, як ніхто. Натомість він на весь голос розреготався розпачливим, гірким реготом, стрясаючись усім тілом так, що аж сокира впала на землю. Він сміявся до сліз, і не зупинявся, навіть коли вони висохли.

— Тоді в мене для тебе погана новина, — вимовив він, нарешті вгамувавшись. — Земля не дістанеться ні тобі, ні мені. Вона тепер навіть Богу не належить.

Він прочинив ворота й махнув рукою, запрошуючи увійти.

— Жінко, винеси вина і дві склянки! — крикнув у дім.

На веранді з'явилася пухкенька, невисока циганка, в її круглому животі дозрівало Сарелове дитя. Вона тяжко зійшла сходами, мовчки й не дивлячись на мене, простягнула склянку і налила вина. Потім налила Сарело, поставила пляшку на найнижчу сходинку і знову зникла в домі.

— Ти взяв циганку? — спитав я.

— Я й сам циган.

— Лише наполовину, наскільки мені відомо.

Він гостро зиркнув на мене і випив.

— Ага, то ти знаєш. Що ж, тим краще. Тоді ти розумієш, що земля належала б мені так само, як і тобі.

— Не зовсім. Бо насправді вона належала моїй матері й дідові.

Він ступив крок до мене, стиснув кулаки, жила в нього на шиї набухла, я був радий, що він тепер не тримає сокиру.

— Я був би кращий. Я витриваліший.

— Я, як виявилося, теж.

Його лице знов спохмурніло, все тіло напружилося. Та за мить він знову вишкірився і налив мені.

— Ну, годі. Не сварімся за те, чого вже нема. Тебе Сибір зробив таким сильним? Як там було?

— Холодно.

— Послухай, неможливо було інакше. Або ти, або я. Росіяни вже були в домі і схопили мене. Батько так вирішив, мене він не питав.

— І на знак вдячності ти дозволяєш йому і матері спати в челядні?

— Держава так розпорядилася. Шваби та інші багачі вже не володіють своїми будинками. Тепер тут живе простий народ.

— Ти? Простий народ? Це ж твій батько.

— Хто сказав? Де докази? Для всіх тут я просто циганчук, який виконував найбруднішу роботу і спав у стайні. Для комуністів я найкращий хазяїн для цього дому.

— Але ж ти сам сказав.

— Якби мені було потрібно, він був би моїм батьком — але тепер мені це ні до чого.

Я роззирнувся.

— А де вони?

— Думаю, чистять стайні в кооперативі. Вони єдині, хто не ходить на збори швабів. Ті збираються щораз частіше, в них там головують торговець кіньми й корчмар.

— Для чого?

— Хочуть вернутися в Лотаринґію.

— В Лотаринґію? Але ж у нас там нікого вже немає.

— Я там знаю. Все розказують один одному ті байки про Фредерика Обертина, як колись твій дід. Хочуть це зробити за золото твого батька, чи ліпше сказати, моєї матері.

— А дідо справді помер?

— Справді, як і моя мати. Не вернулася з Бугу.

— Як він помер?

— Я знаю тільки, як він почав помирати.

Сарело відставив склянку, зачинив ворота, а тоді розповів те, що знав.

Невдовзі після того, як пішли росіяни, в селі об'явилися румунські комуністи. Вони облаштувалися, призначили нового голову, партійного секретаря і міліціонера. Щодня з Тімішоари надходили червоні газети, а з ними — повідомлення про арешти й експропріації ворогів народу. До них, безумовно, зарахували й швабів. Усім було зрозуміло, що на Грозенау насувається нова буря.

На перших зборах усі шваби розгублено мовчали, розповідав дідо Сарело. Ніхто не знав ради, як же ж найкраще захиститися від цієї бурі, якщо вже неможливо її відвернути. Бурі, від якої не поможуть жодні дзвони.

На другій зустрічі дід на самому початку взяв слово. Він довго розмірковував над цією ідеєю і кілька разів її відкидав. Він кахикав доти, доки усі без винятку не примовкли і почали уважно слухати. Коли стихло й очі всіх з очікуванням звернулися до нього, він прорік: «Поки росіяни чи румуни не депортували нас бозна-куди, краще ми самі себе депортуємо назад до Лотаринґії». Він знав, наскільки шалена ця ідея, і якби не сам її подав, то теж реготав би разом з іншима. Його попросили ще раз повторити пропозицію, бо думали, що не розчули як слід, і він повторив.

Після цього його ще тижнями брали на кпини, бо хоч як поважали, то все ж таку ідею не могли сприймати інакше, як старечу маячню. Коли дідо йшов вулицею, всі довкола порскали від сміху, але вже скоро смішки змінилися страдницькими гримасами, бо часи ставали все тяжчі. Почалися експропріації, а податки і штрафи, накладені комуністами, були непосильні.

На третіх зборах підтримки вже було більше. Діда попросили докладно викласти свою ідею, і перші вже починали замислюватися, як би то провернути таку грандіозну акцію. Та тоді знов накотилися сумніви, чи є взагалі такі кошти, аби оплатити потяги для чотирьохсот родин з усіма пожитками, а також для церкви. Бо те, що церква поїде з ними, не улягало сумніву. Її довелося би розібрати, а тоді все, навіть великий дзвін — його передусім — ретельно запакувати і потім знову зібрати десь поблизу Дьєзу. Дехто вже уявляв собі, як прекрасно звучатиме той дзвін над лотаринзькім плоскогір'ям. Як буде чути його аж до самого Марсалю.

Треба також придбати землю, це насамперед. І хоч ніхто не розраховував, що після війни вартість землі у Франції буде дуже високою, то все ж більшість не уявляла собі, звідки взяти стільки грошей. А ще ж доведеться давати хабарі: голові, партійному секретарю, адміністрації в Тімішоарі, а може, ще й вище. Щоб дозволили комусь одному з них поїхати в Лотаринґію — розгледітись там і закупити необхідні землі.

Стільки грошей не могли роздобути ні коноторговець, ні корчмар, ні інші сільські багатії. Знов запанувала безпорадність, і від цих планів уже хотіли відмовитися, коли раптом дідо зібрався з духом, підвівся і проголосив, що знає, де взяти гроші, вони, можна сказати, валяються під ногами. Інші нерішуче перезирнулися, бо вони б знали, якби в когось було аж стільки.

— Ну, то скажи, де, Ніклаусе, — завимагав коноторговець.

— У нашій стайні.

Вони завагалися, бо й досі боялися батька. Він завжди тримався осторонь від їхніх зборів, бо вбачав у них тільки спосіб накинути йому чиїсь інтереси. Так само, як і гасла комуністів, його зовсім не вабив той світ, про який постійно говорив тепер дідо. Врешті-решт коноторговець і корчмар очолили ходу, що вирушила до нашого двору. Дідова помста була солодка, вважав Сарело, але недовга.

Сарело взяв склянки й пляшку і заніс у дім. Його довго не було, але весь той час я чув збуджений шепіт його жінки. Та потім він повернувся і продовжив розповідь.

Коли всі підійшли до воріт і покликали батька, той взяв рушницю і, в супроводі Сарело, вийшов на вулицю.

— Який це вас ґедзь вжалив, люди?

— Ти ховаєш тут золото, — проказав коноторговець.

— Воно потрібне громаді, — докинув корчмар, і всі приступили на крок до воріт.

— Ану, стійте, де стоїте, бо пристрелю! — крикнув батько. — Я ніколи вас не боявся, то й сьогодні не злякаюся. Ви боягузи нещасні. П'ятдесят чоловік прийшло, бо сам ніхто не наважується.

— Віддаси золото по-доброму? — спитав коноторговець.

— Тільки через мій труп! — ревнув батько і зняв запобіжник.

— Що ж, тоді вперед!.. — вигукнув коноторговець.

Батько вистрелив у повітря. Натовп зупинився, але ненадовго.

Двоє кремезних чоловіків накинулись на нього, ще двоє на Сарело, і тримали їх, поки решта вдерлися на подвір'я, і дідо вказав їм докладне місце. Тоді вони взялися до роботи, принесли з повітки шуфлі й лопати і викопали Рамінине мило. Кілька годин пішло на те, аби все повантажити й вивезти. Та весь цей час вони були змушені гамувати батька, який все кричав прокльони і норовив кинутися на діда. Він кричав:

— Ти тяжко про це пошкодуєш!

— А мати, мати де була? Що вона робила? — спитав я Сарело.

— Як завжди. Молилася в домі, —- відповів він.

Мати вийшла тільки тоді, коли всі пішли. Замість накинутися на діда, її чоловік схопив рушницю і зник у стайні, де тепер зяяла глибока, осиротіла яма. Він узяв одного коня, вивів його на середину подвір'я, щоб усім було видно. Ще заки мати чи дідо встигли схаменутися, він приставив коневі до скроні рушницю і вигукнув: «Ти забрав у мене золото, я заберу в тебе коней!»

Мати силкувалася його вгамувати, висла на ньому, але він її струшував. Коні ще знадобляться для польових робіт, вони надто цінні, лементувала вона, але батько натискав на гачок і йшов за наступним. П'ять разів вистрелив він, аж поки подвір'я перетворилося на суцільну калюжу крові. Ще теплі тіла дідових улюбленців обліпили хмари комарів. Ось того дня дідо й почав умирати.

***

За ці п'ять років батько зморщився, мов всохлий фрукт. Колись добротний костюм, який він тепер, вочевидь, носив на роботу, звисав на ньому. Схудлі руки й ноги виглядали, ніби дерев'яні кінцівки маріонетки, яку запхали в завелику одежину, аби насмішити глядачів.

Від батькової колись імпозантної зовнішності залишилися тільки велетенські долоні, які він, опинившись навпроти й упізнавши мене, знепевнено сховав у кишені, не здатний уйняти хвилювання. Його показний ніс тепер виглядав, ніби огидна рана. Колись густе й жорстке волосся стало рідоньким і прилипало до шкіри.

Мені знадобилося кілька хвилин, аби за цією з'явою розпізнати чоловіка, якого в дитинстві я так боявся, але й захоплювався. Час позначився і на матері, та ще й як: вона геть згорбилася. Жінка зі скорботним лицем і згаслими очима, в чорній хустині. Наскільки я виріс і зміцнив своє анемічне тіло, свою конституцію, настільки ж вони зсілися, мов дві одежинки, випрані в надто гарячій воді.

Батько зупинився, мати ступила крок назустріч, так ніби хотіла одним стрибком опинитися біля мене, але батько просичав:

— Ельзо, тримайте себе в руках.

Вона знов злякалася і опустила голову. Ми дивились одне на одного з безпечної відстані. Очі її застилав молочний серпанок. Я зняв светр і простягнув їй.

— Знадобився? — спитала вона, беручи його в руки.

