Руслан Горовий

Казки на ніч

© Горовий Р., 2013—2015

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2016

Обережно! Ненормативна лексика!

Біблія

Микола повернувся з Америки. Назавжди. Не те щоб там не жилося, однак якщо кожен раз думаєш про батькове поле, згадуєш запах стерні та смак щойно надоєного молока, то ані Новий Йорк, ані Бостон ніколи не стануть рідними.

Перед переїздом він обдзвонив рідню і поспитав кому чого привезти. Сестра замовила ноутбук, батьку з мамою взяв по гарній мобілці. Племінникам набрав дрібної електроніки. А от дід Сава майже загнав Миколу в глухий кут.

— Привези мені Біблію. Ох і гарні ж у вас там в Америці Біблії бувають.

«Біблію то й Біблію», — подумав Микола, поклавши слухавку. І хоча старий ніколи не був набожний, та Микола не бачив його понад десять років, а отже, дід Сава міг змінити ставлення під смерть.

Знайти Біблію виявилося не так просто, як гадалося. Спочатку Микола пішов по нью-йоркських храмах. Зайшов у Свято-Миколаївський храм. Не зміг вибрати. Потім у Храм Христа Спасителя на Сімдесят Першій вулиці. Теж очі розбіглися. Хотілося діду подарувати щось так, щоб, як кажуть, до кінця життя. Не просто ж так просив старий Книжку Книжок. Нарешті в Брукліні, у парафії Святої Богородиці, він таки знайшов Біблію, яка сподобалася.

Не велика, однак і не миршава. З гарною шкіряною палітуркою з витиснутим на ній хрестом, прикрашеним камінцями. Не коштовні, звісно, однак усе одно доволі симпатичні. Папір цупкий, дорогий, трохи аж жовтуватий, під старовину. Та найбільше впав в око Миколі шрифт. Такий дід і без окулярів прочитає.

І ось тепер Микола йшов вулицею рідного села до хати діда Сави. Той жив на хутірці біля ставу. І попри вік, так і не схотів перебиратися до родини.

— Я в цій хаті народився, тут і помиратиму, — відказував він на всі пропозиції.

Микола побачив діда здаля. Той стояв біля хвіртки і неначе виглядав Миколу. У старому засмальцьованому кожусі, кашкеті й чоботах, які він носив і взимку, і влітку. Дід саме скручував з газети самокрутку.

— Ну привіт, мараканець, — простягнув дід руку.

— Доброго здоров’я, діду Саво. — Толік зняв блайзер і потис дідову долоню.

— То що? — Дід наслинив самокрутку. — Гарно там, де нас немає? Не до душі Америка?

— Та тягне в Україну, хоч ти плач.

— Так, своя земля то своя земля.

Дід підпалив самокрутку. Навколо поплив запах самосаду.

— А я, діду, привіз вам гостинця. — Микола зняв зі спини наплічник і витяг звідти пакет. — Тримайте свою Біблію.

— Ох ти ж, ану давай. — Дід узяв пакет, витяг з нього паперовий, обв’язаний стрічкою пакунок.

За якусь мить він розв’язав стрічку, і на світ божий з’явилася книжка. Каміння заблищало у вечірніх променях сонця.

— Гарна? — не витримав Микола.

— Та гарна. — Дід вертів красу в руках, не знаючи, куди подіти.

З його обличчя Микола бачив: щось не так. Чимось та не вгодив.

— Що не так?

— Ну я навіть не знаю, таку красу жалко якось.

— Тобто жалко?

— Ти розумієш, у нас тут ходили якісь ваші, з Америки, проповіді читали. І роздавали Біблії. Такі маленькі, із тонким папером. Дуже було зручно в задній кишені носити. І сторінки легко виривалися. То я думав, ти мені теж таку привезеш.

— А нашо сторінки виривати? — струснув головою Микола, якому здалося, що він не розчув останньої фрази діда.

— Ну як нашо виривати? На самокрутки. А оце… — дід крутнув подарунок у руках, — у яку кишеню засунеш? Та й папір цупкий.

Микола нічого не відповів. Він відвів погляд і глянув на село. Хатки біліли на тлі зелені в призахідних променях.

«Хоум, світ хоум, — подумалося Миколі. — Нічого тут не змінилося. Геть нічого».

Борги

Іванко встав рано, сходив у церкву. Потім, як годиться, розговілися з сусідом. Не сильно, однак по три чарчини навіть у поганій хаті п’ють.

Далі Іванко подзвонив матері. Поздоровив, усе по- людськи, як годиться.

А тут уже й обід. Нарізав Іванко паски, шмат сала врізав, яєць аж трійко взяв, вибрав по-хазяйськи ті, що тріснули, доки з церкви ніс. Заліз у буфет, аж гульк — а горілки й нема. Навіть на чарку.

— Шо ти вдієш, треба до Горпини йти, — буркнув Іванко. — На суху яке свято?

Він підвівся, глянув у трюмо і, пригладивши рукою неслухняного чуба, пішов надвір.

Горпина жила на іншому кутку села. Зазвичай він купив би півлітру в сільмагу, однак у свята той не працював.

Хвилин за тридцять Іванко вже стояв біля Горпининої садиби. Умовно постукавши у вікно, він переминався з ноги на ногу.

— Привіт, Іванку! — Горпина прочинила шибку. — Чого тобі вдома не сидиться?

— Мені б півлітру.

— Ти, Іванку, добрий хлоп, однак у борг я тобі більше не дам. Ти мені вже за дві літри винен. Тож, хоч і Великдень, або гроші, або гуляй.

Горпина хотіла причинити шибку, та Іванко притримав.

— Не поспішай, я розрахуюся. — Іванко витягнув з кишені штанів старенького шкіряного гаманця і, трохи відкривши, тицьнув Горпині.

— Дивись!

— Шо там? — Горпина висунулася з вікна, зазираючи в надра гаманця. У наступну мить очі Горпини стали великими, як два блюда. Вона перелякано прикрила губи рукою. — Та невже?

— Так і є, - задоволено пхикнув Іванко. — Візитка Яроша!

Іван Іванович

Іван Іванович не мав обох рук. Тобто руки мав, не мав кистей — відірвало на війні. Рани, звісно, затягнулися, однак усе подальше життя Іван Іванович жив так, з культями.

Уперше я побачив його, коли йшов у школу. Стара школа була поруч з аеродромом. Лише бюст Леніна в актовій залі вказував, шо це храм знань, а не стайня, якою ця споруда й була під час німецької окупації.

Іван Іванович був дійсно світлим ликом у цій стайні. Він не мав рук, але в нього було таке серце, якого не мали всі ми разом.

Я, першокласник, побачив його відразу. У піджаку, з культями, він знімав перше вересня на кінокамеру.

Я не буду брехати, що ми товаришували — діти не вміють товаришувати з набагато старшими, та ще й з каліками. Однак я часто спілкувався з ним, питав поради.

Останній раз ми бачилися понад десять років тому. Він уже поганенько ходив, однак очі так само світилися жагою життя, як і в той день, коли я побачив його вперше. Іван Іванович пропрацював кіно-, а потім відеооператором усе своє життя. Без обох рук.

Першому знайомству з фото- та відеотехнікою я завдячую йому. У моєму житті не дуже багато траплялося людей із силою волі його рівня.

Я весь час згадую Івана Івановича, коли мені справді страшно або я маю зробити вибір. І все стає на місця. А ще він дуже любив Україну. Я певен, що він, якби був живий, і зараз був би там, де журналісти в найбільшій небезпеці. На лінії вогню.

Вася

— Привіт, як ти?

— Привіт, Руся! Нормально все.

— А де ти?

— Та в госпіталі.

— Ого!

З Василем я познайомився під Донецьком. На початку серпня він стояв на посту біля Мар’їнки, а я з друзями привіз їм гуманітарку.

Молодий, весь час усміхнений, він дуже дисонував з картинкою навколо — схованими в соняхах танками, закопаними в землю самохідками та блокпостом із чергою машин та автобусів.

Він розповідав про своє життя, роботу на шахті, а потім у профільній малотиражці. Розказував про побут на війні, про сподівання та плани на майбутнє.

Обмінялися телефонами. Я повернувся до Києва, а їх почали класти мінометами. Декілька пацанів загинуло, ще більше було поранено і відправлено по госпіталях у різні куточки країни.

Васю Боженька беріг. Саме Вася давав мені телефони всіх поранених пацанів, яких я розшукував і яким намагався допомогти. Саме Вася був на блокпості до останнього, аж допоки їх не замінили.

Деякий час Вася перебував у базовому таборі десь на Дніпропетровщині, а потім ніби мав їхати додому. А оце дзвоню, а він у госпіталі.

— Розумієш, шось спати взагалі не можу. Нерви, мабуть. Та й серце бухкотить на всю.

Нерви? Ще б пак, думаю собі. Він пішов на війну в квітні й пробув на передовій у різних місцях аж до вересня. Тут жоден організм не витримає.

— Слухай, Русь, — каже раптом, — тут таке діло. До мене звертаються люди, які дуже хочуть допомогати солдатам на передовій. Питають, чи знаю я гідних волонтерів, які не розкрадуть кошти. А я оце розумію, що вам точно довіряю, бо бачив вас у ділі. Дай мені номер картки, будемо допомагати іншим солдатам разом.

Я не можу сказати, що мене легко розчулити, однак відчув клубок у горлі. Солдат, якому ще місяць тому самому була потрібна допомога, збирається допомагати іншим.

Життя час від часу підкидає історії, яких не вигадає жоден романіст. Війна напинає всі людські жили і витягує назовні все — і погане, і героїчне. Є люди, якими я відверто пишаюся.

— Ти лікуйся там, Вась, звісно, номер картки я зараз СМСкою кину, та ти, головне, здоров’я віднови.

Про музику

— Ви розумієте, — казав бородатий дядько, учитель музичної школи, моїй мамі, - він ще маленький, у нього пальці мають зміцніти. Саме тому на гітару беруть не в першому, а в третьому класі.

З цими словами мене після півроку занять потурили з музикалки. Я дійсно був ще малий, однак якщо бути чесним, то оті сольфеджіо і гами мені були не цікаві. Я хотів грати, як Висоцький, а отже, як тільки вивчив сім акордів і бій, то почав бриньчати по своїй, відмінній від шкільної програмі. Саме тому мене й виперли.

Оскільки школа й хочу грати — поняття різні, то грати я не кинув. Ба більше, згодом таких, як я, любителів побриньчати під парадним набралася ціла компанія.

Мої батьки, подивившись на всю цю вуличну тусню, вчинили за висловом: не можеш щось подолати, то очоль. «Давайте, пацани, перебирайтеся сюди, ось ключ, — сказав якось мій батько. — Підвал прямо під нашою квартирою, грайте скільки хочете, заважати нікому не будете».

Так уперше в житті ми зробили підпільну чи, краще сказати, підвальну групу. Наша репетиційна база в підвалі мала кілька гітар і навіть майже повну ударну установку. Ми гамселили кілька років, причому власні пісні, бо виявилося, що слова я міг писати сам.

Ми виросли, усі музики окрім мене пішли вчитися у восьму бурсу на зварювальників. І там, до речі, теж організували групу з назвою «Б-8».

Я пішов своєю дорогою. Грати на гітарі не кинув, однак у музичних групах більше участі не брав. Колись, на самому початку дев’яностих, пацани попросили мене написати їм пару пісень для якогось фестивалю, що саме зароджувалися по всій країні. «Ну таке, Руся, напиши, щоб було солідне, щось гостросоціальне і під Цоя». Звісно, я написав, мені що? Сів і нашкрябав. Розставив акорди і показав ритм. Щось вони там навіть десь грали, однак я вже поїхав з України і не чув на власні вуха.

А оце сьогодні впіймав себе на думці, що ходжу насвистую якийсь мотив. Згадував довго, аж раптом усе вмить згадалося. Це ж пісня, яку я пацанам писав, щоб гостросоціальне і під Цоя. Ось приспів:

Идет гражданская война, сметая дым с пустынных улиц.

И нет начала и конца ночным пожарам городов.

Идет гражданская война. Как воробьи, резвятся пули.

Скажи, кому была нужна эта гражданская война.

Отака от тєма. А написано було приблизно в момент здобуття Україною незалежності. Усе в повітрі вже тоді висіло. Та тільки молодий був, не розумів. А в підсвідомості вже було.

В школі

Не знаю, як у вас, а у нас у школі всі умовно ділилися на прідпріімчівих, лошків і бандітів.

От був у мене в класі чувак, Вова. Так він був прідпріімчівим. Якось, їдучи з батьками десь у потязі, він випросив купити йому кілька фотографій, які тоді продавали глухонімі.

Чорно- білі, іноді розфарбовані фотки були різні, у тому числі й «для дорослих», та Вова для таких був замалий, тож купів дві для загального користування.

На одній було закомпоновано кілька знімків Висоцького і його віршів. На другій, про неї, власне, й мова, були якісь негри-качки, з біцепсами, більшими за голову, а в центрі колажу автор вліпив Сталлоне — відомий кадр з першого «Рембо», де він з автоматом суне на камеру з перекошеним лицем і пов’язкою на мокрому волоссі.

І от Вова за допомогою татового «Зеніту» та увєлічітєля розмножив колаж і почав продавати його в школі щось чи по десять, чи по п’ятнадцять копійок. Скільки він там заробив, не знаю, брехать не буду, та ось прийшли до мене друзі, такі самі лошки, — мовляв, і собі хо Рембо, а Вова навіть у борг не дає, тіко нал.

— Ну шо, — кажу, — друзі-ботаніки, як мінімум одну фоточку купити тре’.

Скинулися, купили. Я її під скло, дістав свій ФЕД, наклацав цілу плівку. Проявив.

Уявіть загальну картину. Допоки я там ворожу з бачками, проявітєлями, закріпітєлями, під будинком сидить ціла шобла і чекає падіння Вовиної імперії.

Одним словом, усе вдалося. Надрукував я того Рембо десь три чи чотири пачки по десять фоток. Розібрали хлопці, пішли, задоволені, по домівках.

Аж увечері виходжу, а під парадняком мене вже чекає Вовка і ще двоє дебелих пациків, представників третьої шкільної гілки цивілізації — бандітів.

— Оно він, — тицьнув у мій бік Вовка й відійшов.

Ну що, робити нема чого, підходжу до цих двох старших. Аж раптом бачу, йой, один з них мій далекий родич. Той, бачу, теж мене впізнав. І якось так уся мізансцена різко міняється в бік «о, малий, привіт, а я оце думаю, ти не ти, як справи, а пам’ятаєш, як ми ото в селі у твоєї баби на веранді у війнушки грали?»

Бачу, Вовка скис. А за кілька хвилин, отримавши підсрачника від мого родича, побіг у бік заходу сонця.

Так я перейшов з лошків до бандітів.

Без війни

Щоб пожити у світі без війни, треба прожити дуже мало. Якщо дуже пощастить, то років п’ятдесят, а зазвичай і того менше.

У моїй родині єдиним, хто прожив усе життя і не воював, був мій батько — Володимир Васильович. Насправді навіть він застав війну — війну в Афганістані. Однак ця війна була не на його батьківщині й він на неї не потрапив, тож її можна не рахувати.

Народившись по війні, мій батько фактично все життя пропрацював вільнонайманим у військовій частині. Він був механіком. І, мабуть, гарним механіком, якщо врешті став старшим механіком частини. Однак річ не в тім. Якби мій батько прожив на дванадцять років довше, до сьогодні, то вже жоден з моєї родини не жив би в час без війни на своїй землі.

Прадіди пройшли Першу світову і громадянську. Діди — Другу світову. Про батька зрозуміло. Тепер я і мої діти. Навіть якщо ми не триматимемо зброю в руках, то війну на своїй землі застали точно. Двадцять три роки розбудови країни за кілька місяців перекреслила купка недолюдків з автоматами. А найбільш прикро, що їм допомагає країна, яку особисто я, як і мій батько, як і всі родичі до цього часу, вважав братньою.

Виявилося, брати бувають різні. Брат може прийти і за правом сильного забрати сарай і розвалити тобі півхати, щоб пересунути межу. А коли збереться село, схопити каменюку й зі словами «не лізьте в родинні справи, бо наверну» стати під твоїми воротами.

Я інколи ловлю себе на думці, що, якби я міг розказати батьку або дідам про те, що тут відбувається, вони б не повірили. Однак реальність часто неперебачуваніша за будь-яку вигадку.

Все продумано

— А шо будем робить, якшо, не дай бо’, попадем під обстріл?

— Не сци, Руся, у нас усе продумано!

За вікнами буса ще Харківщина. Скоро Ізюм, а там і Слов’янськ, своєрідні ворота в зону АТО з півночі. Їдемо вже довго, говорити про щось треба, ото й теревенимо про «не дай бо’».

— Ну і шо в нас продумано?

— По-перше, у нас є чотири каски і чотири броніки. Звісно, від якогось там «граду» або «тайфуну», або чим вони там по наших луплять, ця красота не врятує. Однак якшо вдягнути заздалегідь на під’їзді до небезпечного місця, то від куль або осколків, як то кажуть, уполнє.

— Да, усьо серйозно.

— А то? Це ж тобі не цацкі-пєцкі, підготувалися сурйозно.

Потім було не до розмов. Блокпости, розвантаження в різних точках, ночівля під канонаду, знов сотні кілометрів, знов розвантаження. Аж ось від’їхали від кінцевої точки. У бусі стало просторо, аж ніби занадто. Дивлюся — чогось не вистачає.

— А де броніки?

— Ну… Я віддав два пацанам. Вони зазирнули, побачили і спитали, чи можна. А як я скажу не можна? Ото й віддав. І каски ще віддав.

— Ну й правильно. Їм потрібніше.

— Та да. Якось обійдемося. Тим більше, шо два броніки на чотирьох таки є.

— Якщо шо, то в один вліземо.

— Ги-ги.

Зайві гроші

Оболонь. Набережна біля церкви. Йду собі, нікого не займаю. Аж назустріч троє пацанів. На вигляд років по вісімнадцять, не більше. Такі собі хіпстери, усі яскраво вбрані, модні.

— Мужчіна, — каже один, найвищий, — у вас трьох гривень зайвих немає?

— Шо? — Я від несподіванки аж оторопів.

Я, власне, з тих років і місць, де коли троє підходять до одного із фразою штибу «дай дєньог», то далі варіантів немає — буде бійня.

— Що тобі дать? — ще раз перепитую.

— Ну три-чотири гривні нам з пацанами на водичку. Пити хочеться.

І, такі смішні, обступають. Двоє з боків позаду мене заходять.

Мені такі запитання боялися ставити і в сімнадцять років. А тут, чи то я постарішав, чи то хлопців увело в оману, що я саме постригся-побрився.

— А чого ж, — кажу, — не дать. Я тут усім роздаю. Церква ж оно. То кого першим інвалідом зробить? — І головне, тихо так, спокійно кажу, аж не схоже на мене.

Двоє задніх одразу відскочили далі. А той, що найвищий, якось побілів.

— Вибачте, — каже, — ви не так зрозуміли. — І теж задом хамиль-хамиль.

Зникли, одним словом. А я став і думаю: а може, вони й справді водички хотіли?

В холі

Вони стояли посеред холу. Навіть не обійнявшись, а ніби увіткнувшись, притиснувшись один до одного. Обом трохи за двадцять. Один у рваному підгорілому камуфляжі, із замотаним плечем і ногою, другий у чомусь сиво-лікарняному, із культею замість руки.

Стояли мовчки, непорушно, ніби перетворилися на скелю. Люди в госпіталі притихли. Ні, не завмерли, не спинилися, роздивляючись їх, просто проходили повз тихо-тихо, так, неначе боялися, що зайвий звук може розвалити цей пам’ятник війні.

Старенька чи то санітарка завмерла далі в коридорі й беззвучно плакала.

— Отой, ніби Саня звуть, прибув до нас чотири дні тому. Там травматична ампутація долоні, легені обпалені, ну і купа дрібніших травм. Увесь час переживав, що там пацани лишилися, рвався назад. А цього щойно привезли. Ще з сімома іншими. Прийшов борт з Дніпра, всі хлопці з різних підрозділів. А ці двоє з одного.

Ми вийшли на вулицю. Знадвору крізь скляні двері непорушні фігури було так само добре видно.

— Лікарю, — підбігла до нас жіночка-медик, — його ж забрать треба. Уже мити час і глянути, шо у нього з ранами. Хтозна, скільки часу вони не оброблені?

Лікар закурив, випустив угору дим.

— Не чіпай. Ти розумієш, що їх з усього взводу лише двоє? Хай стоять хоч до завтра. Витягнем якшо шо. Не схоже, що там шось непоправне.

Жіночка побігла. Деякий час ми стояли мовчки. Лікар курив, а я дивився на солдатів.

— Отакі справи. Може, наразі це не дуже видно, однак насправді маємо ціле покоління калік. Причому калік повних — і фізичних, і моральних. Дожилися, млять.

В тилу

— Не плач, доню, не треба!

— Та я й не плачу, мам, уже сил немає ніяких, шоб плакать.

— Воно ж ніби й перемир’я, а там, може, й до повного миру недалеко.

— То лишень слова, мам. Слова, які нічого не вартують. Там і досі гинуть. Не сотнями, то десятками, та ж від цього не легше.

— Ти дзвонила йому?

— У нього телефон майже весь час вимкнений, та він сам звонив вчора вночі.

- І шо каже?

— Та шо каже? Сміється, заспокоює, про Пашку розпитує, а я ж чую, шо там шось гупає поруч.

— Ну головне, живий.

— Ага.

— А шо Пашка, бешкетує?

— Ну саме вік такий. Знаєш, мам, він теж змінився. То весь час машинками грався та літачками всякими. А це, бачу, почав у дітей пістолетики відбирати. Довелося купити йому, хоч і не хотіла.

— Клята війна.

— Отож. Діти як лакмус, усе чують, усе розуміють, на все реагують. Одне на гірці крикне: «Слава Україні!» — і одразу цілий хор відповідає: «Героям слава!»

— Скучає за Ігорем?

— Звісно. Щовечора просить татові подзвонить, а коли той дзвонить, то слухавку в мене вириває.

— Так, хто б міг припустити, шо таке буде?

— Мам, я не розумію. Ну як можна вчора бути братами, а зранку прокинутися і сказати, шо ми фашисти?

— То все політики, доню.

— Та невже? А воювати проти нас теж політики йдуть? Блукають нашими степами? А благословляють їх на війну з кадилами та хрестами теж політики?

— Не заводься, доню, не накручуй себе.

— Та я уже й накручувати не можу, мам. Буває, сяду посеред хати і думаю: навіщо було в кредити влазити та платити за квартиру? З пузом на п’ятий поверх бігати, переживати за дитя, шоб в один день усе хтось отак перекреслив?

— Ми не вибираємо, в які часи жити.

— Не вибираємо. Я оце подумала, шо ще жодне наше покоління не виросло в мирі. Ніхто з діда-прадіда. Усі воювали. Ми ще з Ігорем колись говорили про це, мовляв, Павло буде першим, хто житиме в мирі.

- І не кажи, страх божий. Слухай, доню, ми тут на кутку з бабами придумали хлопцям наплести теплих жилетів під форму. Понаходили старі светри, порозпускали і плетемо. Думаю, штук двадцять до кінця тижня буде. Ти придумаєш, як передати?

— Звісно, придумаю. Сьогодні попитаю у волонтерів шо да як.

— Ну бувай, доню. Пашку цьомай!

— Добре, і ви, мам, там тримайтеся.

Чонкін

Вадік пішов у армію добровольцем. У військкоматі зраділи, як побачили у нього водійське посвідчення з майже всіма категоріями.

— А на тракторі можеш?

— Ну які проблеми? Звісно. Якшо якась певна модель, то треба наловчитися, а так усе воно однакове. Я ж на екскаваторі працював!

— От і чудово, таких спеців нам і треба.

За три дні Вадік уже був на передовій. Йому дали величезний чорний КрАЗ, у якого замість кузова була приспособа для швидкого риття окопів. Працювати із землерийкою було не складно. Під’їхав, направив рампу з ковшами в потрібне місце — і гайда. Кілька хвилин — і чорновий варіант окопу готовий.

Два тижні Вадік «воював», закопуючи та маскуючи в полях біля блокпостів танки та самохідки або риючи окопи. Усе було нічого, та землерийка не броньована. І одного разу в неї таки прилетіло.

Почувши свист, навчений досвідом Вадік пірнув у щойно виритий окоп. Гупало майже над головою. Коли ж обстріл закінчився і він виліз, то побачив, що одне заднє колесо КрАЗа відірване повністю, друге спущене. До того ж посічені осколками бік і капот.

Заводитися агрегат не хотів, а щоб здорова машинерія не привертала уваги до блокпосту, її «Уралом» відтягли в найближче місто під військову частину.

— Тут побудь поки, — сказав командир Вадіку. — Я пришлю когось із запчастинами, а ти поки пошамань із проводкою.

Через три дні, з’ївши увесь сухпай, Вадік уперше навідався в караулку до віськової частини. Його відвели до командира і після півгодинної бесіди поставили на довольствіє. Окрім усього, командир обіцяв з’ясувати, що там Вадікове керівництво собі думає.

Однак уночі частину підняли за тривогою і командир з кількома десятками вояків кудись гайнули.

Ще тиждень Вадік колупався в проводці, чекаючи на повернення командира. У якийсь момент Краз таки завівся. І вчасно, бо вночі в кабіні було вже холодно.

Командир повернувся. Злий, бо ж втратив кількох пацанів. Однак на Вадіка не зірвався. Зціпивши зуби, він при ньому подзвонив комусь з вищого керівництва і попросив розібратися з єрундою.

Уже на ранок до частини приїхав УАЗик. З нього вискочив кругленький капітан і мало не кинувся до Вадіка цілуватися.

— Ти герой, справжній герой, — валував капітан, обнімаючи Вадіка. — І сам живий, і техніку зберіг! Та я тебе на нагороду подам!

— А де всі наші?

— Так немає тут уже нікого! Ні, не те шоб усі мертві, в основному трьохсоті. А техніку всю «градами» понищило. Одним словом, усіх відтягли в тил на ротацію, один ти тут!

Капітан бігав навколо землерийки, час від часу плескаючи в долоні.

— Молодець! Ох, герой. Усе на ходу! Колесо то фігня, головне — на ходу.

Вадік ходив за ним і тільки кивав у такт словам.

— Значить так, — капітан посерйознішав. — Тут, у частині, тебе будуть годувати-обігрівати, допоки ми тебе заберем. Тримайся!

Відколи поїхав капітан, минув місяць. КрАЗ засипало осіннє листя. Вадіка в частині стали звати Чонкін.

Пацани

Четверо підлітків, втягнувши голови в плечі, стоять і дивляться на мене. Дивляться не в очі, а кудись униз, на бути.

Ми стоїмо в центі Києва, на подвір’ї напіввідселеного будинку, через яке легко потрапити з Жовтневого на Грушу. В одного з пацанів у руці коктейль Молотова, в іншого — запальничка.

— Та ми просто хотіли спробувати, як воно горітиме. Навіть не всередину кидати хотіли, а так, у стіну.

— Постав пляшку на землю, — намагаюся, щоб голос звучав холодно. — Тут Путін нападає, а ви хєрньою маєтеся.