— Дуже.

— Ти вижив, — тихо повторювала вона.

В мене не було причини розповідати їй інше крім того, що я вижив. Як би їм було почути, що всі ці роки я, мов той кріт, порпався в пошуках кісток усього за вісімдесят кілометрів звідси, поки вони вважали, що я разом з іншими, голодний і виснажений, наражаюся весь час на смерть від хвороб та недоїдання? Весь їхній жаль, вся провина, якщо вони таку відчували, вмить видалися би їм просто сміховинними, усі їхні страждання — марними і мною ніяк незаслуженими.

Ні, якщо я хотів мати право на поверення, на увагу, яка мені тепер нарешті належалася, то мусив стати людиною, що вижила. Тим, хто побував у пеклі і повернувся. Якби я їх у цьому розчарував, їхня лють знищила б мене знову. Я миттю зметикував і відповів:

— Так, я вижив.

— І навіть не дуже худий. В листах, які доходять до села, завжди пишуть, що ви там ходите постійно голодні.

— Мені давали більше, ніж іншим, аби я міг працювати.

— А що ти робив?

— Ховав мертвих.

Мати відсахнулася і перехрестилася.

— Тобто ти мусив ховати інших, що померли?

— Можна і так сказати.

— Гробар, — буркнув батько.

— Краще копати могилу для когось, ніж самому в ній лежати, — відказала мати. — 3 тобою ще хтось повернувся?

— Ніхто. Нас дуже скоро розділили і мене перевели в інший табір.

— Тепер тебе будуть багато розпитувати, — сказала вона. Притисла светр до тіла і погладила. — Ані єдиної дірочки. Зараз піду в дім і виперу його, щоб ти знову зміг одягнути. Вранці ще досить прохолодно.

Вона зайшла до челядні.

Я залишився наодинці з батьком, та спиною відчував погляди Сарело і його жінки через вікно.

— Постійно за нами спостерігають. Ніяк не можуть повірити своєму щастю, хоч їх захищають комуністи, — злісливо проказав батько. — Так тепер у багатьох швабів. Вони живуть в челяднях, а колишні пахолки — в їхніх домах. Коли потрібно дров, мушу клянчити в нього.

Помахом голови він показав на вікно, за яким жевріло слабеньке світелко гасової лампи.

— За той час нам уже й струм провели, але йому нема чим платити. Циган. Ось така дяка за те, що я прийняв його до себе.

— Ти прийняв його, бо він твій син і тому, що він тобі був потрібен. Більше, ніж я, — сказав я.

— Отже, ти все знаєш. Що ж, тим краще, бо тепер це вже не має жодного значення. Тепер я вже навіть не певен, чи він і справді мій син. Циганка нарозказувала стільки всього, що й сама не знала, що правда, а що вигадка. До того ж мати піде на все, щоб урятувати сина, — відказав він.

— То не вигадка, за яку тебе озолотили. Він виглядає, як ти і так само поводиться.

Він стенув плечима і пройшов повз мене, але знов зупинився.

— Заходь у дім, твоя мати напевно вже щось приготувала.

Я був в сум'ятті, охоплений суперечливими почуттями. Ледве я повернувся додому, як уже встиг породити нову брехню і застав батька таким інакшим, що майже неможливо було його ненавидіти чи проклинати. І якщо раніше у мене й був такий намір, то тепер він цілковито відмер. Якщо колись я збирався сказати йому в лице: «Я твій син, не він, ти, сволото!», то тепер це мені навіть не спало на думку.

Мене не вигнали, не погрожували, навіть запросили на вечерю. І це — людина, що сама тепер зазнала вигнання, яке мені було знайоме віддавна.

— Це правда, що дідо помер? — спитав я, коли він проходив повз мене, але він не відповів.

Челядня була низькою, квадратною будівлею, де раніше жили угорські й румунські сезонні робітники, яких ми наймали для збору врожаю. Потім їхнє місце зайняв дідусь. Через вікно було видно, як мати схилилася над казанком, в якому слабо булькотіла юшка. Поки батько на порозі стягав чоботи, вона нарізала хліба, сала і накрила стіл, круглий, тяжкий дубовий стіл, який колись стояв у нашій світлиці.

Вона відгорнула з обличчя пасмо волосся і витерла руки об фартух, перш ніж зняти з вогню казанок. Віконні шибки запітніли, і я ледь розрізняв матір і батька, який тим часом увійшов досередини. Видно було, що вони розмовляли. Їхні роти розкривалися беззвучно, так ніби вони в акваріумі, в якому можна дихати без жабр.

Батько вистромив голову через відкриті двері.

— Може, принесеш трохи дров. Все гаразд. Я вже домовився вранці з Сарело.

В повітці було темно, але руки самі напомацки знайшли те, що шукали, їм не треба було звикати. У стайні бракувало кінського запаху, присутності коней, яку відчуваєш, навіть лежачи в темряві з заплющеними очима. Бракувало золота, яке батько посіяв, так нічого й не пожавши. Я мало не впав у досі незасипану яму.

Батьки сиділи за столом на єдиних двох стільцях, які їм виділив Сарело, я сів на перевернутий ящик. Знову спитав про діда.

— Тато два роки тому помер, — прожебоніла мати і перехрестилася.

Імпровізована пічка закіптюжила колись білі стіни челядні, а вітер заганяв дим назад у приміщення. Ми весь час кашляли, але довго не говорили ні слова, всі жували, заглиблені у свої думки. Мати час від часу вставала, підходила з нашими тарілками до плити і підливала юшки. То була богемська порцеляна, від колишнього сервізу на двадцять персон залишилося три надщерблені тарілки.

— Я радо наварила б на таке свято більше, але в мене нічого немає, — бідкалася вона.

Потім знову запала мовчанка і тривала майже весь вечір, аж поки в лампі не вигорів гас, і тіні в кімнаті видовжилися. Щойно тоді батько заговорив:

— Ти прийшов помститися?

— Мене вже сьогодні про це питали.

— Ти поводишся не так, як можна було сподіватися. Я б за таке забив. Але ти не б'єш мене, не гніваєшся, навіть не проклинаєш.

— Тішся.

— Ти ненавидиш мене?

— Я й сам хотів би знати.

Його плечі тяжко опали.

— Все, що можу сказати — я роками шкодую, що не прийняв тоді іншого рішення.

Ми вклалися спати, я — на підлозі, вони — на поламаній розкладній канапі, огорнуті запахами їжі й сопухом наших немитих тіл. У мене промайнула миттєва думка, що так, мабуть, спали Фредерик Обертин і перші колоністи. Як і нам, їм доводилося терпіти сперте повітря, щохвилі дошкульнішу холоднечу і ніч, яка нас усіх покривала.

Наче уві сні я почув батьків голос:

— Скоро тобі доведеться вирішити, чи поїдеш з іншими в Лотаринґію, чи залишишся. Вчора повернувся коняревий син, він купив землю, навіть більше, ніж достатньо для всіх. Каже, що там раді новим переселенцям, бо у війну полягло багато людей. Вони продали йому землю так дешево, що на решту грошей він зміг купити ще купу корів і свиней.

— А ви?

— Ми з твоєю матір'ю залишимось тут. У мене є краща стратегія, ніж жити серед чужинців. Я написав заяву на членство в компартії. Коли стану комуністом, нам віддадуть будинок. І тоді подивимось, де опиниться циган.

— Це мій будинок. Завтра я витурю його звідти, — промимрив я.

— Не роби цього, бо сядеш в тюрму.

— А чи є якась надія, що ми повернемо весь двір?

***

Кілька тижнів я прекрасно жив з розповідей про Сибір. Коли я не був на цвинтарі у діда й Катіци, або в кооперативному корівнику, де тепер працював, то сидів у гостях в родин, які все ще чекали своїх поверненців. Щоразу вони плакали й обмацували мене, оглядали з невірою, так ніби стали свідками дива, сповнення довгих молитв.

Часто їхні благальні погляди, їхні тремкі від стримуваних сліз голоси розчулювали мене так, що я вже ладен був зізнатися в обмані. Раз чи два вже навіть збирався так зробити, але їхні невтомні розпитування гнали мої оповіді все далі й далі — вони не хотіли, щоб я переставав. Вони обманювалися так само радо, як я обманював. У мене зав'язалося сальце, вони нагодовували мене по зав'язку замість своїх синів і доньок, так ніби мені тепер належало з'їсти все, що призначалося для їхнього повернення. Коли я приходив уранці, вони пекли свіжий хліб, нарізали сир, ковбасу і відкривали слоїки з домашнім варенням.

Та якщо ж я об'являвся ввечері, у хаті вже пахтіло смаженим ягням із квашеною капустою, а з печі виймали пухкі книдлі у ніжній, золотистій підливці. Потім відкривали нову пляшку шнапсу. Наладований подарунками і посоловілий від надмірної трапези, я плентався, похитуючись, додому. Іноді господарі ще й наздоганяли мене, бо забули подарувати якийсь оберіг, що мав захищати мене й приносити щастя — святий образок чи нашийний хрестик, які я завжди віддавав матері. У роті був присмак провини.

Проте за якийсь час їхня цікавість пригасла, запрошення порідшали, а тоді й зовсім припинилися. Вони помітили, що мої історії якісь невиразні, що я не можу розказати їм нічого путнього, хоч як старався намалювати правдоподібну історію мого вивезення. Я не надто від цього потерпав, бо почав боятися, що мене викриють. Мені б довелося дорого заплатити за наругу над їхнєю надією. Я вже був раз опинився насамоті, але тоді поверненню перешкоджав лише мій страх перед батьком і повторною депортацією. Однак тепер мене б остаточно вигнали з громади, тут я був певен.

Часто я працював пліч-о-пліч з батьком, матір же відправили до млина. Ця робота вгинала її ще більше і додавала скорботи обличчю. Вся зболена, вона поверталася увечері додому і могла ступити лише кілька кроків, а тоді знеможено опускалася на одну з лавок, що стояли перед кожним двором. Вона вдавала, ніби хоче побалакати зі знайомими про врожай, про шкоду від недавньої бурі, про те, як отелилася корова чи про те, що діється у світі. Потім вона вставала і йшла, випроставшись, аж поки люди могли її бачити. І щойно коли замикала за собою ворота, знову заламувалася, так ніби її покидали всі сили.

Вона забувала про поставу, забувалася сама, ховаючи голову в долонях. Ніколи й нізащо не показала б вона на людях свого стану, тут вона до самого кінця залишалася Обертин. Даремно домагався батько в нового голови якоїсь легшої роботи для неї. Помучити справжню Обертин, а не такого приблуду, як батько, було набагато приємніше, хоч останній заслуговував на це значно більше.

Батько не просто змиршавів — кощавий чоловік із завеликими руками — він також утратив свій колись несхибний інстинкт. Інстинкт, яким він підкоряв собі людей. Голову він вважав своїм другом тільки тому, що той щотижня по кілька годин проводив із ним у своєму кабінеті. Щойно батько заходив, на столі з'являлася пляшка. Її не закривали вже до кінця.

За третьою чаркою голова вдоволено прицмокував, дивився на батька і казав: «Ну що, Якобе, як там мої шваби? Краще б вони виїхали, поки їх в табори не відправили. Так було б добре і для них, і для партії, бо інакше на них самі видатки». При цьому голос його робився довірливим, розповідав удома батько, він подавався злегка вперед і прихилявся, так ніби обидва ділили якусь таємницю. Так ніби вони були добрі приятелі, що дозволили собі пропустити чарочку-другу. А його пальці-ковбаски вибивали при цьому по столі ритм, відомий тільки йому одному.

Батько повертався незмінно п'яний і задоволений, мати роздягала його, я мив йому ноги, і ми вкладали його до ліжка. А він белькотів щось про те, що близька вже та мить, коли він стане комуністом і наші поневіряння закінчаться. З кожною чаркою ця мить наближалася. Через батькову горлянку назустріч нам лилося краще майбутнє. Голова вже подбає — за тиждень, за місяць, найдалі за рік. На нашому прикладі всі побачать, що шваби — теж просто люди.

«Якобе, — підсумовував голова завжди свою промову, — в партії ти далеко підеш, у тебе для цього всі завдатки». Він підморгував батькові, доливав, підносив батькову руку з чаркою йому до уст і відпускав тільки тоді, коли вона порожніла до дна. З батькових переказів я зрозумів, що голова перш за все хотів вивідати, чи у швабів, бува, не залишилося ще десь золота, закопаного на полях чи в подвір'ї. На ньому батько уперше в житті обламав собі зуби. Знайшовся таки проноза ще більший, ніж він сам.

Дивлячись, як він безпробудно спить, на його шкіру, вкриту старечими плямами, я вже не бачив чоловіка, який колись панував над нами. Та навіть тепер, втративши майже все, задля чого колись прийшов здалеку, він усе одно шукав виходу, який, втім, знову губив із виду поміж келішками шнапсу й улесливими словесами голови. Він досі вірив у майбутнє, яке визначатиме сам. В ньому ще залишалися рештки тої сили, яка так захоплювала мене колись. Та чоловіка, якому я все дитинство силкувався довести, що не пахну своїм народженням, уже не було. А цей, теперішній, викликав у мене мало не співчуття.

Оскільки ми з батьком часто працювали разом, то й озивалися вдвох, коли нас кликали на ім'я. Я домігся у бригадира, щоб нас поставили в одну бригаду, так я міг перебрати частину його роботи. Ми ремонтували будівлі, копали рови, розвантажували бруківку для мощення нової вулиці.

Я питав його: «Хочеш пити?» — і давав пити. Питав: «Ти змучився?» — і посилав у затінок перепочити. Мар'ян, колишній наш польовий сторож, закривав на це очі, бо дістав колись від батька шмат землі. Він досі кланявся, зустрічаючись з ним уранці. Його тіло пам'ятало краще, ніж розум.

Ми з батьком ніколи багато не розмовляли, не було нічого такого, що б давно вже не було сказано чи змовчано. Щоранку о п'ятій ми виганяли кооперативних корів, свиней і коней, тоді мовчки вичищали стайні. О сьомій вантажили центнерові міхи й інструменти на тракторний причіп і до приходу тракториста теж не говорили ні слова. І тільки коли проїздили повз наш двір — ми й досі так його називали — і до нас підсідала мати, ми заговорювали і віталися з нею.

Вона вручала нам їжу на обід і трохи далі висідала з трактора, долаючи останній відрізок до млина пішки. Її ноги набрякли і виглядали, як колони, змушені нести її тягар, не тільки тілесний. Батько дивися їй услід, і я нерідко питав себе, що він при цьому думає. Чи думав він хоч іноді про початок, чи вже лиш про кінець.

На краю села підсідали інші вимучені селяни, і ми їхали на те чи інше кооперативне поле, куди нас призначили на той день. Руки мої огрубіли від мозолів, до мене, як і до батька, пристав невитравний запах стайні та гною. Ополудні ми сідали під дерево і розгортали їжу. Він розбивав на коліні яйця, я нарізав хліб. «Колись усе це було моє», — пробурмотів він одного разу.

Весь день пообіді ми працювали, зігнувшись, нас підганяв бригадир, перейнятий найбільше своїм авторитетом і виробничими нормами. Мар'ян, який колись спав на цих полях і частенько пропускав наближення бурі, тепер знайшов своє справжнє призначення. Коли ми з трудом розгинали спини, закляклі від одноманітної дії, сонце стояло вже низько над обрієм. Гучання великого дзвона долітало до нас, та він вже нікого не кликав додому, а тільки сухо й суворо відбивав час.

Увечері ми завозили інструменти, забирали збіжжя з комори і відвозили його на млин. Мати набивала мукою широко розкриті лантухи, що виглядали, немов роззявлені дзьоби голодних пташенят. Вона завжди носила довгу спідницю, а не робочі штани, ця непокора була її останньою лінією оборони проти остаточної поразки. Вночі, у ліжку, батько шепотів: «Скоро я стану комуністом, тоді все налагодиться». Та я тим часом вже думав про інше.

На перших зібраннях швабів, на яких я побував, мене зустріли приязно. «Обертин є Обертин, хай навіть ім'я це значно втратило свій давній блиск», — сказав коноторговець. Він обійняв мене за плечі і повів до інших. Його син Ерик був геологом, студіював у Парижі і повернувся щойно після війни, тому росіяни його не загребли. Оскільки він володів французькою, то саме йому доручили купівлю землі в Лотаринґії. Тут також виявилося набагато більше молодих людей, ніж я гадав. Дехто пізніше повернувся з фронту, дехто успішно переховався.

— Не можу собі уявити, що французи зустріли тебе з розпростертими обіймами, — шепнув я Ерикові.

— Аж ніяк, — відповів він і потягнув мене в куток, де ми могли спокійно порозмовляти. На дощаній підлозі громадської зали він розгорнув карту лотаринзького плоскогір'я, на якій добре виднілися Дьєз, Муаянвік і Марсаль.

— Коли я нарешті домігся розмови з префектом цієї місцевості, він хотів одразу засадити мене до цюпи. Він довго кричав, що я з глузду з'їхав, що його народ саме за те й воював, аби по цей бік Райну не лишилося жодного німця. Знай торочив: «І тепер ви хочете знов нас загарбати, га?» Мені знадобилось усе моє вміння, аби змусити його вислухати і переконати, що ми самі переслідувані і просто хочемо повернутися на батьківщину предків. Що ми, так би мовити, двоюрідні брати, хоч тепер в наших жилах тече значно більше німецької крові. Але цього я йому, звісно, не сказав.

— І це його переконало?

— Це і повна валізка золота, яку я мав при собі. Другу пообіцяв йому після нашого прибуття. Спершу він подумав, що ці таляри Франца Йозефа крадені, але я йому все витлумачив. Він заспокоївся аж тоді, коли я пояснив, що як золото переплавити, то визначити його походження буде неможливо. Вони там бідні, а війна зробила їх іще біднішими. Але є одна заковика.

Він відхилився і зітхнув, наче його щось гнітило.

— Яка? — спитав я.

— Він був певен, що свої люди його повісять, якщо він віддасть нам найкращі, найродючіші землі. Бо я був пригледів незаселену землю неподалік від Марсалю, захищену од вітру, почасти в долині, трохи лісу, річка тече посередині. — Він показав на карті. — Ось тут би це було.

— І що ти отримав замість цього?

Його палець помандрував широкою дугою на південь, до місця, поблизу якого на карті не було позначено жодного міста, ба навіть найменшого поселення.

— Але ж тут нічого не видно, — розчаровано зауважив я.

— А там нічого й нема, ми будемо цілком відрізані. Ґрунт поганий, а вітер нестерпний. Стоять тільки розвалини кількох домів, колись там було село, яке потім вимерло.

— Але ж наші люди повинні це знати! — вигукнув я, та він дав знак, щоб я не галасував.

— І що тоді? Що нам робити? Тут нас уже не хочуть, — відказав він.

— Може, найгірше вже позаду.

— Ти що, газет не читаєш? Не слухаєш радіо? Ми — вороги народу. І це тільки питання часу, коли вони нас посадять. Ні, мені тут робити більше нема чого, і тобі теж. Тут на тебе чекає хіба що кілька років за ґратами, і то якщо сильно пощастить. А там, як-не-як, у тебе буде власний двір і своя земля. Земля погана, але ми завжди були працьовиті. Коли приїхали сюди, тут теж нічого не було. Нам не звикати.

Я встав і стривожено заходив узад-вперед.

— Сядь! — засичав він. — Бо люди помітять, що тут щось не так.

— Чому ти вирішив звіритися саме мені?

Він смикнув мене за рукав, так що довелося до нього нахилитися.

— Ти ж Обертин. Все більше людей відмовляється. А якщо ти поїдеш, усе зміниться.

— Хто ще про це знає?

— Тільки ти, навіть мій батько не знає.

— А чому так?

— Старий забагато п'є, він усім би розтеревенив. Та я вже більше не можу тримати то в собі. Хотів, аби ще хтось знав.

— А ти не боїшся, що це мене відлякає?

— Тебе? Ні. Ти ж у Сибіру вижив.

В цю мить позаду хтось кашлянув. То був Зеппль, корчмар. Чоловік, чиє червоне лице свідчило, що впродовж багатьох років він утримувався вдень, зате ввечері допивав рештки зі склянок своїх відвідувачів. Його очі палали, коли він розважав свою публіку дотепами.

Біля нього стояло струнке біляве дівчисько, яке вже не раз крадькома зиркало на мене на вулиці.

— Моя доня, — мовив він, підштовхуючи її допереду. — Я привів її, щоби ти на неї поглянув. Вона ладна, працьовита і приглядається за чоловіком. Чи не так?

Він поклав руку їй на плече, і вона кивнула з опущеними очима.

— Та й ти в найкращому віці. Нема чого зволікати, — правив він. — Як шкода, що Сарело забрав ваш двір. Тобі вже його не повернути. Я ніяк не розумів, що такого твій батько знайшов у цьому хлопцеві, аж поки не довідався про золото.

Він провів носаком черевика по карті.

— Ну то як, Якобе, їдеш? Рішення твого батька ми знаємо, але воно мене анітрохи не згіршує. Він ніколи по-справжньому не був одним із нас. Просто одного дня появився тут нізвідки. А ти-от нам потрібен. Обертин мусить бути з нами. Там ти дістанеш досить землі, та й жінка знайдеться.