Слова про Путіна потрапляють у благодатний ґрунт. Пробурчавши «вибачте», пацани йдуть. Відійшовши далі на пагорб, сміливішають.

— Путін хуйло, ла-ла-ла-ла, ла-ла-ла-ла, — лунає згори.

Я піднімаю великий палець угору і показую хлопцям, мовляв, зачьот. У голові спливає «Балада про дитинство» Висоцького:

…Все — от нас до почти годовалых —

«Толковищу» вели до кровянки, —

А в подвалах и полуподвалах

Ребятишкам хотелось под танки.

Не досталось им даже по пуле —

В «ремеслухе» живи не тужи;

Ни дерзнуть, ни рискнуть, — но рискнули

Из напильников сделать ножи…

Укотре ловлю себе на думці, що мені, як і батькам цих чотирьох «вояків», просто пощастило. Якби мій син був трохи старшим, точно був би на барикадах. Бо неможливо підлітка втримати вдома, коли поруч на вулиці історія пишеться. Та, мабуть, і не став би я тримати.

Однокласник

Наприкінці минулого року я побачив у соцмережі на сторінці однокласника картинку.

Він, мій одноліток, який живе у Криму, стояв у шоломі, броніку і з гумовим дубіналом біля міліцейського автобуса в Києві на вулиці Грушевського.

Мене не так навіть цепонула фотка, ну таке діло: хтось консерваторію закінчує, хтось медик, а хтось іде в міліцію, в даному разі у внутрішні війська, — мене зачепив підпис.

«Єсть такая профєсія — Родіну защіщять», — написав мій однокласник.

Оскільки все це було у відповідній мережі, то під знімком була ціла купа мордочок, посмішок, келихів з пивом та іншої дрібідєні із побажаннями мужчині й далі бути таким сильним і хоробрим защіщальником.

Чорт мене дьорнув написати щось типу: «Кримською палкою київських студентів ганяти — це ще не Батьківщину захищати». Срач піднявся — мама не горюй. З усіх усюд повилазили на мене мої колишні шкільні привиди.

«Ти там гаварі, та не загаварюйся», — писав один, тепер житель Калуги чи десь там поруч.

«Как ти можеш пісать такіе гадості ахвіцеру, кагда сам нє служил?» — розпиналася інша з Харкова.

«Пісатєль дурной», — резюмував третій однокласник.

«Я Родіну, єслі нада, собой закрою», — написав у кінці власник фотки, чим викликав черговий шквал смайликів і різних красівостей.

Мені то всьо набридло, і я просто видалився з Однокласників. У кожного своя доля, що там казати.

Далі сталося те, що сталося. Гинули люди, часу не вистачало на спілкування навіть з друзями, не те що з ким попало. Знову я згадав однокласника, коли в Криму з’явилися «зелені чоловічки». Ще подумав: «Може, я погарячкував, і тепер у нього дійсно серйозний шанс стати горою за Батьківщину?»

Потім хуйло таки віджав Крим і почалася вакханалія на Донбасі. А з Криму саме пішли біженці. Тоді я вдруге згадав про однокласника. Як не крути, а вся та чехарда з присягами, відмовами приймати російське громадянство була серйозною.

Розв’язка настала буквально днями. Зустрів я спільного знайомого. Ну слово за слово торкнулися і теми цього защіщалкіна.

— Знаєш, — опустив очі в землю знайомий, — а він же ж російську присягу прийняв.

— Може, громадянство?

— Та громадянство само собою, а шоб у міліції залишитися, то й присягу.

Помовчали, ніби поховали. Ото й виходить, що написи до фоток — то одне, а реальність — то зовсім інше.

Наші

— А ви з України?

Прага, готель. Дві жіночки у формі покоївок стоять біля машини, бо побачили київські номери.

— Ага, з неї, рідної.

— А ми з-під Львова, працюємо тут.

Стоїмо, гомонимо за життя. Звісно, поступово переходимо на політику.

— То скажи, Руслан, скільки то ще буде тривати?

— Та звідки ж я знаю? Доки всю гидоту не знищимо.

— А як же її знищиш, як вона серед нас? Он, поприїздили до нас у Моршин лоби. Сидять, ніц не роблять, пиво дудлять, бо ж бєженці. А наших дітей беруть.

Видно, що жінки в розпачі, їм навіть немає кому пожалітися.

— Наші хлопи й на Майдані з перших днів були, й на війну першими пішли, — ледь не плаче пані. — Ну як так? Хто везе, на тому й їздять? Ми он на вихідних теж будемо додому їхати, бо чергові повістки поприходили. Хоч лягай під військкомат, щоб останніх не забирали. Та ж плюнуть і переступлять.

Ми з товаришем ще деякий спілкуємося з жінками, намагаємося заспокоїти та підбадьорити. Потім залишаємо жінок і йдемо по номерах збиратися в дорогу.

Минає деякий час, ми спускаємося в ресторан щоб перед від’їздом трохи під’їсти. Щойно перетинаємо поріг, як з кухні на весь ресторан лунає:

— Слава Україні!

Обіцянка

— Пшепрошам, пані, де ту єст двунайстий нумер?

Троє українців стоять посеред старовинного польського містечка, який за час свого існування встиг побувати чи не в п’яти різних державах, і фактично проходять квест «піди туди, не знаю куди, знайди те, не знаю що».

Ми шукаємо старого Юзека. Старий Юзек переїхав кудись сюди ще до Другої світової. А колись, ще зовсім малим, він разом з товаришем Ільком жив у Турці, що на Львівщині. Товариші разом навчалися, гралися, пустували. Аж допоки не прийшло страшне доросле життя. Юзикова родина втекла від совєтів на захід, Ількова лишилася в Радянському Союзі. Хлопці більше не бачилися, тільки якийсь час писали один одному.

Минула купа років. Упав Союз, фактично зникли кордони. Ільку вже вісімдесят сім. Десь так і Юзеку.

Дізнавшись, що син їде у краї, де живе товариш, Ілько дав адресу і попросив передати вітання.

І ось ми тут. Старовинне містечко в горах. З фортецею, старовинним собором і купою будинків, які, мабуть, пам’ятають обличчя королів Нижньої Сілезії. Вулицю знайдено, будинок теж. Піднімаємося на третій поверх. Дзвонимо і помиляємося квартирою. Чоловік, який відчиняє двері, вислуховує нас і сумно киває на сусідні двері.

— То Юзека мешканя. Тілко юш нєма єго. Змер. Рокув тши, як змєр.

Час — єдине, що не можна зупинити. Ми спізнилися, і старий Юзек уже далеко звідси. Однак ми дізналися, що у Юзека є донька й син, кілька онуків. Тож, хоча старого Юзека ми не застали, в цілому їздили і шукали не дарма.

Втікач

Здається, це був дев’яносто сьомий. Здається, його звали Чі, і, здається, він був з Кореї. Я побачив його на території прикордонного загону на Закарпатті.

Він сидів на ґанку біля триповерхового гуртожитку, який переробили під тимчасове житло для затриманих порушників кордону, і плакав.

На вигляд до двадцяти. Маленький, худий, він закрив голову руками і, розхитуючись з боку в бік, неначе метроном, повторював:

— So do not! So do not!

Я саме приїхав знімати репортаж про нелегальних мігрантів, яких затримали на кордоні з Польщею і тепер тримали в приймальнику-розподільнику, до вирішення долі. Приймальник був переповнений. Люди і так жили одне на одному, а з кордону везли все нових і нових шукачів кращої долі, яким не пощастило перетнути наш кордон.

— Так неможна! Так робити неможна, — повторював Чі. — Так з людьми не роблять.

Історія Чі була схожа на історії сотень чи тисяч тодішніх біженців. Розпродавши вдома все, що можна, він на літаку дістався до Росії. Ніби до Ростова. Далі місцеві «пастухи» (ті, хто переправляє мігрантів) за гроші перекинули його і ще кількох таких в Україну.

Кілька днів Чі сидів з купою інших нелегалів в однокімнатній квартирі із зачиненими вікнами на околиці Харкова. Їм було заборонено не те що виходити на вулицю, а й відчиняти кватирку та голосно розмовляти.

«Пастухи» чекали, щоб зібралося якомога більше людей, «бо вам так дешевше буде». Та навіть у «дешевше» Чі ледь вкладався.

І ось вночі приїхала вантажівка. З нелегалів зібрали гроші, запхали туди і повезли. Везли довго. Як ходили в туалет і що їли, не буду розповідати, то окрема тема. Нарешті вантажівка спинилася. Надворі була ніч. «Пастух» відчинив двері і попросив тихенько вилазити.

— Ми в Польщі, - сказав чолов’яга. — Сидіть на землі, доки ми не від’їдемо, щоб не привертати уваги, а потім невеличкими групами прямуйте он туди, до лінії електропередач.

Вантажівка поїхала. А Чі з іншими побрели… просто в напрямку прикордонного загону.

Аби не наражатися на неприємності, провідники тупо кинули людей, забравши гроші. І ось тепер на Чі чекала депортація. Грошей на другу спробу в нього вже не було, а значить, мрія на краще життя відкладалася чи не на завжди.

— So do not! So do not! — повторював Чі.

І я не знав і досі не знаю, що на це можна сказати. Кинути все і тікати страшно. Ніколи не думав, що через п’ятнадцять років побачу, як зі своїх осель на Донбасі, кидаючи все, тікають мої співвітчизники.

Старий Гобі

— Привіт, Руслане, знов прийшов?

Коли мені погано або я не можу розібратися в якійсь ситуації, я завжди розмовляю зі старим Гобі.

Старий Гобі був етнічним мадяром, жив у румуномовному Солотвиному на терені України, пишався з того, що в Закарпатті живуть за своїм часом, а не за київським, і тим більше не за московським. Ще за совка він об’їздив на фурі півсвіту. Був навіть у пустелі Гобі, за що й отримав прізвисько. На старості ловив руками голавликів та маренок у Тисі, любив випити і зварити справжню нічну уху.

А потім помер. Здавалося, він, як і гори, і Тиса, буде жити вічно. Однак вічного не бува нічого. Навіть миру в країні.

Другий місяць наші вояки намагаються звільнити те, що купа озброєних східним сусідом імбецилів планомірно перетворює на випалену пустелю. Другий місяць гинуть найкращі сини батьківщини. Весь цей час усі мої друзі, кого не візьми, або збирають гроші для військових, або бігають після роботи доглядати поранених.

Дійшло до того, що навіть музиканти, замість писати музику, шукають виробників броніків, тестять пластини і виготовляють захист для солдатів, гарантуючи клас захисту власним ім’ям!

І в цей же самий момент у Раді й далі сидять ті самі пики, які півроку тому валували, що всіх нас майданутих треба вивезти в Биковню і зробити те, що колись уже робили.

Представники генерального штабу «з поволокою у погляді» спокійно розказують, що оце все що вони, то хароше, а все, що волонтери, то біда. А в цей час розстрілюють понад п’ятдесят пацанів із «градів», які пропустили через дірявий кордон.

Фактично, вся сволота, яка на півроку принишкла, знову повилазила і повсідалася на владні крісла. І досі певну посаду можна купити за гроші, а до всього іменем Майдану віджати шось красіве і цінне в того, хто не встиг розібратися в політичній кон’юнктурі й вчасно перефарбуватися.

Саме в такі моменти, як зараз, я заплющую очі й думками лину до старого. Кремезний і сивий, у розхристаній сорочці, старих сіро-чорних штанах, босоніж, він, вічний учитель, сидить біля багаття на березі Тиси, підкидає у вогонь топляк і дивиться на воду.

— Біда, Гобі. — Я сідаю на нагріту вогнем каменюку поряд зі старим. За спинами у горах гримить і блискає. Перед нами клекоче і з кожною хвилиною піднімається все вище Тиса.

— Бачу, шо біда. — Старий Гобі повертає до мене свої вицвілі сиво-блакитні очі. — А як ти хтів? Якшо в горах дощ, то в долині завжди горе.

Ми мовчимо, я намагаюся осягнути те, що почув.

- І що робити? Тим, хто в долині?

— Жити. Жити, Руслане! Оно, дивися, зараз пішла вода. Риба вся, мабуть, бідкається, шо робити. Чи плисти далі за течією? Чи, навпаки, боротися? Чи, може, під каменюку забитися? Кожна рибка вирішує, як вчинити, бо жити треба зараз, а не завтра чи позавта, чи через тиждень, коли вода зійде і все затихне.

- І як же ж правильно вчинити?

— А хто його знає, як правильно? Це вже кожен сам вирішує. Головне — роби так, щоб ані самому, ані дітям, ані онукам не було за твої вчинки соромно.

— Дякую, старий.

— Приходь, завжди радий.

Я залишаю старго біля вогнища і повертаюся до реальності. Мені трохи легше.

Бембік

Коли я побачив його вперше, йому було десь місяців п’ять. Смішний, з велетенськими вухами і на тонких ніжках, він підійшов звідкілясь ззаду, тицьнувся вологим носом у руку і відразу ж її лизнув.

— О, Бембік прийшов, — сказав мені провідник. — Відчуває, що ти свій, до чужих не йде.

Пізніше я дізнався, що Бембіка знайшов пожежник. Мале оленятко лежало в балці поруч з дорогою. Пожежники саме гасили покинуту хату на хуторі, й один, відійшовши в бік лісу, побачив малого. Куди поділася мати-олениха, так і не дізналися. Загинула у вогні, чи вогонь відрізав шлях до маляти. Одним словом, знайду забрали і відвезли до Чорнобиля.

Місцеві давно звикли, що в місті живе багато звіру: кабани, олені, лисиці, тхори, само собою — коти та собаки. Прижився в пожежній частині й Бембік.