Він підморгнув мені й прошепотів на вухо:

— Якщо вже не знайшлася.

Тоді обернувся до доньки і завимагав:

— Ану, скажи нашому Якобу, як тебе звати.

— Йоганна, — тихо проказала вона і глянула на мене.

— Йоганною її звати, і все решта теж в порядку, — додав корчмар.

Він знов відіслав її, по-панібратськи обійняв мене за плечі, так ніби відтепер ми пов'язані якоюсь обітницею, і підвів до інших.

— Тепер мусимо вирішити, як бути з церквою, — сказав торговець кіньми.

Довший час трималися думки, що церкву треба розібрати і разом із вівтарем, табернаклем та дзвонами забрати з собою. Однак це завдання виглядало нам надто складним, а його виконання забрало б дуже багато часу. До того ж установи відмовлялися видавати дозвіл на виїзд потяга, що мав перевезти цілу церкву. Тут не стало б ніяких хабарів, з якими коноторговець регулярно їздив до Тімішоари в цій справі. Так ніби комуністи не були зацікавлені в тому, щоб церкви кудись поділися. Ніхто з них не хотів ризикувати головою за якусь церкву, хоча це вже майже зробили задля цілого села.

Отож, порішили відмовитися від церкви, відтак і від малого й середнього дзвонів. Тільки великий — він мусив будь-що поїхати з нами. Він дзвонив, коли помер Фредерик, а потім — за багатьма іншими. Ідею забрати з собою також цвинтар — помістити всіх мерців у нові домовини і відвезти до Лотаринґії — відкинули. Більше за всіх з цього тішився парох Шульц.

Та оскільки багато хто протестував — ті, хто не годен був розлучитися з предками — постановили нічого не постановляти. Хто хотів, міг відкрити гробівці й забрати те, що їм було ввірено століття тому або ж зовсім недавно. Пасажири з мерцями просто будуть змушені вдовольнятися тим місцем у вагоні, яке вже для них передбачено. Вони не зможуть претендувати на більше, ніж пасажири без мерців.

Тоді коноторговець оголосив, що поїде в Тімішоару. Тепер мало з'ясуватися, чи справді нам дадуть обіцяні потяги, і якщо так, то скільки. На вулиці корчмар простягнув мені руку:

— То як, домовилися? — спитав він. Я нерішуче подав йому руку, але промовчав.

Весь наступний тиждень люди були зайняті тим, що чекали на коноторговця. Чекали, працюючи, чекали, знеможено падаючи увечері в ліжко. Виглядали весь час на дорогу з Тімішоари, а коли дзвін вибивав годину, чекали наступної. Усі думки немов застигли. Страх вічно залишатися чужинцем у рідному домі поступився місцем іншому: знову виявитися чужинцем, тепер вже на новому місці, назву якого навіть не знати як правильно вимовити.

Аби себе зайняти, дехто взявся вибирати з цвинтаря мерців і зносити додому. Якось я зустрівся на вулиці з Йоганною, вона саме несла якусь коробку.

— Що ти там несеш? — спитав я.

— Бабусю.

Йоганна була розвинена й міцна як на свій вік, а її губи — пружні й солодкі — в цьому в мене не було сумніву — наче персики з нашого саду. Її хода була певна, а від погойдувань її стегон паморочилося в голові.

— Батько на цвинтарі? — спитав я.

— Всі там: мати, батько, дідо.

Коли вона вже хотіла рушити далі, я зупинив її питанням:

— Хочеш, щоб я поїхав?

Так ніби відповідаючи на моє питання, вона підвела очі і подивилася просто на мене. Від маленької дівчинки не лишилося ані сліду. Вона осяяла мене усмішкою, на щоках раптом з'явились ямочки. А тоді проказала:

— Звісно, я цього хочу, Якобе Обертин.

Того самого дня із дзвіниці з величезними зусиллями зняли великий дзвін і приготували його в дорогу. Невдовзі, сповіщаючи настання ночі, задзвонили два менші дзвони, але їхній звук був кволий і невиразний. Мов стлумлений крик без звуку. Як удар лише в півлітаври. Як безутішне передчуття, що всьому кінець. Нашій церкві відібрали голос.

Наступного ранку нарешті повернувся коноторговець. Ми всі зібралися навколо нього перед церквою, на тому ж місці, де колись зупинилися російські вантажівки, де парох Шульц запускав з дерев голос Навовча, і де батько виголосив свою промову. Коноторговець сказав:

— Довший час не заповідалося, що нам справді дадуть виїхати. Я вже боявся, що вони мене заарештують. Та нам пощастило: врешті-решт вони прийняли те, що я їм приніс. Нам дадуть три потяги. В день від'їзду офіцер привезе нам паспорти. Наш голова ще має послати їм список з усіма іменами. А також заяву. Все має виглядати так, ніби голова бажає нашого виселення, аби тут могли поселитися румуни. Тобто доведеться йому ще трохи підплатити, але це вже ми залагодимо.

— І коли ж ми зможемо вирушити? — спитав хтось.

— В середині травня. Тобто через два тижні. Маєте ще досить часу, аби попрощатися.

Якщо хтось сподівався бурхливої радості, то був розчарований. Люди мовчки розійшлися по домах.

***

Між батьком і мною панував спокій, який був чимось більшим, ніж просто передихом чи вичікуванням. Ми зосереджено працювали, знали кожен рух один одного. Коли ґрунт розмерзся, почалися весняні роботи, ми посіяли кукурудзу, угноїли пар під озимину. Батькові подобалися моя сила і вправність. Іноді я відчував, як він вдоволено за мною спостерігає.

Коли він не міг підняти якийсь тягар, я робив це за нього. Коли підвода загрузала в багні, я виштовхував її. Він же, своєю чергою, вечорами, коли мати готувала їсти або наводила сякий-такий лад у нашому житлі, показував мені, як розбирати і знову збирати годинники й фотоапарати. Коли робота закінчувалися, він посилав мене до сусідів за поповненням. Всі сусіди вже хоч по разу віддали нам на ремонт той чи інший прилад. Я повертався з повними руками, і він дуже тішився, негайно брався до роботи, примовляючи: «Може, колись ми й справді зможемо цим заробляти на хліб. Не вічно ж в кізяках сидіти».

Здавалося, його анітрохи не гнітить, що скоро половина села виїде, і снував нові плани. Він бачив себе комуністом та годинникарем у Тімішоарі, бо і йому було зрозуміло, що зі спорожнілого села таки доведеться виїхати. Ще не закінчилося це життя, а він уже мріяв про нове.

Ми годинами сиділи, схилившись, над столом, доки слухались закоцюблі від холоду пальці і горів гас у лампі. Він мене наставляв, але моїм великим рукам було нелегко впоратись з усіма цими коліщатками й пружинками в механізмі, так що нерідко доводилося починати все спочатку. Він брав мою руку і скеровував. Та коли я щось робив правильно і доводив до кінця, він хапав мене за плече і стискав так міцно, що я мало не зойкав від болю. Цей біль у правому плечі, не від покарання, а як знак його визнання, супроводжував мене в ті місяці. Ще й сьогодні я іноді несвідомо торкаюся цього місця.

За ці тижні мовчання й праці батько став мені ближчим, ніж будь-коли. Його різкий запах, його зіпсуті зуби, його поріділе волосся. Якось, коли мати була ще в млині, він розгорнув пожовклу газетну сторінку і поклав її на ліжко.

— Що це? — спитав я.

— Тут дещо написано про твою матір. Через це я прийшов у Грозенау. Вона мені відразу сподобалася.

— Маєток тобі теж сподобався.

— А чом би й ні? Тобі він теж подобається, ти ж хотів би його повернути.

— У мене буде своя садиба, і ніхто мені не стане на заваді. Якщо не тут, то в Лотаринґії, — відказав я вперто.

Він пильно на мене подивився.

— Тепер ти заговорив, як я колись. Ти не схожий на мене з виду, але ти такий самий, як я.

— Я не такий, як ти, хоч і хочу того самого, — відповів я.

— Це ми ще побачимо. Але краще б ти залишився тут, з нами. Ти ж тільки повернувся з Сибіру, хіба тобі не досить?

Ми сіли один навпроти одного за верстак і почали розбирати старе радіо, яке хтось недавно приніс на направу.

Якась могутня сила, незважаючи ні на що, манила мене в Лотаринґію. Та сама, що погнала мене з Кістяної Гори назад на рівнину, а звідти в Грозенау. Бажання мати власну землю, власний двір, — те, що для таких, як я, стало тепер неможливим в Банаті та й в усій Румунії. Тут я назавжди залишуся свинопасом, вигрібачем гною і одружуся зі свинопаскою, вигрібачкою гною. Бо я не був високої думки про батькові ідеї порятунку шкури в нові часи, а сільському голові взагалі не довіряв. Той, не вагаючись, запхав би нас у вагон для худоби.

Але я ніколи би не признався, що була ще одна, така ж зваблива причина, яка не давала мені спокою. Зеппль посіяв її в мені — і його насіння впало на благодатний ґрунт.

Одного вечора ми сиділи на наших постійних місцях за столом. У повітрі витав солодкавий запах присмаженої цибулі. Мати масувала собі стопи, батько голився перед маленьким, тріснутим дзеркальцем. «Я вирішив: їду з усіма», — сказав я. Мати лиш на мить перервала свої рівномірні рухи. Батько й далі незворушно водив лезом по щоці. Коли він заговорив, його голос був спокійний, без краплі схвильованості:

— Тепер, коли ти нарешті став моїм сином.

— Раніше тобі до цього було байдуже.

— Якби я міг, я б це виправив.

Він зітхнув так, як я ще ніколи від нього не чув. Я не знав, що й подумати, такої сумирності я не сподівався.

— Та скажи й ти щось, мамо! Ти ніколи нічого не кажеш! — завимагав я.

— Батько правду говорить. Залишайся з нами, Якобе. Не може ж завжди бути так зле, як тепер. Комуністи побачать, що ми не вороги.

— Нічого вони не побачать. Скорше вб'ють нас, ніж щось побачать! — крикнув я і гримнув кулаком по столу.

Наступного вечора, коли ми щойно вернулися з роботи, хтось так сильно загрюкав у ворота, що ми всі вибігли надвір. Сарело відкрив, але чоловік протиснувся повз нього і кинувся прямо до батька. «Сталося нещастя, товаришу Обертин, ходіть швидше!» Батько кинув усе і побіг за чоловіком, я позаду рушив за ними.

Коли я підійшов до млина, там уже зібралася купка людей, і мені довелося розштовхувати їх, аби прокласти собі шлях. Декотрі, зазирнувши досередини, тут же відверталися і хрестилися. Ті, що працювали на млині, з голови до ніг були вкриті дрібним борошняним пилом. Їхнє життя було біле, як материна смерть. В борошні на її обличчі відбилась мить найглибшого болю. Нижню частину тіла перемололо, коли спідниця потрапила між гребінчасті колеса. Люди кинулись відрізати спідницю і визволяти матір, але смерть була прудкішою.

Батько впав на коліна, змочив носовичка і обтирав материне лице. Він поглянув на мене, ніби заклинаючи щось вдіяти, в його очах було щось таке, чого я ніколи не бачив. Розгубленість, яка вже його ніколи не покидала. Я теж клякнув, але не плакав, сльози я виплакав за Катіцею і дідом.

Ми підняли матір і понесли її додому через усе село. Звідусіль, з-за вікон і парканів, дивилися нам услід. Сарело відкрив ворота, ми поклали маму на ліжко, тоді прийшов парох Шульц. Через кілька днів, по дорозі на цвинтар, дзвонили лише малий і середній дзвони. Похоронна процесія проминула дзвіницю, і всі поглянули вгору, ніби звук великого дзвона гучав всім у вухах. Коли ми повернулися додому, батько роззувся і виставив взуття за двері. Попустив краватку, сів до столу і витріщився на свої руки. В задумі він крутив обручку на пальці.

— Тепер ти вже мусиш залишитися. Тепер нас тільки двоє, — мовив він.

— Я не залишуся, — відповів я.

— Тоді хоч приготуй щось на обід.

— Я не вмію готувати.

— Я теж не вмію.

Тієї ночі я перебрався з мого твердого ложа на підлозі до батька на ліжко. Я лежав поряд з його сонним тілом і вслухався в рівномірне дихання.

Ми щодня ходили на могилу до матері й діда. Якось, незадовго до усталеної дати від'їзду, батько промурмотів: «Поставлю тут лавку і посаджу дерево, аби була тінь. Гарно буде, усіх аж завидки візьмуть». Поблизу хтось викопував уже останніх своїх мерців, якась жінка ретельно вичищала родинний гробівець. Знала, що вистачити мусить надовго. Я відшукав могилу Катіци і стояв, такий заглиблений в думки, що не почув, як наблизився батько. Зненацька за спиною зазвучав його голос: «Ця сербська дівчинка тобі подобалась, правда? Як хочеш, я й тут зроблю лавку, будеш сидіти біля неї, скільки захочеш».

Увечері я підігрів їжу, яку варила для нас сусідка. Я довго дивився на батька, і в мені поступово здіймалось якесь нове почуття. Тепер, перед близькою розлукою, я раптом зрозумів, що міг би піклуватися про цього чоловіка, наполовину мені чужого, наполовину рідного. Навіть міг би його полюбити. Це було б не важче за все, що я і так вже робив у своєму житті.

Коли ми вже досить довго лежали в темряві холодної ночі, і батько якийсь час уже не ворушився, я тихо проказав: «Я не був у Сибіру. Мені вчасно вдалося вистрибнути з потяга». Його дихання на мить завмерло, та поза тим ніщо не виказувало, що він мене почув. Уранці я зварив каву, поставив йому біля ліжка, та, оскільки він навіть не поворухнувся, сам пішов на роботу.

***

Коли поширилася чутка, що в Лотаринґії на нас чекають умови не ліпші від тутешніх, майже половина охочих виїхати родин знову відмовилися. До того ж багато хто знову почав сподіватися на повернення рідних з Сибіру, бо пішов поголос, що в сусідні села повернулося кілька чоловіків та жінок. Трималися ж рішення виїхати переважно ті, які сподівалися на кращі шанси, бо мали прізвища, що звучали по-французьки, або ж трохи знали мову.

Вранці 13 травня 1951 року на маленьку станцію серед чистого поля, на якій сідали до Тімішоари, прибули три потяги. Один пасажирський і два товарні. Цілісінький день аж до глибокої ночі люди звозили туди кіньми та волами те, що не хотіли залишати. Масивні меблі, які так люблять шваби — креденси, шафи, ліжка, столи, начиння, постіль і матраци; лемеші, ущерть набиті міхи збіжжя, муки й картоплі. Людські двори — якщо вони їм ще належали — поступово порожніли, натомість вагони наповнювалися.

Парох Шульц запакував табернакль, дароносицю і церковні книги, тоді кілька чоловіків повантажили їх разом із вівтарем на підводи. Вони поволі зрушили з місця, а парох пішов за ними пішки.

Навіть я долучився і помагав. Мої речі, що складалися з однієї валізки, давно вже були спаковані. Лише батько тримався здаля від усього, він метався по кімнаті, як звір у клітці, і, здавалося, боровся сам із собою. А тоді зник кудись на весь день і з'явився щойно за північ. Вагони тим часом були вже зачинені, деякі чоловіки лишилися на ніч біля потягів, а інші востаннє ночували у своїх домівках.

Ми лежали без сну, тісно притулившись один до одного, батько і я.

— Що ти тепер робитимеш? — спитав я.

— Якось вже проживу, мною не журися, — відповів він.

По дворах — я навіть не сумнівався — люди теж не могли склепити очей і, як і ми, лежали, втупившись у темряву. Тепер вони ночували у челяднях і стайнях, або тулилися в одній з кімнат свого колишнього дому, в той час як у решті приміщень уже розселилися румуни. Перед нашим новим переїздом час знову відмотався назад, до тих перших місяців і років у Банаті, коли життя допадали грязюка й тифозна лихоманка, і будь-яка хвороба запросто вибирала собі жертву з-поміж тісної купи людей.

Я не зімкнув очей, як Фредерик, коли приймав рішення втікати з Лотаринґії. Що більше я міркував, то сильніші сумніви терзали мене. Мені було двадцять п'ять. І хай власної землі в Грозенау в мене не було, жінку я все ж би міг тут собі знайти. Можливо, вдасться якось прожити й серед свиней, цілковитим голодранцем.

Я б одружився, батько жив би в мене, і я б його терпів, можливо, навіть трохи би полюбив. Може, пішов би вчитися, як мені свого часу пророкували, адже книжки, які я встиг прочитати, розбудили в мені жагу до знань. Життя не мусить закінчитися у Грозенау, але й не конче десь у Богом забутому місці, відкритому всім вітрам і цілком сподіваній ворожості французів.

Та коли засіріло на світ, я переліз через батька і став лаштуватися в дорогу. В очікуванні умовленого знаку я сів, валізка стояла біля стільця. Я тримав на колінах кашкет і розглядав батька. Його рука лежала на ковдрі, було добре помітно слід від обручки, яку він проносив понад двадцять років. Я вже хотів його збудити, коли він раптом розплющив очі й подивився на мене. Саме в цю мить з вулиці пролунав невблаганний свисток пароха.

Духова капела, яку організував сільський голова, грала похоронний марш, бо румунські музиканти вміли тільки похоронні марші та весільні пісні. «Це й справді трохи схоже на смерть», — прокоментував голова вибір музики. Заспані музики поквапом зодяглися в однострої, так ніби наш від'їзд застав їх зненацька. Зсунувши кашкети на потилиці, з сорочками, що стирчали зі штанів, вони щосили дули на нашу честь, так як ще не грали на жодному похороні.

Перед кожним будинком чекали люди, щоби приєднатися до мовчазної колони, декотрі збиралися йти пішки, інші на підводах. Тих, що від'їздили, можна було легко відрізнити від тих, які залишалися. Перші несли валізи або сиділи на підводах. Розірвані родини — брати й сестри, батьки й діти — йшли поряд, схилившись головами, аби порозмовляти востаннє.

Матері тримали за руки дітей, які пізніше майже не зможуть пригадати свого раннього дитинства і шукатимуть його в розповідях старших, або й взагалі не шукатимуть. Позаду залишилися порожні двори, де-не-де з тваринами, якими мали заопікуватися ті, що не від'їздили. Дехто вкотре добивався від сусідів запевнень, що ті подбають за їхніх покійників.

Батько йшов поряд, ані разу на мене не глянувши, ми проминули німу церкву, з кожною хвилиною людей прибувало. До потоку тих, що виїздили і тих, хто з ними хотів попрощатися, додалися цікаві. Ми вийшли за межу села — хоч і уявну, проте для кожного з нас непомильну лінію поділу між нами й рештою світу, — потім наблизилися до Циганського пагорба, на який поглянув тільки я.

Сільський голова, який крокував поруч із парохом одразу за оркестром на чолі колони, закликав пришвидшити крок. Та, наче стримувані незримою, важкою рукою, ми йшли усе повільніше. Далеко попереду на дорогу, що вела до Грозенау, з пронизливим вищанням завернув автомобіль. На великій швидкості він мчав нам назустріч, а тоді, перед самою колоною, зупинився.

Молодий офіцер, лейтенант служби безпеки в лискучих чоботях і бездоганному однострої, що сидів як улитий, висів з машини і, перекинувшись упівголоса кількома фразами з головою, став перед колоною. Його водій з байдужим виразом сперся до машини, припалив цигарку і сплюнув. Ми ж не зводили очей з туго набитого шкіряного планшета лейтенанта, припускаючи, що там наші паспорти. Сталево-блакитне небо розпростерлося над нами, обіцяючи гарний день.

Щойно наші пакунки — тяжеленні валізи, а також торби з провіантом — були поскладані, ми обступили лейтенанта, і тільки батько стояв трохи поодаль. Я дивився на нього і думав, яке ж у нього сумне, зажурене лице.

Голова зачитав промову з аркуша, побажав нам світлого майбутнього в нашій новій-старій вітчизні і пообіцяв особисто пильнувати, щоб пам'ять про нас не осквернили. А тоді передав слово лейтенанту, який, не гаючи часу, витягнув зі свого планшета список і почав зачитувати імена. Я сподівався, що буду серед перших, що мене записали на французький лад під літерою «А» — Aubertin, але, не почувши свого прізвища, ніскільки не занепокоївся. Що ж, тоді буду серед останніх, на «О». Кожен, почувши своє прізвище, виступав крок уперед, потискав офіцерові руку і отримував від нього паспорт.

Черга швидко наближалася до моєї літери, ось уже підходили люди з прізвищами на «М» та «Н», я наготувався вийти вперед і, як і всі решта, промовити сповненим гідності, глибоким голосом: «Щиро дякую, товаришу лейтенант». Однак літеру «О» перескочили, і натовпом прокотився гомін.

— В чому справа? — запитав стривожений офіцер. — Я когось пропустив?

— Мене! — вигукнув я, піднімаючи руку.

— Як ти називаєшся?

— Обертин, товаришу лейтенант. Іноді мене пишуть через «Аи», але переважно через «О».