Коли я побачив його вперше, у мене не було нічого, чим би пригостити, тож я спитав у провідника, де можна купити солодощі.

— Оно, магазин, — махнув чоловік рукою вздовж дороги. — Йди, там усе є. Йди, не переживай, Бембік за тобою піде.

Так і сталося. Ми підійшли до обшарпаної будівлі, на першому поверсі якої був магазин усього одразу, а на другому — кафе «Вічний зов», яке, щоправда, не працювало.

— Дайте триста грамів печива, — попросив я продавчиню.

До речі, оленятко зайшло зі мною просто в магазин, однак це не справило на тітку враження. Вона зважила печива, я розрахувався, і ми пішли з Бембіком їсти.

Потім щоразу я брав йому печива вже з Києва. Іноді просто передавав смакоту в зону зі знайомими. Я дзвонив і дізнавався, чи Бембік підріс. Чи в нього прорізалися ріжки, чи насправді він уже здоровань?

Аж якось, десь через два роки, мені подзвонив провідник. Дядько він аж ніяк не сентиментальний, однак голос у нього тремтів.

— Уяви, приїхали, вишльопки! Діти якихось чинуш на джипах! Шукали дичину. Ганяли по лісі. Ну та який тупий звір на них вийде? А тут Бембік біля магазину. Він уже ніби й здоровий, рев у нього тужний, чути здалеку, а по суті, дитина. І до них, до джипа.

Я не дослухав. Що там слухати, і так усе зрозуміло. Молодий олень, який вірив людям, заплатив за свою віру найдорожчим.

Диванний сепаратист

— Вот, плять, пабачим, шо ти запайош, кагда тут будуть руськіє танкі!

Таку фразу ще весною видав один мій знайомий диванний сепаратист. Я не хочу називати його імені й прошу спільних знайомих не робити цього, бо ж у дурачка є родина, дитина і, не дай бо’, ще щось.

Одним словом, з самого початку Майдану цей товариш впав у депресію. Потім почав сперечатися з людьми, бризкати слиною. Коли ж йому натякнули, що можуть порихтувати хребта, він припинив спілкуватися з живими опонентами і пірнув у павутиння Інтернету.

— Браття! Шо рабить? — волав він у соцмережах. — Страна ніатвратіма катітся в бездну, і я не хочу разом з нею!

Спочатку він цікавився, як виїхати на ПМЖ до Росії чи Білорусі. І люди пояснювали йому шо до чого. Причому досить детально.

Однак коли людина хоче не їхати, а лишень балакати, це з часом стає видно, і росіяни з білорусами на нього поклали те, що зазвичай кладуть на тих, хто дофіга триндить.

Тож він переключився на інший фронт.

— Браття! — скавчав чувак. — Давайте пакостити армії!

Після цього з’являлася ахінея типу «підкрадіться вночі до танка і насипте піску в бак». Ті, хто спочатку активно з ним спілкувався, теж зрозуміли, що діла не буде, і з часом забили болт.

Ну і, відповідно, тепер на його сторінці все скотилося до повного маразму. Ось, наприклад, пост: «Браття! Давайте дізнаємося скількі нас. Візьміть гривню. Напишіть на ній: „Хунті пиздець“. І запускайте її в обіход».

Далі взагалі прикол: «Не бійтеся. Автомати приймають розмальовані купюри. Однак увага! Писать можна тільки на одному боці, бо інкше нічого не вийде…»

Еге, думаю, сепаратист сепаратистом, а гривеньку береже… боїться прокакать.

Одним словом, почитав я цей опус і навіть хотів щось написати, аж бачу, що на нього взагалі відгуку немає. Жодного. Докотився сепаратист, уже всі знають, що в голові навіть не вата, а тупо вавка. То й не став нічого писати.

А сьодні один спільний знайомий виставлявся, бачу, і він прийшов. Нє пабрезгував. Усівся, випив, попоїв. Тостів, правда, не казав, однак прикластись до свята політичних опонентів не відмовився.

А по тєліку саме Порошенко щось розказував. І така картина намалювалася, просто Босх. Сидить диванний сципаратіст. Увесь сивий, скукожений, спина інтегралом. П’є закарпатський коньячок, заїдає рошенівським тортом.

Дивився на нього і думав. Оце мужчина. Не тому торт їсть і конячок п’є, що жлоб і зайву гривню боїться витратить, а щоб «врагу» не дісталося.

Змовчав у фіналі. Бо ж найстрашніше для сепаратиста знаєте що? Відсутність опонентів. Це для них усе одно, що в дурдомі обшита м’яким кімната. Куди не стукай, відгуку немає.

Герої майбутнього роману

— Русь, ти про нас напишеш? Оповідання? Таке, шоб читали? Бо твої читаю, нормуль, як у житті.

— Ну звісно, напишу, якшо хочеш, напишу, головне, шоб ви живі були.

— Дуриш ти. Шо ти напишеш, як нічого не знаєш?

Розмовляю телефоном із чуваком, що зараз в АТО. Воює з квітня без ротації, як і більшість його підлеглих.

— Знаєш, — каже мені, - тут шо не день, то роман. Якби я вмів, то написав би.

— Нічого, — відповідаю. — Повернешся з війни, все напишеш, такі тилові щури, як я, допоможуть. Нам за щастя буде таким, як ти, допомогать.

— Ой да ладно, — сміється. — Я он у тебе в книжці прочитав, як після війни ставилися «наші» до тих, хто був на окупованій території, і зрозумів, шо все це нас знов чекає на Донбасі.

— Ну, може, й так. Якось та буде.

Мовчимо, сопимо в слухавки, ніхто не хоче говорить про найголовніше.

— Шо, — не витримую першим, — є двохсоті?

- Є. Один двохсотий, один трьохсотий. Ти їх навряд чи знаєш, вони, як ти проїздив, були з іншого боку дороги. Обстріляли нас з мінометів, а потім з-за зеленки лупонули чи то з самохідки, чи з крупнокаліберного. Одного одразу, а другого в руку.

Мовчимо. Кожен думає про своє.

— А знаєш, у душі кожен з нас трохи трьохсотому заздрить. Навіть якщо вголос не скаже. Бо той додому поїде, а нам далі тут. Не обстріли страшні, а рішення, які щодня приймаєш. Стріляєш у відповідь з міномета, а сам Бога молиш, щоб поруч цивільних не було, бо ж метал не розбирає, хто винен, а хто ні.

— Тримайтеся!

— Ну звісно, ти теж не забувай, дзвони героям майбутнього роману.

Нарешті розсміялися.

Люди і нелюди

Сьогодні побачив відео. На землі лежить поранений десантник. Майже всі його товариші загинули, бо далі стоїть спалена бронемашина і по дорозі розкидані тіла загиблих.

Терорист знімає його на телефон. Те, що це не журналіст, а просто такий собі апалчєнєц-баєц, видно з того, що він тримає телефон вертикально, а отже, не розуміє специфіку телебачення. Окрім того, питання штибу: «Ти стріляв? Нє? А вани стріляли?» свідчать на користь моєї версії.

Однак я не про нього навіть. У якийсь момент до пораненого підходить місцевий дядюшка в синій майці й сонцезахисних окулярах «пчьолка Майя». І це гівно починає нести єресь.

— Я отєта встал, іду в церкву, шоб паставіть свєчку за упакой душі Порошенка, Авакавих і усєх іх, — видає бидло, бачачи, що його знімають. Поступово старий задрот сам себе накручує. — Ви панімаєте, — тиче ціпком у бік пораненого на землі, - вони ж не православні, вани єті, як їх, капелани. Католіки. Усі протів нас.

Бойовики, побачивши, що дяді тіки дай слово, то він тут усіх з гівном змішає, підначують.

— А как би ві паступілі з єтім плєнним ранєним? — питає «оператор».

— Расстрілять, блін. Я дивився по тілівізару, як вони всіх наших вбивають. Расстрілять! Тім боліє, шо вони отказалісь от гіоргієвськой лєнтачки, ахулілі Георгія-Пабєданосца, прідставляєтє?

Дядько не витримує, виймає зі світлих штанів хустиночку і сякається в неї. Потім починає валувати, плювати на пораненого бійця і врешті валить, куди йому треба.

Страшне відео. Якби з полоненого знущалися супротивники, я це хоча б зміг осягнути. Однак старе чмо у світлих штанах та синій маєчці — це вже, як кажуть, перебір. Заради звільнення територій для такого набору з кісток і вати і воюють хлопці? Дуже сподіваюся, що таких виродків на Донбасі все ж менше, ніж нормальних людей.

А, і ще. Оператор обіцяв «замилити» морду дядькові, щоб його не впізнали. Однак, як водиться, набрехав. Тож, країно, дивися на чмошника з Шахтарська. Дивися широко розкритими очима, щоб не забути і випадково не пробачити.

Сепаратист

— Шо тут у нас? Та все, як завжди. Прилазять, валять з гранатометів і тікають.

Околиця Донецька, блокпост. Ми з кулеметником Андрієм їмо кавун, який, до речі, принесли бійцям місцеві. Уже по обіді, однак сонце пече немилосердно. Андрій, який водив і показував мені місцевість та шо, де і як, раптом згадує.

— О! А я ж тобі сепаратиста не показав!

— Кого? — У мене округлюються очі.

— Та це ж саме інтєрєсне! Ходімо!

Андрій веде мене на соняшникове поле. Минаємо бронетехніку, бліндажі, кілька воронок від мінометних подарунків терористів, і нарешті моїм очам відкривається картина. На своєрідній галявинці посеред знесених міною соняхів стоїть пластиковий таз з водою. Поруч у тарілці накидано якоїсь їжі. А біля стоїть сірий гусак. Він, мабуть, лежав, однак, почувши наші голоси, піднявся і зустрічає нас в усій своїй красі. Гусак роздивляється гостей, нахиляючи голову набік. Розкриває рота, однак замість галасу чи шипіння звідти вилітає тихе, ледь чутне чавкотіння.

— Оце і є Сепаратист. — Андрій колупає в зубах соломинкою. — Він у нас контужений, тож вважай.

— А кинутися може?

— Та ні, не кинеться, переляканий сильно, навпаки, до землі припадає і ховається.

Сірий «сепаратист» прислуховується до нас, та не тікає. Андрій доливає йому в банячок води.

— Кілька днів тому пішли ми обдивитися територію після чергового мінометного обстрілу і знайшли його. Їх тут було двійко, однак одного вбило на місці. А цей вижив. Тепер у нас тут.

— А звідки вони тут узялися?

— Ну багато людей повтікало з Мар’янки, коли бої були. Може, сарай зруйнувало пострілом і гуси втекли чи господарі випустили, шоб не подохли, всіх же не забереш?

Ще деякий час стоїмо біля «сепаратиста». Той заспокоюється, втрачає до нас цікавість і п’є водичку.

Ми з Андрієм повертаємося на пост. Навколо все та ж картина знищеної землі — постріляні будинки, звалені лінії електропередач, перериті дороги і залізобетонні блоки, що перекривають шляхи. Однак навіть у таких умовах у пацанів, що боронять рідну землю і розуміють, що кожен день може бути останнім, залишаються і доброта в серці, і людяність, і почуття гумору.

Фрау

— Свєта, ти слишишь, ана настаящая дура! Как я і прідпалагала!

Білява фрау передпенсійного віку їде в київському автобусі й триндить з подругою по мобілці. Причому триндить голосно, смакуючи власні зв’язки, так як люблять це робити на Донбасі.

У результаті за кілька хвилин увесь салон знає, що пані припиздячила сюди з Луганська, патамушта страшна ж, і поселилася у якоїсь родички Галкі.

— А я єй дєньгі і ні прідлагала, ти што? Ані, прідставь, чувствуют сібя пєрєд намі в далгу!

Якщо коротко, то Галя забрала до себе цю біляву лярву разом з чоловіком, старшим сином та невісткою, «а Сірьожа ні паєхал, он там даже што-та с апалчєнцамі мутіт».

Уже після згадки про Сірьожу я хотів втрутитися, аж раптом почув те, що взагалі порвало.

— А вчера она наваріла какой-то чєпухі із рибнага фарша і марковкі. Я єй сказала, што наш мужик такоє ні єст, єму, штоб работать, мяса нада.

З цього моменту я взяв свій телефон й, імітуючи розмову, почав:

— Альо, Семенченко? Вітаю, Семене, тут у мене є людина до вас у батальйон «Донбас». Ну так, біженець, хоче воювати за свій край. Усе серйозно! Навіть, шоб довести лояльність, може здати одного Сірьожу, шо з сепарами мутить!

Очі фрау полізли на лоба, вона дала відбій подрузі й заклякла, дивлячись на мене.

— А ще тут родина добровольця не дуже хоче стісняти киян, то, може, пристроїш жінок десь у гуртожиток? І ближче до АТО. Кажуть, шо можуть на польовій кухні працювати. А там ще чувак є молодший, він теж ніби не проти повернутися і дім захистити.

В автобусі запанувала така тиша, що важко повірити. Фрау відкрила рота, аби шось сказати, та її заціпило.

Я підморгнув їй і видав:

— Зараз я фотку дружини добровольця надішлю, пробий шо до чого про всяк випадок.

У цей момент автобус спинився на Славутичі, і фрау вискочила.

Аж до Позняків люди поглядали на мене хто з острахом, хто із зацікавленням. Я ледь стримував посмішку. А на виході почув у спину і таки посміхнувся:

- І правильно, а шо вона розказує своїм, шо ми барани. Тепер повоюють!

В опчем, Семенченко впливає на всі види сепарів, навіть не знаючи цього.

Відра

— Ця країна приречена. — У далекому вісімдесят восьмому ми з дідом стояли біля протипожежного щита в школі. — Вона ніколи не зможе бути нормальною з такими людьми.

Коли я був маленьким, то в якийсь момент зацікавився пожежним стендом, яких було понатикано скрізь: від шкільного подвір’я до самої галімої турбази.

Мене на стендах цікавили конусні відра. Нє, звісно, сокира з червоним держаком і червоний, з кількома шарами фарби багор теж були цікаві, однак відра були поза конкуренцією.

— Розумієш, малий, — казав дід. — Відра то умовне мірило адекватності суспільства. Усі розуміють, що ці відра ой як згодяться, коли, не дай бо’, займеться чиясь хата.

— Ну?

— От тобі й ну! Всі розуміють, однак відра крадуть. Саме тому їх роблять конусом, щоб поставити неможна, а значить, біспалєзні у хазяйстві.

Уже набагато пізніше я бачив червоні конусні відра в сільських колодязях. І щоразу згадував слова діда про те, що країна, в якій люди крадуть засоби захисту від стихії, рано чи пізно зникне.

А тоді ми стояли біля протипожежного стенда, на якому дід лише п’ять хвилин, як повісив звичайне відро з нержавійки, бо в школу мали приїхати з області з перевіркою. Відро зникло найтаємничішим чином, бо ж було нове, зі слів діда, муха не єблась.

— Відра, Руся, це мірило всього, — казав дід, хитаючи головою. — «Вкраду, а то шо хата згорить, то херня». Допоки люди так думатимуть, нічого нормального тут не буде!

Уже давно нема діда. І навіть протипожежних стендів майже немає. Тож, чим міряти рівень занепаду, я не знаю.

Ленін

— Задовбали ці пацани! Кому він мішав, га? — Василь з Іваном сиділи біля хвіртки й обговорювали події останніх тижнів.

Радикальні зміни в селище на Херсонщині прийшли разом з Леніним. Точніше, з його падінням. Молоді хлопи з обласного центру, з жовто-блакитною символікою налетіли на нього, як коршуни. Смик, і ось мармуровий Ілліч полетів із постаменту головою вниз.

Торохнув вождь так, що аж луна пішла. Лиса голова удару об асфальт не витримала і відкотилася вбік.

— Від спілкування з громадою Володимир Ілліч відмовився, бо дуже вдарився головою, — пожартував хтось з пацанів.

— Вандали, — пробурмотів собі під ніс Василь, однак сперечатися з молодими не став.

Того вечора Василь напився з горя. Не те щоб він дуже любив того мармурового Леніна, однак, по-перше, звик до нього, а по-друге, порядок же ж має бути. Як так? Стояв собі пам’ятник кілька десятків років, а тут прийшли й звалили! Пізніше він поділився горем з Іваном, колишнім завклубом, що жив навпроти. Після випитої спільно пляшки Іван змовницьки підморгнув і потяг Василя до сараю.

— Тільки ж ти тс-с-с! — приклав палець до губ Іван. — Шоб нікому!

— Та я могила, — чомусь перехрестився Василь.

У сараї Іван клацнув вимикачем, і десь угорі, ледь освітлюючи все навколо, спалахнула лампочка.

— Та-дам! — картинно заспівав Іван, зриваючи простирадло з якоїсь гори в кутку сараю.

У Василя відвисла щелепа. На соломі, неначе освітлюючи все навколо власним світлом, стояв здоровезний гіпсовий бюст Ілліча.

— То ще давно, у дев’яностих, у клубі забрав. Стояв нікому не потрібний.

— Ваня, ти молодчага. — На очі Василеві навернулися сльози. — То пішли, може, його, поки ніч, на місце старого поставимо?

— Та не питання. З тебе літра, й по руках.

За кілька хвилин чоловіки вже прямували до постаменту. Василь ішов, одягнувши здоровезний, порожній усередині бюст вождя на себе. З боку здавалося, що бюсту приробили спортивні штани та кирзові чоботи і змусили йти світ за очі. Іван йшов поряд, однією рукою притримуючи Василя, який через Леніна нічого не бачив, і вказуючи йому дорогу. В другій руці він тримав розкладну драбину.

— А як вони й цього скинуть? — Чоловіки встановили бюст на постамент і тепер розглядали свою роботу.

— Не скинуть. Ми зваримо сітку, ну таку як ото кавуни на продаж тримають, і вдягнемо на нього згори.

— Та ну, херню кажеш, — засумнівався Василь. — Як це, Ленін і в клітці?

— Ну а шо робить? Ну давай його цепкою за шию поки шо до постаменту примотаємо.

— Цепкою? Цепкою можна, — погодився товариш.

— Стій тоді, Васю, сторожуй, а я піду цепку гляну.

За мить постать Івана розчинилася в нічній темряві. Василь сів біля постаменту. Закурив. Потім поліз у чобіт і дістав чекушку. Випив. Заплющив очі й уявив, як зранку з Іваном вони зберуть селян і покажуть свою роботу. Мовляв, вернули вам вождя, люде. Хай там ті зальотні автомайданівці з Херсона собі як хочуть, а совєцькі люди життя мають закінчити, як і починали. Разом з вождем!

— Побережись, дядьку, — пролунало раптом над вухом у Василя.

Від несподіванки Василь упав, навіть не розплющивши очей. А в наступну мить щось гупнуло об асфальт правіше від нього. Василь відкрив очі й побачив пацанів, які віддалялися в ніч. А на асфальті біліли десятки уламків від бюста.

Василь підвівся на ноги, підійшов до уламків і підняв ніс Ілліча.

— Не судьба, Вова, — пробурмотів він сам собі. — Треба було таки одразу в клітку ставить.

Щур

Осіння Москва, як і завжди, швидко скинула зелень і підставила проспекти вітру та пилюці. Удень усе стало сірим і невиразним. А ще цей постійний сморід від пожеж…

Бронемашина в’їхала в арку і, важко чмихнувши, спинилася. Велетенська, з важкими траками, вона, неначе стальний монстр, перекрила виїзд з подвір’я.

Вовчик визирнув з-за смітника і побачив на монстрі жовто-блакитний прапор. «От і все, бандерівці», — майнуло в голові у малого. Він засунув щойно зловленого щура за пазуху і хотів залізти в щілину між стіною будинку та смітником, та в цей момент почув звук, який примусив його серце битися швидше, — хтось зіскочив з броньованого монстра і простував до нього.

«Тікать», — забилась думка. Малий Вовка визирнув з-за бака і, притиснувши до грудей щура, зробив ривок до підвалу.

— Малий, стій, стій, не бійся! — почулося ззаду.

Від переляку Вовчик завмер посеред двору. Він заплющив очі, бо знав — за мить каратель відріже йому голову, щоб зробити собі консерву. Саме про це останній місяць казали спочатку з телевізора, потім з радіо, а коли почало гупати під вікнами, то з гучномовця.

— Агов, хлопче, ти чого? — Здоровенна рука легенько струснула малого за плече. — Ти чого так перелякався?

Вовчик обережно розплющив одне око і роздивився чоловіка. Здоровезний, у військовій формі, бронежилеті та бандані, із жовтою наліпкою на рукаві й автоматом у руці, він сидів навпочіпки перед Вовчиком і посміхався.

— Смерті боюся. — Малий відкрив і друге око.

— Смерті? Ну смерть, я думаю, ще не скоро по тебе прийде. Скільки тобі? Десять?

— Дев’ять.

— Тоді точно не скоро.

Бандерівець виявився не таким страшним, як про нього розповідали. Поступово малий розслабився.

— А батько твій де?

— Так утік, — шморгонув носом Вовчик. — Удвох ми з мамою тут лишилися.

— Нічого. — Бандерівець погладив хлопця по голові. — Скоро всі повернуться. От побачиш.

Хлопець потайки витер сльозу, що зрадницьки набігла на око.

— А це в тебе шо? — Військовий тицьнув на щура, що випинався з-під сорочки.

— Та щур.

— Нашо він тобі?

— Та ж їсти.

— Покажеш?

— А не забереш?

— Ні, не заберу, та якщо гарний, думав помінять на шось.

Вовчик витягнув щура. Цей, що потрапив у Вовчикову пастку сьогодні, був якийсь миршавий, не такий, як учора. «Навряд чи він сподобається військовому», — подумав малий.

— О, ти диви, який гарний. Сам уполював?

— Сам, — гордо відповів Вовчик, який уже зовсім перестав боятися військового.

— Ось. — Солдат скинув наплічник і, попорпавшись у ньому, вийняв два «Снікерси». — Хоча цього, мабуть, і мало? Потримай.

Вовчик узяв батончики, і руки затремтіли. Він пам’ятав, як до війни вони з мамою купували такі в «П’ятірочці».

— Я думаю, тепер обмін рівноцінний. — Солдат витягнув з наплічника пачку галетного печива і дві банки тушонки.

— Це з дітей? — тицьнув пальцем у банки Вовчик.

— Та ну, такий дорослий, а дурню кажеш. Бачиш, написано «Яловичина»? Це «говядіна» по-вашому, з корови. Бери!

Солдат накинув наплічник, скуйовдив малому волосся і взяв щура.

— Ну бувай, козаче.

— Бувайте. — Вовчик притискав до грудей їжу, яку виміняв на щура. — А ви сюди чого приїхали?

— Так на парад же ж?

— А, на парад, тож стрілять не будете?

— Звісно, шо ні. Війна, хлопче, закінчилася.

Солдат уже відійшов майже до бронемашини, коли малий таки наважився.

— А правда, шо Путін застрелився і його спалили у дворі Кремля?

Солдат на мить спинився й обернувся до малого.

— Сам не бачив, брехать не буду, та люди кажуть, шо так і є.

Бронемашина гиркнула і викотилася з арки на проспект. Малий стояв і дивився їй услід, притискаючи до грудей банки з тушонкою. Біля смітника вітер ганяв газету. Вона підлетіла і впала біля Вовчика. Наступивши на неї ногою, він прочитав заголовок: «Якщо захочу, то можу взяти Київ за два тижні». Вовчик підняв ногу, і газетка знов затанцювала біля смітника. Посміхнувшись, малий пішов до підвалу.

Нова влада

— Вася, от хулі ти в цьому житті бачив? Копанки? Замурзаний, в одних тих самих треніках уже півроку!

— Ти зато в нас, Кусто, півсвіта обкатав!

— Ну Кусто не Кусто, а більш за тебе бачив. Доки ти тут у посьолкє мідяки сшибаєш, я, оно, глянь!

Сергій витягнув із кишені спортивного костюма посвідчення і протягнув товаришу.

— Помічник міністра ДНР з інфраструктури, — прочитав по складах Василь. — Та ти гониш? Якій із тебе помічник міністра?

— Вася, нє сатрясай воздух. Фотка моя? Моя! Прізвище моє? Моє! Які питання? Зараз такі часи, шо кар’єру зробить, як два пальця обісцять. Був я в Донецьку, перетьор з пацанами. Тепер я на службі. Будуєм нову країну, Новоросію. Захищаєм рідну землю від хунти і світового фашизму.

— Це як?

— Ну як, зі зброєю в руках!

Сергій підняв спортивну куртку, і Василь побачив рукоять пістолета.

— Ого!

- І я кажу, ого! — зареготав Сергій. — А в машині ще й калаш.

— А в село чого приїхав?

— Діло є в мене. Ти Пашку пам’ятаєш? Ну того, з кутка біля шахти?

— Того, шо колись носа тобі зламав?

— Ага, його! Поступила перевірена інформація, шо він пособнік хунти. Поїду перевірю.

— Хто, Пашка? Та який же він фашист? Він батрачить з ранку до ночі. Бізнесує! І асфальтом на кутку дороги поробив, і світло провів на хутір.

— То все на американські гроші! Заробляє на нас, копійки з людей цідить, а сам тіки й чекає, шоб хунта нас поработіла. Пішли зі мною, будем рішать питання іменем Новоросії. Я тобі його буса віддам, хочеш? Передам від імені республіки у вічне користування?

— Та ні, Сєрьог, я в такі ігри не граю. Я проти війни.

— Ну гляди, я теж проти війни, та з хунтою церемонитися не буду! Дочекаєшся, як прийдуть у село укропи, заберуть усе, шо маєш, поплачеш тоді.

— Та шо вони в мене заберуть? Город?

— А, ну шо з тобою говорити? Мені час, бувай!

Сергій махнув рукою і сів у страшненьке роздовбане «Шевроле». За мить, здійнявши хмару куряви, машина зникла за рогом будинку.

Василь сів на лавку біля хвіртки й закурив. Потім витягнув мобілку і набрав номер.

— Альо, Паш? Там комбінатор повернувся. Ну який комбінатор? Сергій! Тепер модний, зі зброєю. Поїхав до тебе буса віджимать іменем Новоросії. Тож тримайся! Та нема за шо. Героям — слава!

Любі

— Думай головою!

— Буду!

- І менше чекінься там, хто знає, хто за чим слідкує і шо в кого в голові?

— Добре!

Поцілувалися.

— Ну з Богом. Іди.

Не вистачить ніяких слів, щоб написати оду жінкам, які проводжають чоловіків на війну.

Я особисто, відправляючись у зону АТО, не їду воювати, не їду надовго, однак бачу на обличчі дружини неспокій. Ні, звісно, вона розумниця і тримається, однак війна є війна і, незважаючи на те що я не їду в саме пекло, шанси потрапити в біду є завжди. А що ж казати про тих жінок, які відряджають чоловіків боронити рідну землю.

І все ж вони відряджають. Відряджають, як і сто, і двісті, і тисячу років тому. Кажуть, що війна то чоловіча справа. Так і є, однак не забуваймо, що вона ще й випробування для жінок.

Не треба далеко ходити, достатньо згадати, хто в основному працював на підприємствах під час Другої світової й відновлював усе навколо після неї.

А на війні тільки й розмов про жінок, які лишилися вдома.