— Обертин… — промурмотів він, звів брови і провів пальцем по списку. Але тут його обличчя знов проясніло. — А, то Ви — молодий Обертин. Ви нікуди не їдете. Вчора Ваш батько клопотав у голови. Обставини Вашого повернення з Радянського Союзу не з'ясовані. Вас викреслено зі списку.

Явно задоволений тим, що виконав своє завдання, лейтенант роздав паспорти на «Т» і «У», потім заклацнув планшет і наказав усім всідати до вагонів. Ніхто не зрушив з місця.

Я обернувся і подивився на батька. Він безпомічно стенув плечима, на його обличчі з'явилася знічена посмішка. Я вхопив палицю, на якій несли валізки, кинувся до нього і виплеснув у лице: «Ах ти ж мерзотнику!» Перший удар поцілив йому в живіт, другий по плечах. Я втретє замахнувся палицею, він затулив руками лице, але я втрапив йому в груди.

Він повалився на землю і заридав, та я все бив і бив, поки не зламалася палиця. А тоді став копати ногами. Тим часом люди непроникною стіною стали між мною і лейтенантом. Серед тиші було чутно тільки батькові благання. Лейтенант хотів утрутитися, але голова його стримав.

Врешті батько завмер, тихеньке скимління було єдиною ознакою, що він ще живий. Я зупинився, обернувся до всіх спиною і рішуче рушив у село. Коли я проходив через двір, з будинку вийшов Сарело і зійшов сходами з ґанку. «Ти щось забув?» Я схопив сокиру, яка стирчала в ковбані і рушив на нього. Він злякався і відсахнувся так рвучко, що зашпортався і впав.

Я відкинув сокиру, забіг у челядню, взяв напівповну пляшку самогону і спорожнив її одним духом. Лють росла, набирала на силі так, що здавалося, зараз розірве мене на шматки. Надвечір вона почала осідати, як і сонце, тоді я повернувся до залізничної колії, де вже не було ні потягів, ні людей, так ніби їх ніколи й не було — тільки батько. Довкола простягався краєвид, цілковито байдужий до людей.

Батько й досі сидів на полі, не в змозі йти. Завидівши мене здалеку, він спробував відповзти, але його сил не вистачило навіть на це. Коли я наблизився, він закричав:

— Не вбивай мене! — і знову підніс руки до лиця.

— Тихо будь! — наказав я, підняв його і поніс додому.

***

Наступний місяць ми прожили, як дотепер. Село спорожніло, половина будинків стояла без мешканців, лише в кілька з них уже в'їхали румуни. Глибока, всепоглинаючи тиша поселилася в селі, сотаючи нас, як літня спека або сувора зима. Гірше вже не буде, гадали ми. Але стало ще гірше.

При вході до сільської управи щодня в скляній вітрині виставляли газету «Банатський борець». Кожна сторінка, кожен рядок віщували, що над нами збирається нова буря. Товариша Сталіна і чудесні досягнення Радянського Союзу прославляли в кожному числі, а робітників і селян, які перевиконали норми, проголошували народними героями.

Звіти про рішення партії та звинувачення проти тих, хто нібито саботує будівництво комунізму, займали дедалі більше місця. Єдине добре, — якщо тут взагалі можна говорити про щось добре, — було те, що ця несправедливість поширювалася на всіх. Вона могла спіткати будь-кого: німців, угорців, румунів, сербів, болгарів, заслужених політиків і військових, простих людей та інтелігенцію.

То були золоті часи для донощиків. Вони мстилися тим, хто колись погано, на їхню думку, обійшовся з ними, або міг би зле обійтися. Вони мстили сусідам, бо ті мали більше житло, в якому хотіли жити самі донощики, мстили колишнім працедавцям, просто за те, що вони працедавці. Доносили на співробітників, аби зайняти їхню посаду.

Щоби стати жертвою доносу, вистачало колись затруднити кількох наймитів. Вистачало бути селянином, аби тебе запідозрили в недостатній старанності при виконанні норми. У тому, що приховав частину врожаю для себе. Вистачало одного погляду, одного зауваження, а часом навіть і цього було непотрібно. Донощики доносили, тому що стали донощиками.

Та найтривожнішим було те, що центральний комітет партії готував нові заходи. Ми вважали все це порожніми словами, гаслами, які ніколи не будуть втілені в життя. Адже їм потрібно, якщо вже не нашої думки чи голосу, то бодай нашої робочої сили.

Ми з батьком жили один попри одного, несказаного між нами практично нічого не залишилося. Вечори минали здебільшого без єдиного слова, а вдень, у кооперативі, я пильнував за тим, аби нас розводили по різних бригадах. Ми жили в чоловічому побуті, де все було брудніше, безладніше, занедбаніше, як свого часу в домі отця Памфіле. Нам це не заважало.

Потроху я почав змирятися з тим, що загруз у цій грозенауській багнюці, що мені судилася доля конюха. По суті, я і так роками порпався в багнюці в пошуках нікому не потрібних кісток, а тепер офіційно порпаюся в лайні кооперативної скотини.

В середу, 17 липня, нас налякав несамовитий грюкіт у ворота. Сарело відчинив, п'янезний голова відіпхав його набік.

— Обертине! — загукав він батькові. — Я маю тобі щось сказати.

Голова хитався і мусив триматися за паркан, щоб не впасти. Він хотів нам щось сповістити, але раптом передумав. Він витер рушником чоло, тоді потилицю. Як він не силкувався, так і не вичавив зі себе тих слів.

— То що? — спитав батько.

Голова боровся сам із собою.

— Та ні, нічого, забудь. — Він розвернувся і кинув на ходу: — Сьогодні вночі ти станеш комуністом, Якобе. Та ще й яким комуністом! Ніч всіх ночей. Готуйся!

На цих словах він розреготався і навіть вже за воротами ніяк не міг заспокоїтися. Він зник так само раптово, як і прийшов, залишивши нам тільки занепокоєння, бо п'яний часто виявляється більшим пророком, ніж тверезий.

Вже кілька днів усі тільки й говорили, що в околиці відбуваються якісь великі військові навчання. Хто приїздив з Тімішоари, бачив нескінченні колони вантажівок і солдатів, які, здавалося, чекали якогось наказу. З-під касок визирали молоденькі, невинні лиця солдатів, які знуджено копирсалися у похідному посуді, однак їхня зброя постійно була напоготові, а офіцери — напружені й нетерплячі.

В ліску неподалік Грозенау бачили піхотинців. — Це ми довідалися від одного селянина. — Його затримали, коли він пішов туди шукати своїх свиней, і відпустили лише за умови, що нікому не розкаже про присутність військ. Свиней забрали солдати, селянин здалека бачив димок над верхівками дерев і знав, що тепер його комора спорожніє, на відміну від солдатських черев. Він подався простісінько до корчми, і вже скоро про військо знало все село.

Незадовго після цього в сільську крамницю зайшов солдат — купити сигарет, але в таких кількостях, що, за нашими припущеннями, вистачило би принаймні на дві роти, які ховалися десь тут поблизу. Єдине, що зумів вивідати новий румунський корчмар, це те, що військо стоїть не тільки коло нас, але й в усьому Банаті. Що в інших лісках і на інших полях теж стоять напоготові солдати. Для чого — це було відомо тільки офіцерам. Всі передчували скорий початок якоїсь операції.

Після відходу голови ми прожили ще один день без подій, позначений нашим мовчанням, що вже стало звичкою, і буденними роботами, яких вимагав такий двір, як наш — чи то пак, Сарелів. Батько навіть пофарбував назелено паркан. Він раз по раз відступав кілька кроків назад і оцінював свою працю. Та насправді ні він, ні я не могли приборкати тривогу.

Увечері ми доїли залишки мамалиґи і вже збиралися лягати, коли раптом на вулиці зчинився страшенний ґвалт. Почулися різкі команди і звуки вибитих воріт. Собаки загавкали всі нараз, так ніби поспішали сповістити про катастрофу, якої не змогли передбачити. Зачулися перші крики, одні ген на краю села, інші тут-таки по сусідству. Дуже скоро ми почули важкі кроки й голоси перед нашим двором.

— Знову росіяни? — запитав я.

— Думаю, цього разу тільки румуни, — відповів батько.

На цих словах почулись удари в наші ворота. В будинку не засвітилося світло, Сарело з жінкою принишкли, як і ми. Врешті ворота виламали, і ми виразно почули глухий тупіт солдатських чобіт. Перш ніж засвітити гасову лампу, батько прошепотів:

— Ховайся!

— Навіть не подумаю. З мене досить й одного разу.

Кроки наблизилися, перетнули подвір'я, шукати довго солдатам не довелося, вони вже навчилися знаходити. Цього разу в двері навіть не постукали, два солдати відразу їх виважили. Вони відступили назад, і увійшов офіцер — ніхто інший, як лейтенант, що роздавав паспорти. За ним йшов ще один чоловік, який зупинився в дверях. То був його водій, та цього разу на плечі в нього висів автомат. Однією рукою він пригинав дуло донизу, іншою невимушено тримав запалену цигарку, так ніби прийшов на свято і розглядається за жіночим товариством.

— А, це Ви, — мовив батько.

— Не розумію, про що ви, — відрізав лейтенант, сів, витяг з кобури пістолет і поклав на стіл. Тоді розіпнув плащ і видобув з внутрішньої кишені два аркуші. — Моє прізвище Бадер, лейтенант служби безпеки. Мій колега, майор Уніуряну…

— Тоді Ви один з нас. Німець, — урвав його батько.

— Не перебивай мене, старий! — засичав лейтенант. — Я не німець, я — комуніст. Хто з вас Якоб Обертин?

— Через «с» чи «k»? — спитав я.

— Через «с».

— Я.

Він підвівся, поправив плащ і зачитав із першого аркуша: На підставі рішення Центрального комітету Румунської робітничої партії всі, хто підриває безпеку країни і є ворогами народу згідно з вченням соціалізму, підлягають депортації. Ними є службовці та офіцери попереднього уряду, громадяни інших держав та серби, схильні до підтримки Тіто в Югославії, колишні члени СС і представники німецької меншини, звані швабами, що співпрацювали з нацистською Німеччиною, колишні промисловці, землевласники, заможні селяни і всі, хто підриває соціалістичну мораль в нашій країні.

— Якобе Обертин, приготуйтеся до депортації.

— Це через історію з Сибіром? — запитав я.

— Ви самі все чули. Ваша сибірська історія тут ні при чому. Вас депортують разом з багатьма іншими ворогами народу, товаришу.

Тут знову втрутився батько:

— Товаришу лейтенант, я теж називаюся Якоб, тільки через «k». Я хочу поїхати разом із сином. Самому мені тут нічого робити. Мені дивно, чому мене немає в списку, адже я більший ворог народу, ніж мій син.

Офіцер уважно передивився список на другому аркуші.

— Якоба через «k» сільський голова в останній момент викреслив.