— У мене троє хлопців, Руся! Троє! Моїй Оксані пам’ятник треба ставити.

— Тут, звісно, теж не цукор, однак моїй Люді там у рази важче. І господарство, і доньки!

— Увесь час дзвоню, якшо зв’язок дозволяє. Ну а як же ж? Сім місяців пацану! Марічка там сама. Їй дуже важко, а я тут!

Дім, діти та дружини — це, мабуть, єдина тема розмов на війні, яку підтримує кожен боєць. Ті, хто не встиг побудувати власну родину, тихо заздрять чоловічим розмовам старших.

— Дивись, ось моя люба, — показує мені фото боєць.

— А ось моя!

— А це моя, глянь, то ми разом на Чернечій горі.

— А моя, глянь, яка красуня!

У такі моменти ще чіткіше розумієш, за що воюють хлопці. Ми приречені на перемогу, адже кожен вояк розуміє, кого він закриває собою.

Воїн

— Уточнив один дані, і досі ніяк мішки не позбираю. Отака в нас армія.

Ми сидимо з товаришем на лаві в госпіталі. Осіннє сонечко ще достатньо сильне, щоб обігріти тих, хто зміг вибратися з палат на подвір’я подихати свіжим повітрям.

— Спочатку сказали, шо підеш на два тижні, мовляв, ти ж служив, знаєш шо до чого, а потім підтягнем молодих, — розповідає товариш. — А вийшло, що там, де два тижні, там і місяць. А потім і півроку.

Навколо нас на лавках сидять інші військові. Поранення у всіх різні, та переважно кінцівки. Ті, кому прилетіло в живіт чи голову, лежать по палатах. Тут усі більш-менш легкі.

— Знаєш, — каже товариш. — Війна то не найстрашніше, що пережив. Найстрашніше тут було, на гражданці. От я прийшов, ніби руки й ноги цілі, а голова болить. Тисне так, що руки тремтять, навіть машину водити не можу. Сідаю за кермо, і за кілька хвилин усе… В очах кола пливуть, руки не слухаються, серце калатає.

- І шо лікарі кажуть?

— Та я не про лікарів. Лікарі шо, як дізналися, шо п’ять місяців в АТО, то одразу сказали, шо покладуть на обстеження. Однак для цього треба довідку з військкомату. Я собі думаю, ну якого їхати годину маршруткою звідси в інше місто? Попросив брата, шоб узяв папірець і передав мені знов-таки маршруткою.

- І шо?

— Шо, дзвонить мені, каже, не дають, маю сам їхати, бо вдруг я дізіртір і вже десь у Польщі! Я й так, і так, а у військкоматі ні в яку. Сів, поїхав. Там уже того військкома, який мене на «два тижні» відправляв, немає — судять за хабар. А заступник новий. Я йому, ну як так, чому з людьми, як з худобою? А він мені, тіпа, у нас тут строго, перевірки, все таке.

Розповідаючи, товариш уже навіть не нервує. Він неначе закам’янів, сидить, дивиться перед собою, лише губи ворушаться.

— Повернувся в госпіталь, тут поклали, та ж треба в частину телеграму офіційну з діагнозом слати. Дівчата дають аркуш, я ще й перепитав, чому без печатки. «Та не треба печатки», — кажуть. А прийшов на пошту, там кажуть, шо без печатки не мають права телеграму відбивать, офіційний же документ. Отут я вже не витримав, розкричався. А шо кричать? Зібрався і знов у госпіталь, хороводи водить.

— А ще одному нашому, — намагаюся підтримати розмову, — тому, шо обидві руки і ногу перебило, в госпіталі написали, що причина відправки на сорок п’ять днів додому на реабілітацію не поранення, а захворювання.

— Та отож. І такого добра скрізь. Виходиш на вулицю, дивишся, люди гуляють у ресторанах, на крутих тачках ганяють. Стоїш, дивишся і думаєш, може, я такий дурний, шо мені за Батьківщину болить? Може, та війна нікому й не потрібна?

— Ти не перебільшуй, — намагаюся заспокоїти, — просто ті, кому болить, або воюють, або працюють, їм гуляти часу немає.

— Може, й так.

— А чинуші то да. Що менший начальник, то більше гонору.

Починається обхід. Хлопці з подвір’я розходяться по корпусах.

— Ну тримайся тут!

— Бувай, друже, дякую, шо заскочив.

Я виходжу з госпіталю і потрапляю у світ дорогих авто та заповнених відпочивальниками кнайп. Дивно, що до розмови я не звертав на це уваги.

Баба Аня

Коли я був зовсім маленьким, то казки мені розповідав або батько, або мамина мама — баба Аня. Бабини казки я любив найбільше, бо це був цілий ритуал.

По- перше, щоб почути бабину казку, до неї треба було, як мінімум, поїхати з ночівлею, а це вже круто. По-друге, власне сама казка. Наставав вечір. Дід Василь, тихо матюкаючись, відкидав «Ізвєстія», гасив настільну лампу і сідав дивитись праграму «Врємя». Бабуся йшла робити вечерю, а я бавився на дивані, поглядаючи на діда. Подивившись новини, дід зазвичай мовчки йшов курити на вулицю або до сусіда, а мене баба відправляла на сідало, тобто спати.

Дід з бабою жили на центральному проспекті, на другому поверсі побудованого полоненими німцями будинку.

Баба починала розповідати чергового «Івасика-Телесика» чи «Котигорошка», а я, лежачи в ліжку, дивився, як по стіні повзе світляна пляма від фар пізньої машини на проспекті. Я щосили намагався не заснути, чекаючи важливого моменту.

— Аж бачить Івасик, летять повз дерево гуси, — розповідає бабця. — От він до них і промовляє… - Розповідь переривається, бабуся засинає. Посміхаючись, легенько штовхаю бабусю.

- І що промовляє?

— Промовляє? — прокидається бабуся. — А, ну так, промовляє. І так промовляє… І так промовляє… - Бабуся знов дрімає.

— Гуси-гуси-лебедята, — продовжую сам, — візьміть мене на крилята. Так, бабусю?

— Га? Шо? — знов виринає на мить зі сну бабуся. І раптом продовжує ні в тин ні в млин: — І схопив тоді Котигорошок булаву!

— Ха-ха-ха! — лунає в хаті. — Бабунь, ти ж про Телесика розповідала!

— Та й правда, — спросоння веде баба. — Схопив Телесик булаву…

З цього моменту я вже регочу на повну. Бабуся ніяк не хоче прокидатися, бормоче щось з усіх казок одразу. Повертається дід.

— Знов бабу мучаєш, шалопай. Не бачиш, вона за день наробилася, язиком не ворочає. Давай спи. От виростеш, будуть твої онуки з тобою, як ти, ото, з бабою.

Дід не свариться, швидше трохи докоряє. Я посміхаюся йому в темряві й тихенько втуплююся в стелю, на якій бігають світляні плями від машин. За мить я нарешті засинаю.

Інколи я прагну хоч на мить повернутися в ті часи. І подеколи це вдається. Я повертаюся до діда з бабою у снах і знову слухаю бабині казки.

Телефонна розмова

— Привіт, старий!

— Привіт!

— Як ти?

— Якшо я скажу, шо добре, повіриш?

Мій товариш майже до останнього жив в одному з селищ під Донецьком. Так вийшло, що він повернувся на батьківщину до мами якраз восени минулого року. І останній рік перетворився для нього на кошмар.

— У селищі немає газу, бо перебило снарядом газогін і ділянку, шо вела до села, просто заглушили. Світло теж через раз, бо багато ЛЕП підірвали.

— А хто підірвав?

— А біс його знає. Прокинулися зранку, а лінія лежить.

Голос товариша надтріснутий. Говорить сухо, ніби не хоче все згадувати.

— Наша голова селища спочатку бігала по блокпостах: і до «донорів», і до військових, просила не стріляти по селу, мовляв, там мирні. Деякий час діяло. Однак коли селище між двома лініями фронту, то як не крути, а час від часу прилітає. Дитячий садок розбомбили, потім у базар влучило.

— Багато загинуло?

— Ну в садочку, слава Богу, нікого не було. Такі часи, шо батькі дітей від себе не відпускають. А на базарі попало в чувака, шо молоком торгував. Згорів у машині. І ще жінку поранило, матір трьох дітей, вона потім померла.

— Хто стріляв?

— Кажуть, шо армія!

— А ти шо думаєш?

— Я стверджувать не буду, бо не бачив. Однак вояки теж різні.

— Тобто?

— Раз приїздили в село на броні. Ходили по хатах на кутку, а потім як угатять із самохідки по городу однієї жінки. І поїхали. Ми підбігли, розпитали, виявилося, що дізналися, шо вона самогоном приторговує, приїхали конфісковувать, а в неї якраз не було, так ото лякали.

— А «донори» шо?

— Там узагалі піндик. У них там начальники. Шо не шайка, то свої порядки. Немає з ким домовлятися. Ті, шо типу офіційна влада ДНР, ті ще нормальні, однак вони де? А на кутку самі бандити. Випалена земля, одним словом. Приходили раз, хотіли в апалчєніє забрати. Сказали: не підеш, бугай, то або грохнемо, або в штрафбат підеш окопи рити. То я на ранок і виїхав.

— Ти сам виїхав чи з мамою?

— Сам. Мама не схотіла. Та й чутки ходять, шо українські військові гроші вимагають за виїзд. По тисячі доларів з дорослого і по п’ятсот з дитини. Саме тому бідні й не рипаються.

- І шо з тебе взяли?

— А шо у мене є тисяча доларів? Я навіть без зимового одягу поїхав.

— А вимагали?

— Ні.

Мовчимо, нарешті я ставлю питання, яке турбує.

- І як гадаєш, шо буде далі?

— Нічого хорошого не буде! Ніхто просту людину не цінує. Усім похуй.

— Накликали війну на свої голови?

— Я не кликав. Ні я, ні мама на референдум не ходили.

— Однак і проти не виступили. Майдан не зібрали ж? Не прогнали виродків? Ми в Києві як не хотіли жопи, то піднялися всі. І в Дніпрі, і в Одесі!

— Ну хто ж знав?

— А ти думав, «донори» заради вас, трудяг та селян, калашами махати почали?

Товариш мовчить, лишень сопить у слухавку.

— Ну добре, не дуйся. Де ти зараз?

— Руслан, я поки не можу сказати. А якшо нас слухають? А мені, може, по маму вертатися. Мало лі.

— Ніфігово вас там залякали в Новоросії. Ладно, головне, шо живий. Ну бувай!

— Бувай.

Хліб

У моєму дитинстві у військовому містечку в Конотопі було в дітей одне почесне зобов’язання — ходити по хліб. Щоправда, тоді казали «за хлєбом».

Хлібний магазин у «Порту» розміщувався у прибудованій до офіцерської столової будівлі барачного типу, з тильного боку продуктового магазину. Це була чимала кімната з сінями і одним вікном. На ніч вікно закривали віконницею, а двері замикали на довжелезну залізну клямку, яку прикручували до стіни спеціальним ключем-коловоротом.

Хліб привозили десь о дев’ятій ранку. Однак уже за півгодини ті діти, які вчилися в другу зміну, стояли під магазином в очікуванні. Ми чинно займали один за одним чергу, хоча знали наперед, що, коли дійде до діла, ця черга нічого не важитиме.

За десять хвилин приходила продавчиня з коловоротом, відкручувала клямку і відчиняла магазин. Затуливши нам прохід стільцем, вона для годиться змітала невидимі крихти з прилавка біля каси і виходила стрічати хлібовозку.

Старий ЗІЛ із сірою будкою, на якій жовтою фарбою через трафарет було написано «Хліб», приїздив не завжди вчасно. Однак ми відчували його ще здалеку за хлібним духом.

Бібікнувши, щоб відігнати нас, водій ставив буду під самий вхід. Кинувши суворий погляд на нас, відтертих від магазина, чоловік відчиняв фургон і починав розвантажувати привезене.

Продавчиня вивозила в тамбур залізні стелажі на колесах, а чоловік уставляв у них піддони з хлібом, батонами, булочками та величезними рогаликами з повидлом. «Учорашні» піддони він ставив назад у будку. Розвантаживши, він заходив до магазину з накладною, знов перекриваючи нам прохід стільцем.

Ще кілька хвилин теревенив із продавчинєю і виходив. За мить машина зникала за рогом. Ми, впритул наблизившись до тамбура, завмирали в очікуванні чарівної фрази.

— Агов, хто там! Відставляйте стілець, відчинено.

Те, що зазвичай відбувалося далі, майже неможливо передати словами. П’ятнадцять-двадцять пацанів з галасом, штовхаючи один одного, ломилися в магазин.

Скільки синців було поставлено на пацанячі тіла в тому тамбурі! Були й розбиті лоби, й зламані руки. Однак наступного дня все повторювалося від початку.

Увірвавшись у магазин, взявши свіжий батон та цеглину чорного, ти, хоча й з підбитим оком чи розбитою губою, однак задоволений ішов додому, дорогою з’їдаючи свій трофей — теплу шкоринку.

Я й досі не знаю, навіщо ми билися, щоб першими заскочити в магазин, адже хліба вистачало всім. Можливо, так ми, пацани, вчилися добувати кращі шматки їжі. Як би не було, я завжди згадую ці епізоди, коли йду до супермаркету за хлібом або бачу будку з написом «Хліб».

Сором

— Знаєш, чого я з міліції пішов?

— Та звідкіля ж?

— Бо стидно!

Сидимо з товаришем, розмовляємо. Загалом по ньому і не скажеш, що він працював у органах, він спокійний, розсудливий, в електроніці петрає. Аж раптом виявляється, що таки да, міліцанєр.

— Перший дзвіночок був, ще коли я в патрульно-постову потрапив. Ходили патрулем біля метро Лівобережна. А там же ж бабки торгують. Так у них була спіціяльна бабка, яка данину збирала і нам, патрулю, накривала щодня поляну. Я коли це побачив, то відразу сказав, шо не буду награбоване жерти. Мої старші товариші давай з мене ржать, мовляв, ходи голодний, а я ні в яку. Перевівся на іншу ділянку. На Русанівку. Все було ніби нічого, доки не поставили в патруль з одним «селянином» з-під Києва. Тупий, жадібний, та ще й владу обожнював.

Товариш розповідає розмірено, смакуючи кожне слово пригоди. Від цього звичайне міліцейське життя навіть набуває якоїсь значущості й загадковості.

— Зазвичай ми там наркєтів пасли. Ну і, знамо діло, шманали підозрілих. І от одного вечора йде алеєю молодий такий дрищ. Мій напарник пішов до нього, шось там кишені полапав, вертається, а той за ним біжить. Біжить і канючить, мовляв, «дядьку, віддайте запальничку». Цей мій сільпо хлопця врешті прогнав. А потім дістає з кишені запальничку, були такі, типу «Зіппо», тільки як відкриваєш, то музика грає.

Товариш замовкає, згадувати, що було далі, йому неприємно, однак він збирається з духом і продовжує:

— Посралися ми. Сильно погавкалися, ледь до бійки не дійшло. Якось дочергували. А потім прийшли в райуправління зброю здавати, а там цирк повний. Стоїть заступник начальника, ще якісь офіцери і пацан той, причому разом з мамою. Виявилося, шо він скаргу написав. Не на мене звісно, однак і мене врешті викликали на ковьор.

— Розказуй, шо бачив, — питає заступник начальника відділу. Ну я кажу, шо так і так, підходив колега, перевіряв.

— А запальничку бачив?

Глянув я йому в очі, а там прямо написано: «Кажи, шо не бачив».

— Не бачив, — кажу, — ніякої запальнички.

Вийшов я з кабінету, а там у курилці той селюк стоїть.

— Ну шо, не здав? — питає.

Так хотілося його перехрестить по дурній пиці, та стримався. А потім пішов і написав рапорт на звільнення.

— Не шкодуєш?

— За міліцією? Та ні, і так цирку в житті вистачає.

Він

Він лежав на сходовому майданчику другого поверху і тримав у прицілі старої «мосінки» вхід у парадне.

Старий добротний двоповерховий будинок на проспекті, який ще будували полонені німці, за своє життя бачив багато, однак таке, мабуть, уперше.

Унизу, в отворі дверей, майнула тінь. Він впіймав тінь у приціл і натиснув курок. Гупнув постріл, дзеленькнула, вдарившись об стіну, гільза, той знизу захрипів і повалився в проході на тіла інших, які теж намагалися вдертися до будинку.

Він передьорнув затвор. Більше набоїв не було. Однак ті, внизу, про це не знали. Лишилася тільки граната. «Ну, значить, і мій час настав», — майнуло в голові.

Унизу знов майнула тінь. Хтось перекотився через тіла загиблих і тепер був під сходами на першому поверсі. Свиснув звідти, і в парадне закотилися ще дві тіні.

Якийсь час у парадному було так тихо, що, здавалося, тиша дзвенить.

— Здавайся, сука, — пролунало знизу. — Бо на шматки поріжемо.

Він посміхнувся і, намацавши в кишені цигарку, відкинувся до пошарпаної стіни. Клацнув запальничкою. Під’їзд на мить освітився і знову потонув у темряві. Крізь вікно навпроти вже скоро мав зайнятися новий ранок. Він затягнувся цигаркою і дістав гранату.

Відігнувши вуса скоби на ручці, він витягнув кільце і кинув його поруч на підлогу. Оглянув знайомий з дитинства парадняк, розбите вікно і пошарпані кулями сходи.

Унизу заворушилися. Три тіні, одна за одною, піднімалися сходами. Він загасив недопалок і завмер. Троє піднімалися тихо, намагаючись не шуміти. Ще трохи, і вони будуть зовсім поруч. Чотири, три, два, час.

— Як же ж добре, що це лише сон, — прошепотів він і розкрив долоню з гранатою.

Заробітчанин

Я, певно, як і кожен з жителів мого містечка на кордоні з Росією, в юності їздив працювати у Москву. Мені вистачило одного разу.

Здається, це був дев’яносто третій. Першу ніч, до того як поїхати на об’єкт, я спав на площі трьох вокзалів. Один саме ремонтували, а отже, величезний хол і частину приміщень на другому поверсі займали «найманці» з України.

Я спав нагорі в коридорі, на топчані з рубероїду. Вночі приходила братва. Спочатку чув крики, потім звуки бійки. Братки вчили наше керівництво шанобливого ставлення до мєсних.

Уранці місцевий бригадир більше нагадував боксерську грушу, яку років п’ятнадцять поспіль молотив Фрейзер.

Приїхали так звані покупці, бригадири з різних майданчиків, якім були потрібні люди. Червонопикий бурмило, дізнавшись, що ми майже земляки («Ти з Конотопа, а я з Бахмача, хлопче»), узяв мене до себе на розчинобетонний вузол біля Мосрентгену.

Робота була, загалом, не складна — слідкувати за заливанням бетонярок, вести облік відвантаженого і наприкінці зміни чистити від налипань цементу жолоб, яким подавався бетон.

Оскільки я був молодий і тупий, то фактично працював сам. Двоє моїх старших напарників прокидалися набагато пізніше початку роботи, бо ж на те й вечір, щоб відпочивать. Доки вони приводили до тями свої хмільні голови, наставав майже обід.

Щоб я не палив малину, бо «мля, чесний», мене відправляли в магазин по їжу та чекушку, а самі в цей час сплавляли трохи бетону ліваком на дачні будівлі, аби було чим вечеряти.

З розваг поруч були тільки чи то Таманська, чи то Кантемирівська дивізія, де крізь паркан було видно, як тягнуть носок на плацу пацани, та міський крематорій, який, здається, не димів лише по понеділках.

Закінчилася робота, як і в більшості заробітчан, — підсрачником. У Москві стався путч і танк навіть вистрілив у Білий Дім.

— Скажи спасіба, шо живий, — пробурмотів мій «земляк» бригадир, сунувши в руку купку дрібних карбованців.

«От суки», — подумав я і поїхав на вокзал проситися в потяг додому. Звісно, ніхто мене не брав. Я сів біля базару на Київському вокзалі й сидів, доки до мене не підійшов міліціонер.

— Прошу документи!

— Ось!

— Що робите в Москві?

І тут мені на думку спала суперова ідея.

— Та я проїздом. Додому від родичів їхав, а тут у вас же ж таке! Пішов на Білий Дім дивитися, а там у натовпі з мене рюкзак зірвали. Нема ні копійки, оце тут бідую.

Слово за слово, міліціонер передав щось по рації, а потім питає:

— У консульство звертався?

— У яке консульство?

— Та в яке, у своє, в України!

— А шо, таке є?

Одним словом, десь за годину я вийшов з метро на станції «Китай-город» і, за відомою приказкаю «язик до Києва доведе», знайшов необхідну будівлю.

Саму будівлю запам’ятав погано, тільки масивні різні двері й охоронця, який, запустивши мене в кімнату з ґратами на вікнах, покликав якусь дівчину.

Я знов переказав їй історію з Білим Домом. Оскільки артист я непоганий, то за мить уже пив чай з бутербродом, а вона, взявши мій паспорт, кудись побігла.

Я саме доїв бутера, коли вона повернулася і принесла папір формату А4.

Емігрант

Вітя сидів і дивився на лінію горизонту. Червоне розжарене сонце саме впало в холодне жовтневе море і потроху тонуло.

— Підараси, — тихо, майже нечутно промовив Вітя і, щільніше закутавшись у білий махровий халат, потягнувся за склянкою віскаря.

У житті Вітя не любив дві речі. Самотність і шурхіт морського прибою. Спочатку, в юності, він зненавидів шум моря. Воно й зрозуміло.

— Давай, поц, дєлай мнє морє, вор домой єдєт, — примовляв старий, висохлий і зморщений смотрящій, лежачи посеред бараку на залізному, на зразок віськового, ліжку.

Це ліжко було чи не єдине застелене не просто рядном, а ще й простирадлом. На вбраних у білі наволочки подушках лежав руки за голову сматрящій Валєра і дивився в стелю. Четверо зеків тримали ліжко в руках і хитали його, імітуючи рух потягу. Час від часу до Валєри підбігав «провідник» і цікавився: «Чаю чи кави»?

— Отстань, фраєрок, нє врємя, син к мамє єдєт, — ліниво відповідав сматрящій.

У цей час Вітя, роздуваючи свої легені — горни, імітував шурхіт прибою.

— От і море, от і земля обітована, святий Крим, — промовляв Валєра, заплющуючи очі.

Картина зони переслідувала Вітю вже багато років. Щоб позбутися її, він оточив себе дівками і підлабузниками. Він рвався вгору, на самісіньку верхотуру ланцюга живлення, тільки б не залишатися на самоті й не згадувати зону. І йому це вдавалося.

Окрім усього, почувши десь, що, аби побороти страх, треба зазирнути йому в очі, він знайшов і особисто задушив старого зека Валєру. Старий плакав, просив не вбивати, повзав перед Вітьою на колінах і цілував йому тухлі. Однак це не допомогло.

— Пху, гівно. — Вітя скривився, згадавши Валєру. Він ковтнув віски і знов глянув на сонце, яке майже зникло в осінньому морі. — Криси, — бурмотів геть п’яний Вітя, — справжні пацюки. Розбіглися, як запахло смаженим. А ще рік тому ходили, руки цілували, золоті батони дарували, картини, всяку херню. А тепер ніхто й у гості не прийде.

Вовка- гном, як поза очі Вітя називав російського царя, виявився брехуном і балаболом. Обіцяв, що все поверне, а насправді просто забив на Вітю. А тепер, сука, навіть на днюху не покликав. І ось, самотній і п’яний, Вітя сидить на терасі своєї дачі в Сочі й дивиться на море. Сонце сіло повністю. По одній почали проступати зірки.

Віті стало себе шкода. Він підвівся. Скинув халат і лишився голим. Здоровезна, заплила жиром туша хиталася на нетвердих ногах. Вітя залпом допив віскі й махонув стаканом об підлогу. Темну сочинську ніч розірвав потужний бас:

— Путін хуйло, ла-ла-ла-ла, ла-ла-ла-ла…

Аким

Аким біг до моря. У свої неповні дванадцять він завжди біг до моря, коли було страшно, або сумно, або просто хотілося побути самому. Він сідав на камінь і дивився на хвилі. Інколи, коли бувало зовсім важко, Аким підбігав до моря і кричав. Не на море, а просто. І ставало легше.

Останні кілька днів погода балувала, однак зараз розпочався рвучкий вітер, подекуди з неба навіть пролітали важкі краплини. Аким вибіг за останні хати і на мить спинився. Море штормило. Воно майже злилося із низьким свинцевим небом і гуло, неначе вселенська пральна машина. Аким зіщулився і швидко побіг стежкою між каменюками в бік пляжу.

Ще мить, і він підбіг до моря. Черевики вгрузали в сіру дрібну гальку, однак Аким підійшов якомога ближче.

— Дивися, що в мене є! — прокричав хлопець. Він розстібнув курточку, потім шкільний піджак і витягнув на світ божий книжку.

— Ось! — Узявши книжку двома руками, Аким виставив її перед собою, показуючи морю. — Я встиг забрати! Лише цю, інші не встиг!

Аким кричав як несамовитий, однак його голос тонув у какофонії шторму.

— Вони зібрали всі книжки і поскидали їх за школою. А потім вчителька ще ходила і переглядала портфелі, щоб ми не забрали нічого додому. Тоді вони спалили їх і сказали, що дадуть нам нові, правильні. А я не хочу нові, я хочу ті, свої.

Сльози бриніли в Акимових очах. Їх зривав вітер, і вони одразу змішувалися з дощем і бризками моря. Книжка у витягнутих уперед руках намокла, тож Аким знову засунув її за пазуху.

— Я сховаю її тут, між скелями. Бережи її, чуєш? — хлопець одночасно і благав, і наказував морю. — Бережи, бо інших вже немає, тільки ця. Я хотів забрати книжку з історії, але не зміг, бо вона велика. Тож тільки словник.

Аким відбіг в кінець пляжу, витягнув з кишені пакет, замотав книжку і засунув у щілину між валунами.

— Гляди ж, бережи! — прокричав морю хлопчик уже зі стежки згори.

У цей момент з-за хмар на мить з’явилося сонце і торкнуло промінчиком море, пляж і маленькіу постать на кримській кручі.

Сон на війні

Сон на війні. Він зовсім не такий, як удома. Хлопці, які не в нарядах чи не задіяні в інших потрібних табору заходах, засинають швидко.

Я в поїздках з волонтерами вже спав у багатьох місцях на передовій. Випростовував ноги в наметах та спортивних залах, кімарив з хлопцями в бліндажі чи під бетеером. І весь час ловив себе на тому, що вражений, як швидко засинають і швидко в разі небезпеки підхоплюються хлопці.

— Ти не зможеш тут спати, якщо не довіряєш товаришам, які в цей момент вартують твій сон, — розказує мені новий знайомий, який зараз на передовій. — Якщо немає повної довіри, ти просто виснажишся за тиждень- півтора і вже не зможеш воювати.

На дворі глупа ніч, мій новий знайомий курить, я сьорбаю чайок з пічєнькою. Тарас, Сергій та Володя вже пішли на бокову.

— Чуєш, гупає?

Я прислухаюся. І дійсно, удалечині чути вибухи.