Батько схопив його за рукав:

— Прошу Вас, пане лейтенанте, Ви ж можете знов його вписати. Скажіть, що не були певні, про кого саме йдеться, і взяли обидвох, аби уникнути помилки. Ви ж можете так сказати, хіба ні?

Офіцер подивився на батькову руку, а тоді промовив тоном, що не терпів заперечень:

— Якщо зараз же не заберете руку, я Вас застрелю!

На мить я знов побачив колишнього батька, який навіть в такому становищі хотів домогтися того, що здавалося йому правильним, однак тепер він скорився.

— Ви не смієте вказувати мені, що я можу, а що ні! — докинув офіцер і провів великим пальцем по свіжо підстрижених білявих вусиках.

— Та хай здихають обоє, товаришу лейтенант, — мовив майор.

Лейтенант нервово заходив узад-вперед, ніби приймаючи якесь важке рішення, і раптом зупинився.

— Дідько Вас розбере, Обертине. Гаразд, якщо так дуже хочете…

Він поклав аркуш на стіл, витягнув олівець, вписав батькове ім'я поверх викресленого і кинув, виходячи:

— У вас дві години, аби зібрати все, що зможете донести до потяга, або що вміститься на підводі. Потяги стоять на станції, як і минулого разу. Але тепер у вас квитки на схід.

Він самовдоволено підморгнув, а тоді віддав солдатам наказ розстріляти нас, якщо ми спробуємо втікати. Разом з майором вони зникли в ночі, щоби вже в наступному домі зробити свою справу так само сумлінно, як і в нас. Ми запрягли в підводу двох останніх наших корів і повантажили дві шафи, стіл, стільці й постіль. В шафи напхали взуття, одяг, посуд і начиння. Сарело, що тим часом показався на подвір'ї, ледь стримуючи хвилювання — ще б пак, зараз він спекається нас без жодних зусиль — приніс нам килим і матрац. Від нього ж ми ще дістали лопату та кілька мішків насіння.

Час від часу лунали постріли. Село оточене щільним кільцем, сказав солдат, який надійшов пізніше. Більшість тих, хто тікав через поля, перехопили, інших знаходили в сіні чи купах кукурудзяних качанів.

Одна жінка з донькою сховалися в порожнині за стіною. Коли їх викрили, вони сиділи на мішках зі збіжжям, яке збиралася приховати від народу. Ще якась божевільна баба, так назвав її солдат, кинулася в збірник дощівки і мало там не втопилася. Її насилу витягли і збили на квасне яблуко. Солдат розповідав про це збуджено, так ніби приніс якусь надзвичайну звістку, а з нею й розвагу в одноманітне казармове життя. Так само він міг би розказувати про свій короткий, переможний роман з якоюсь дівчиною на вихідних.

Ми вивели підводу на вулицю, де вже стояло багато інших, готових до від'їзду. Хтось плакав і голосив, інші залякано канючили або ж в останньому напливі гордості силкувалися виторгувати для себе більше. Ніхто не протестував проти несправедливості депортації, нарікали тільки на брак місця й часу.

Дехто брав з собою навіть плуги, корів і коней. Ми ділили вагон для худоби з місцевою румунською родиною. Чоловік був у розпачі: ні заможний, ні політично активний, сумлінно виконував, як запевняв, усі норми, він взагалі не розумів, чому тут опинився. Йому було очевидно, що це мало спіткати нас, німців, але ж не його родину. Він бідкався, сидячи поряд зі своєю занімілою жінкою і хлопчиком, що з нажаханим лицем тулився до неї. Чоловік хотів узяти з собою свою худу шкапину, але та випала з вагона й так важко покалічилася, що майор пристрелив її на місці.

Молоде угорське подружжя, якого я ще ніколи не бачив, бо вони жили трохи далі за селом, сіло в вагон разом з двома своїми коровами й меблями, купленими зовсім недавно за весільні гроші. Молодята дивилися одне на одного так закохано, ніби вирушали у весільну подорож. Якогось обдертого чоловічка, який приплентався до потяга з купкою манатків на поламаній фірі, лейтенант відіслав назад додому. «Якщо він — ворог народу, то я ладен з'їсти свою фуражку!» — гукнув він майорові. Він явно насолоджувався своєю владою.

Все навколо було примарне, у слабкому світлі фар то виринали з темряви якісь постаті, то знов у ній зникали. Неможливо було розгледіти, що саме відбувається, але те саме повторювалося знову й знов. Скорившись долі, прибували все нові й нові люди, їх розподіляли по вагонах, де ще було місце.

Попервах я ще думав про втечу. Уявляв собі, як повернуся до Кістяної Гори і знову візьмуся за колишню роботу. Шукав шпар і дірок у підлозі, визирав через двері, перевіряючи, чи зможу непомітно вистрибнути. Але вагони були нові, а обабіч потягів виставили варту. Врешті-решт я опустився біля батька, який весь час спостерігав за мною і ніби тішився, що цього разу мені втекти таки не вдасться. Але якось без переконання.

Поволі, дуже поволі, усе затихло в селі й у вагонах, лиш мукали корови та вряди-годи іржав кінь. Плакало дитя. Забутий півень ліниво прокукурікав, сповіщаючи чи то про себе, чи про новий день, в який вірив хіба що він один. Якийсь солдат тицьнув нам цигарки, інший — пляшку води. Настав ранок, двері зачинили й закрили на засув.

— Невже це ніколи не скінчиться? — спитав я батька.

— Боюся, ні.

***

В моїх спогадах про цю їзду першими зринають запахи. Запах розпеченої, розтопленої палючим сонцем смоли на колії. Запах бруду й поту, коров'ячого лайна, що хляпало нам під ноги. Сечі у старому відрі, бо потяг зупинявся дуже рідко, та й то лишень, аби худоба не сконала від спраги і могла напитися з якоїсь майже пересохлої річечки.

Для цього з шафи молодого подружжя ми змайстрували поміст і по ньому виводили худобу надвір. Єдиним нашим задоволенням було свіжовидоєне молоко, яке корови терпляче й покірно дарували нам кожного ранку. Глечик німо переходив з рук в руки.

На шляху через Банат потяг проминав багато місць, де люди отаборилися у чистому полі: невеличкі гуртки, які шукали хоч якогось затінку під своїми підводами, або великі натовпи, схожі на народні гуляння чи ярмарок. Так, як і в нас, при собі в них було лиш те, що змогли взяти з собою, і з чого складалося дотеперішнє їхнє життя. Однак неподалік стояли солдати, що стерегли їх і теж потерпали від спеки. То була єдина справедливість, яка нам перепала. Усі вони, прибиті до одного берега, — і вартові, і ті, що під вартою — чекали на спасіння. На потяг, уготований їм.

На зораних полях, на схилах пагорбів, у високій траві стояли люди біля своїх шаф, комодів і скринь, напханих білизною, латаними штанами та зношеними светрами. Одна жінка поклала своє немовля до висунутої шухляди, а на гіллі сушилися пеленки й білизна. Бо навіть тут, просто неба, вона неодмінно хотіла залишатися порядною господинею. Цілим схилом тріпотіла білизна, так ніби на пагорбі виросли вітрила.

Якийсь чоловік сидів у кріслі посеред річки і студив у воді ноги. На колінах у нього лежав капелюх, дамський, можливо, останній спогад про жінку. Ми визирали крізь дірки і не могли вийти з дива. Між тим до нас підсіло багато нових пасажирів, а на станціях, де ми зупинялися, аж вирувало від людей та худоби. Якщо Вавилонське стовпотворіння справді колись було, то саме тут, на коліях провінційного загумінку, куди румунів німецького, сербського, болгарського й німецького походження зігнали, як худобу.

До нас підсадили якогось румуна з жінкою, в нього не було одного ока, втратив на війні. Заслужений ветеран, він був певен, що йому нічого не загрожує, але його підвело журналістське минуле. Був там ще один румун, армійський офіцер та ідейний партієць, що навідався до своєї нареченої, багатої швабки, саме коли по неї прийшли.

Один румун з Бессарабії, прикметний передусім своїм акцентом, оплакував свою родину, якої не бачив з 1940 року, відколи їх розкидала війна. То був добрий ремісник, жив собі непримітно і навіть гадки не мав, що тільки через походження з ним може статися таке лихо.

Вже тиждень ми були в дорозі, вкрай зрідка нам давали можливість вийти і залагодити природні потреби. Здебільшого ж доводилось обходитися одним відром. Та оскільки ще з минулого дня дверей не відчиняли, воно стояло повне й нестерпно смерділо. Батька схопили спазми, обличчя почервоніло, йому коштувало останніх сил стримуватися. Він забився в куток, а коли я подивився до нього, він зі спотвореним лицем корчився на підлозі.

Я дістав ніж і гарячково роззирнувся, знайшов тріщину в дерев'яній підлозі вагона і взявся до роботи. За чверть години розширив тріщину до розмірів дірки, придатної для туалетного отвору. Я допоміг батькові стати на ноги і підтримував його. Коли він хотів опустити штани, я помітив цікаві або ж гидливі погляди сусідів і прошепотів: «Зачекай ще хвильку». Я взяв покривало і напнув перед ним, так що тепер він був за ширмою. «Тепер можеш. Тебе ніхто не бачить». Батько присів над отвором.

Іноді, коли наш потяг зупинявся на станціях, пасажири в інших потягах і ті, що чекали на пероні, хрестилися крадькома, коли бачили, який там везуть товар. Вони скидали капелюхи, але хрестилися, допіру переконавшись, що поблизу нема нікого, хто міг би і їх вкинути до такого вагона. Відважніші бігли додому, приносили нам чорний хліб, мармелад або воду. Солдати швидко поступалися на вмовляння і відверталися, рівно на стільки, аби клунок встиг опинитися в нас.

Одного дня потяг зупинився так зненацька й різко, що ми повалилися одне на одного, а з однієї шафи висипався і розбився весь посуд. «Може, на щастя?» — сказав хтось, але ніхто його не підтримав. Ми припали до дірок, але не було видно нічого, крім соняшникового поля і червоної канапи, на якій сиділи чоловік у темних окулярах і жінка з потворно вивернутими ступнями.

— Ці до нас не попадуть, — зауважив хтось.

— Але, може, ми до них, — відказав я, побачивши, що до нашого вагона наближаються солдати.

Двері зі скреготом відсунулись, і ми, засліплені яскравим світлом, затулили очі долонями.

— Приїхали, всі на вихід! — наказав хтось назовні.

— Ми вже в Сибіру?

— Хіба б ти мене розумів, якби був у Сибіру, дурню? — відповіли йому. — У вас п'ятнадцять хвилин, щоб усе повиносити і повантажити на підводи, вони вже чекають. Все, що не встигнете винести, лишається тут. Нам ще десять кілометрів пішки йти, а я хочу повернутися до смерку, тож покваптеся.

Ми впоралися за десять хвилин. Нам допомогли місцеві селяни, що вже чекали на нас. Земля була суха й тверда, тут вже давно не було дощу, а на небі — ані хмаринки, яка б обіцяла прохолоду. Міріади комарів тут же допали нас, залізаючи людям в очі й ніс, у ніздрі худобі.

— Коли стемніє, буде ще гірше! — гукнув нам сержант. — Ви не в Сибіру, ви досі в Румунії, але в такому місці, що дуже скоро пожалкуєте, що його запізнали.

У супроводі десятка солдатів він крокував крізь наші ряди, немов на параді. Десяти солдатів вистачило на кілька сотень людей, так як одного погонича вистачає на стадо корів. Вони готові були вести це стадо на бійню й куди завгодно, де тільки накаже сержант. Тепер він сів на коня і дав знак рушати. Колоною по двоє ми проминули сліпого і паралітичку, які навіть не звернули на нас уваги. Мабуть, уже змирилися зі смертю.

— Ніхто не схотів їх забрати, — прошепотів один солдат. — Висадили тут і забули.

Щойно за кілька годин ми дійшли до призначеного нам місця — уже зжатого лану пшениці. Над нами невблаганно кракали ворони, і вперше в житті моя спрага перевершила голод.

— Стій! — скомандував сержант і зіскочив з коня, а ми виснажено повалилися на землю. — Ось ваше село!

— Де? — спитав я.

— Хлопче, невже ти не бачиш цих розкішних будинків, квітучих садів, пишних нив? Бо я бачу.

Цей коментар злетів з його уст так хвацько, так ніби він уже не раз випробував його на інших групах. Він обняв мене за плечі й підвів ближче до поля. Тільки тепер я побачив, що воно все розкреслене прямими білими лініями. Ціле поле чотирикутників, десь близько сотні, і всі пронумеровані.

На куті кожного прямокутника в землю був увігнаний стовпчик з прикріпленим на дощечці номером. У кожному прямокутнику лежало по одній віконній шибці й дерев'яному полотну.

— Партія призначила кожній родині ділянку землі, а на додаток одну шибку для вікна та одну дошку на двері. Радив би вам не зволікати з початком будівництва. Задля вашого ж блага. Восени тут бувають сильні вітри, та й дощ без кінця. Якщо не збудуєте доми, а тільки викопаєте землянки — потопитеся в них. Але це не найгірше. Бо зима тут ще суворіша, і єдине, що тут від Сибіру — це вітри. Сніги будуть такі, що ви не зможете вийти з дому. Так, тепер я називаю імена за списком, а голова сім'ї нехай виходить і приймає номер призначеної йому ділянки.

Невдовзі він дійшов до «О», я ступив крок уперед, і він назвав мені номер.

— Чи є в цій місцевості питна вода? — запитав я.

— На глибині двадцяти метрів або в бочках он там, бачиш? Ми вчора їх для вас поставили. Та я особисто не став би з них пити, вода аж кишить хробаками. Тиф забере вас за лічені тижні.

Коли сержант і солдати пішли, ми розійшлися по полю, кожен до свого прямокутника. Я встановив обидві шафи одну проти одної і накинув на них килим замість даху. Перевернув на бік стіл, так що з трьох боків ми були захищені — і від вітру, і від сторонніх поглядів. В малесенькому просторі, що утворився, я поставив два стільці і запросив батька сісти, а потім і сам сів. Ми відчинили по дверцятку в кожній шафі, і так виникло крихітне, але відгороджене приміщення, що належало тільки нам, якщо нам взагалі хоч щось могло належати.

— Вночі покладемо на землю матрац, удень вистачить стільців, — пояснив я батькові.

— І що нам тут робити? Це ж край світу, — сказав він.

Я зайшовся сміхом так, як ще в житті ніколи не сміявся, хіба що при другому народженні, коли Раміна показала мене батькові. Я сміявся навіть тоді, коли на нас опустилася ніч і люди стали лаштуватися до сну. Ми розгорнули матрац, роздяглися, а я все сміявся. Зупинився тільки тоді, коли ми вже вклалися поряд у нашому — так, принаймні це було ясно — нашому прямокутнику.

— Я побудую нам дім на краю світу.

З німецької переклав Юрко Прохасько, 2016

Про автора

Каталін Доріан Флореску

(нар. у 1967 році в Тімішоарі)

1976 р. уперше виїхав з батьком до Італії та Америки, але повернувся до Румунії. Влітку 1982 р. втеча з батьками на Захід. Відтоді мешкає в Цюриху. Вивчав психологію та психопатологію в Цюрихському університеті. 1995 — 2001 рр. працював психологом в реабілітаційному центрі для наркоузалежнених. Додаткова освіта з ґештальттерапії. З грудня 2001 р. — вільний письменник. 2007 — 2008 рр. — консультант з проблем узалежнень в соціальних службах кантону Цюрих. Автор 6 романів (найновіший — «Чоловік, що приносить щастя» — вийшов у лютому 2016 р.), кількох оповідань, есеїв, газетних колонок та рецензій. Роман «Якоб вирішує любити» з'явився 2011 р. у німецькому видавництві С.Н. Beck, здобув найвищу літературну нагороду в країні автора — Швейцарську книжкову премію за той рік — і поставив його у ряд найвизначніших сучасних німецькомовних прозаїків. Український переклад є 9-м перекладом книжки європейськими мовами. Важливі нагороди: Швейцарська книжкова премія 2011, Літературна премія ім. Йозефа фон Айхендорфа 2012 за сукупну творчість, Премія ім. Анни Зегерс 2003, Заохочувальна премія ім. Шаміссо Баварської академії мистецтв 2001.

Інформація видавця

ББК 84(4Шва)16-8Флореску-44

Б 83

Флореску, Каталін Доріан

Якоб вирішує любити. Роман / Каталін Доріан Флореску; переклад з німецької Юрка Прохаська. — Чернівці : Книги — XXI, 2016. — 384 с.

ISBN 978-617-614-134-1

Книгу видано за підтримки швейцарської культурної фундації Pro Helvetia.

Усі права застережено. Відтворювати будь-яку частину цього видання в будь-якій формі та в будь-який спосіб, у тому числі електронно, без письмової згоди правовласників заборонено.

Перекладено за виданням: Catalin Dorian Florescu. Jacob beschließt zu lieben. Roman. C.H.Beck Verlag, München 9. Auflage 2012

Copyright © (c) 2011 by Catalin Dorian Florescu

First published under the original German language title JACOB BESCHLIESST ZU LIEBEN by C.H.Beck Verlag, München, 2012

© Книги — XXI, 2016, видання українською мовою

© Юрко Прохасько, 2016, переклад

© Анна Стьопіна, 2016, обкладинка

© Роман Сабадаш, 2016, макет

Перекладач дякує фундації Landis & Gyr Stiftung за перебування в м. Цуґ (Швейцарія), яке уможливило, поміж іншого, і переклад цієї книжки.

Der Übersetzer bedankt sich bei der Landis & Gyr Stiftung für den Stipendienaufenthalt in Zug (Schweiz), der unter anderem auch die Übersetzung dieses Buches ermöglicht hat.

Літературно-художнє видання

Каталін Доріан ФЛОРЕСКУ

ЯКОБ ВИРІШУЄ ЛЮБИТИ

З німецької переклав Юрко Прохасько

Літературний редактор Людмила Нор

Коректор Петро Коробчук

Обкладинка Анни Стьопіної

Макет Романа Сабадаша

Підписано до друку 22.03.2016. Формат 60x84 1/32.

Умов.-друк. арк. 22,73. Обл.-вид. арк. 23,87.

Видавництво «Книги — XXI»

А/с 274, м. Чернівці, 58032, Україна

Тел./факс: +380 (372) 586021, моб. +380 (98) 7150181

e-mail: booksxxi@gmail.com

www.books-xxi.com.ua

Свідоцтво про державну реєстрацію ДК № 1839 від 10.06.2004 р.

Надруковано у ПП «Юнісофт» 61036, м. Харків, вул. Морозова, 13 б

www.ttornado.com.ua

Свідоцтво ДК № 3461 від 14.04.2009 р.

Замовлення № 393/03

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 16: Такий якби на когось насунув, [тз] => то певністю отримав би все, що захотів.

С. 22: Непер втупився в Якобові черевики, у [дере'яну] => дерев'яну підошву, до якої швець набив зношену шкіру від ще старішого взуття.

С. 27: Тваринне злягання, коли їх затоплювало збудження і [пожаданняя] => пожадання — ось єдине, що належало їм безроздільно і винагороджувало за все.

С. 87: До того ж вони і так усі незабаром померли б [від, якби] => від чуми, якби я не з'явився, думав він.

С. 98: Батько й дід хоч і не поділяли настрої інших німців, проте сповна — їхню провину їхню провину.

С. 114: Скрадаючись під покровом [темряві] => темряви задніми дворами і наслухаючи щокілька метрів, я бачив, як на вантажівки заганяють моїх друзів та сусідів.

С. 115: Дідові доводилося робити все самому, бо батько був у місті, де чекав на судно з Відня, яке запізнювалося і мало доставити сільськогосподарські машини, що їх [вын] => він замовив півроку тому.

С. 126: Друга версія мого [народженя] => народження була від Раміни.

С. 183: Це річка у [Придністоров'ї] => Придністров'ї.

С. 266: І якщо в переповненому Мерсідорфі годі було думати про щось більше, окрім поспішного, потайливого парування десь за стайнею чи в чистім полі у чистім полі, тепер нарешті чоловіки вступили у повноправне володіння своїми жінками, яких їм так довго кортіло.

С. 308: І я завжди вибирав те, в якому мій [бітько] => батько — не мій батько.

С. 346: Щойно тоді [бітько] => батько заговорив:

С. 349: За [третою] => третьою чаркою голова вдоволено прицмокував, дивився на батька і казав

С. 351: Вона вручала нам їжу на обід і трохи далі висідала з трактора, [долоючи] => долаючи останній відрізок до млина пішки.

С. 360-361: Бажання мати власну [земелю] => землю, власний двір, — те, що для таких, як я, стало тепер неможливим в Банаті та й в усій Румунії.

С. 368: Обертин, товаришу [лейтинант] => лейтенант.

С. 374: Не перебивай мене, старий! — засичав [лейтинант] => лейтенант.

С. 375: Ви ж можете так сказати, [хіби] => хіба ні?

С. 382: [Восені] => Восени тут бувають сильні вітри, та й дощ без кінця.

Content

Флореску Каталін Доріан Якоб вирішує любити

Каталін Доріан Флореску Якоб вирішує любити

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Про автора

Інформація видавця

Примітки до електронної версії