— То під Попасною, мабуть, валять з «градів». Недалечко. Молоді, необстріляні спочатку спати під таке не можуть, але поступово звикають. Добре, пішли на сідало.

Ми заходимо в будівлю, де сьогодні я буду спати. Під потреби вояків пристосована навіть актова зала частини. Весь простір займають залізні військові «кро`ваті». Зі стіни на сплячих хлопців споглядає Шевченко.

Оскільки ми залишилися на ночівлю не заплановано, наші ліжка прямо на сцені. Інші хлопці вже сплять, моє ліжко ліворуч, просто під тумбою зі здоровезним прапором. Так, на сцені актової зали, поруч з артистами, я ще не спав ніколи. Кидаю спальник на ліжко, заплющую очі і моментально відрубаюся. Як там казав знайомий, повна довіра? Так і є.

Вовк

— Драстуй, хлопче, а шо це ти хвотограхвіруєш?

Стара, закутана в хустку баба стоїть серед пустої вулиці, обіпершись на ціпок.

— Добрий день. — Підходжу ближче. — Та фотографірую природу. Гарно ж, осінь. Та й де ще побачиш, як дерева крізь хати попроростали, як не в зоні?

— Турист, значить.

— Ну можна й так сказать.

— Шось останнім часом туристів менше возять.

— Може, не сезон?

— Може, й так. На станції був?

— Був.

— Так шо, реактор накрили?

— Ще ні, будують другу частину склепіння. А ви шо, не в курсі?

— Так а я звідки знаю? Я там не буваю, ото як кого стріну, то питаю.

Баба відверто мене розглядає, видно, що гості до неї заходять не часто.

— А ви тут живете?

— Еге. Он, четверта хата.

— А більше нікого?

— На кутку немає. Там далі є ще. Вахтовики ж, ті всі в багатоповерхівках живуть. У приватних тільки ми, місцеві.

— Самосели?

— Та називай як хочеш.

— Давайте я вас печивом пригощу? Саме оце купив.

Дістаю пакет з вівсяним. Баба посміхається.

— Та я так не вжую. Пішли в хату, чаю поставлю.

Біля хати бігають дві чималі собацюри. Побачивши мене, вони напружено завмирають.

— А йдіть, гади, гуляйте, — гримає баба, — заходь, не стісняйся.

Звірі моментально втрачають до мене інтерес і лягають біля ґанку. Я заходжу в хату.

— А отой, більший, з обірваними вухами собака, часом не вовк?

— Та вовк. Малим знайшла в ярку, собаки драли, то відбила.

— А як його звати?

— Та ж як вовка звуть? Вовк!

— А той, другий?

— А то Наташка. Та старша. Їй, може, років вісім.

— То вона йому вуха позгризала?

— Певно. Хто ж ще? Ну та це вже він виріс та здачі дає, а раніше вона його дуже ганяла. Тобі цукру скільки?

— А у вас покупний чай?

— Ні, тут усе, шо збирала влітку. Укусний.

— Тоді не треба цукру.

Я сидів у хаті зовсім незнайомої людини. І мені було справді затишно і тепло. На цілій вулиці окрім мене, баби, Наташки і Вовка не було нікого. Завалені кленовим листям покинуті хати ніби теж на хвильку ожили і наповнилися теплом.

Стати дорослим

Школа — це прекрасний час. Час, коли тобі на все життя намагаються вдовбати, што такоє харашо. Причому всі, хто хоч колись ходив до школи, розуміють, що головну науку несуть аж ніяк не вчителі.

— Руся, ти сьоні черговий!

— Щаз! Я вчора був!

— А в тикву?

— Ану ж спробуй!

— А шо, нарваний?

— Аж перевір!

У кожному класі були свої неписані правила і свої герої. Окрім того, кожен умів щось, чого крім нього не міг ніхто.

Був у нас хлопець, який у Східній Україні, та ще й у військовому містечку, виглядав навіть не білою вороною, а справжнім дивом дивним.

Прийшовши до нас десь у п’ятому класі, Василь цілий рік розмовляв і писав тільки українською. Здавалося б, що тут такого? Однак з приводу Василя навіть збирався цілий пєдсовєт.

— Бо як так, це контрольна, диктант з російської мови, а він усе на українську перекладає й записує!

Ще один цікавий персонаж з’явився класі в сьомому. Саня був кремезним, з сумним, неначе у бичка, поглядом і здоровезними, неначе довбні, кулаками. Саня майже не розмовляв, ходив повільно і, здавалося, взагалі намагався якомога менше контактувати з навколишнім світом.

— Сідай, Олександре, — казала вчителька після півгодинної спроби витягти з нього бодай щось про тангенси з котангенсами. — Два бали.

— Не треба. — Сашко відривав сумний погляд від підлоги. Знаючи, що буде далі, клас завмирав. Здавалося, що завмирали навіть мухи по вікнах.

— Що не треба?

— Не треба двійку ставити.

— Це чому ж?

— Бо я вашому Мишку пизди дам!

Далі вчителька кидала журнал на підлогу, здіймала галас і викликала вахтерку. Сашка вели до директора, і урок фактично зривався. І все ж, попри такі концерти, Сашко так-сяк, на трієчку, а закінчив вісім класів і пішов у бурсу.

А ще були комсомольські активісти, які час від часу вигрібали від нашої припанкованої ватаги.

Один з них виріс і оскільки за станом здоров’я не пройшов на льотчика, то став міліціонером. Минулої зими я помітив його в очепленні з внутрішніх військ на Грушевського.

— Марік, ну як ти можеш?

— Панімаєш, Руся, я давав клятву захищати Батьківщину.

А вже весною він прийняв громадянство Росії, бо ж «у мєня дом в Криму».

Отак, ніби й одна школа, та різна наука.

Подорожні

Польща, кордон з Чехією. Двоє чоловіків, один у ковбойському капелюсі, інший в кептарику а-ля УПА, стоять посеред гірського села. В обох палки для ходьби і легкі рюкзаки. Стоять, розглядають мапу. Підходжу, здоровкаюсь. Виявляється, німці. Йдуть у Будапешт. Причому йдуть у прямому сенсі. Пішки.

- І давно йдете?

— Та вісім років уже!

— Скільки?

— Вісім, — сміються, — ну ми не весь час ідемо. Пройдемо відстань за час відпустки, а наступного року з того ж місця йдемо далі.

Одним словом, двоє вчителів із Бранденбурга вирішили пройти пішки відомий німецький туристичний маршрут Бранденбург — Будапешт. Колись давно король земель бранденбурзьких узяв собі дружиною принцесу з Будапешта. І от, ці двоє чуваків вирішили, що дійдуть туди пішки.

Вони розробили маршрут на двадцять років і у якійсь відомій будапештській піцерії у дві тисячі двадцять шостому році мають відсвяткувати свої шістдесятиріччя.

— Розумієш, ми разом навчалися в юності. І мріяли мандрувати. Та тоді, у НДР, ми були за залізною стіною від світу. Тож ми створювали родини, ростили дітей. Тепер діти вже дорослі і ми втілюємо свою мрію — мандруємо.

Дві постаті вирушили дорогою з села. Я стояв на пагорбі, і мені хотілося волати на всі гори: «Чуваки, ви круті, ви — круті чуваки-и-и!»

Гапочка

Гапочка відчула, що вмирає. Вона спробувала поворушити лапками. Вийшло не дуже. Тільце майже не слухалося і лиш час від часу дрижало від холоду. Маленьке сердечко калатало несамовито, однак це майже не допомагало. З рота Гапочки виривалася бліда хмарка пари. Гапочка щільніше притислася до Мурчика, який набунючившись лежав поруч, і заплющила очі.

Скільки Гапочка себе пам’ятала, вона жила в Луганську. Хоча народилася не тут. Де саме, тепер уже й не дізнаєшся. У пам’яті спливали мамин запах та її спина, за яку Гапочка мала триматися всіма лапками, а на додачу ще й обвивала маму хвостиком. Давно то було. Та й чи було? В інших вольєрах жили якісь мавпочки, однак у пам’яті збереглися лишень їхні силуети.

Як же ж холодно. Гапочка ще щільніше притислася до Мурчика. Той на мить розплющив одне око, ніби підбадьорюючи Гапочку, і, знову закривши, замурчав. Від мурчання і вібрації Мурчикового тіла Гапочці стало трохи тепліше.

У Луганськ, на Ювілейний, її привезли в переносній клітці. Так вона потрапила в живий куток до Миронича. Тут було багато різних тварин, однак мавпочка тільки одна. Спочатку Гапочка сумувала за мамою, а потім звикла. У Миронича було непогано. Він годував усякими укусностями, а його племінниця навіть давала куштувати «Шахтарський» торт. Насправді він був зовсім не торт, а просто здоровезний кусень шоколаду. Однак Гапочці подобався. Знову ж таки, тут був Мурчик.

Гапочка, яка майже задрімала, знов розплющила очі й глянула на Мурчика. Цей чорно-білий котяра, улюбленець Миронича, від початку симпатизував Гапочці. Навіть попри те, що спочатку Гапочка знущалася з нього, плигаючи на спину і сіпаючи за вуса.

Куди подівся Миронич, не відомо. Навряд чи б він кинув своїх «дітей» у клітках напризволяще, тож напевно з ним сталося щось зле. Два дні всі сиділи злі й голодні, слухаючи канонаду за вікнами. А на третій день, ще вдосвіта, снаряд влучив у будинок.

Гапочку разом з кліткою жбурнуло об стінку. Як же ж вона кричала, як кричала. Мало не охрипла. Коли пилюка вляглася, вона побачила, що клітка зламалася. Гапочка видерлася нагору і роззирнулась. Живих майже не було. Біля стіни витікав на підлогу здоровезний акваріум, у якого луснуло скло. Приречені на смерть золоті рибки ще метушилися, однак води з кожною хвилиною ставало менше. Від клітки папуги, красеня жако на ім’я Фелікс, який умів матюкатися і перекривлювати Миронича, не лишилося нічого. По кімнаті серед пилюки ще літало Феліксове пір’я. Унизу лежали оглушені морські свинки. Гапочка стрибнула вниз, відчинила свинкам клітки і чкурнула крізь діру в стіні на вулицю.

Холод майже паралізував Гапочку. Ну навіщо взагалі той холод? Було ж так гарно, тепло. Удень Гапочка з Мурчиком вивчали навколишні смітники, а вночі йшли спати на дах газетного павільйону. А потім з дерев почало сипатися листя. Якби не Мурчик, то, певно, Гапочка давно б померла. Мурчик неначе й не помічав, що температура навколо стрімко знижується. Його густа шерсть, на відміну від її, добре зберігала тепло, тож доводилося до нього тулитися всю ніч.

І все ж холод, а віднедавна і голод, бо на смітниках уже майже нічого не лишилося, робили свою вбивчу справу. З кожним днем Гапочка слабшала. І ось межа. Раптом Гапочці здалося, що вона почула знайомий голос. Гапочка розтерла мордочку лапками і визирнула з кубла в даху павільйону. Це неможливо. Біля їхнього напівзруйнованого будинку стояла племінниця Миронича. Враз у повітрі неначе запахло «Шахтарським» тортом і стало тепліше. Гапочка шарпонула в бік Мурчика і, вискочивши на козирок павільйону, закричала. За мить до неї виліз і Мурчик. Гапочка кричала так сильно, як тільки могла. В якийсь момент вона побачила, що дівчинка озирнулася. Спочатку в її очах відбилося нерозуміння, однак уже в наступну мить дівчинка побігла в бік павільону. Валуючи мов несамовита, Гапочка почала спускатися. За нею поліз і Мурчик.

Вибори

Сергій ішов вулицею. Берці вгрузали в сіру осінню кашу і неприємно чавкали.

— Блядський холод, — пробурмотів Сергій собі під ніс. — І ці ще, дебіли, поховалися.

Сьогодні зранку Шайтан був особливо лютий. Піднявши всіх ще вдосвіта, він вийшов на трибуну в старому напівзруйнованому клубі і проволав:

— Як хочете, а маєте привести на вибори по тридцять душ. Будуть камери, ОБСЄшники, і взагалі картинка має бути красіва.

Шайтан обвів поглядом залу. Сонні, дехто з бодуна хлопці, дивилися на нього спідлоба, однак мовчали.

— Шоб допомогти вам, я домовився, і на виборчі дільниці завезли продовольчу допомогу, а саме картоплю, моркву і цибулю. Окрім того, будуть видавати картки на подальшу продуктову пайку. Пояснюйте все це людям. Треба красіву виборчу картінку, бо інакше грошей з Росії більше не буде і будем жрать кірзач. Питання?

— Не хочуть люди з моєї ділянки йти, я вчора вже питав, — подав був голос Сергій. — Шо, силою їх вести?

— Тобі дураку автомат нахєра дали? — визвірився Шайтан. — Ти влада чи хто? Як це не хочуть? Пояснюй. Розказуй про хунту, про правосєків!

— Та кажу я, не маленький!

— От і кажи, а то скиглиш! Як хочеш, а тридцять душ шоб привів, бо в мене розмова коротка. — Шайтан поклав руку на кобуру. — Всім усе ясно?

— Ясно! — пронеслося залом.

— От і добре, до роботи!

Попри обіцянки картоплі й продпайку, люди йшли на вибори нє особо. Сергій пояснював, бив на совєсть, мовляв, «ми тут вас от хунти бережем, а вам сраку ліньки піднять», ругався і навіть погрожував. Сяк-так, а двадцять сім голів на дільницю привів. Залишалося ще троє. Саме стільки жило в хаті старого Юхима: дурна донька Галька, дружина Юлька і сам Юхим.

Скільки Сергій пам’ятав, Юхим був відлюдником. Може, через те, що єдина донька народилася з психічними вадами, а може, ще щось було, однак Юхим майже не спілкувався з селянами.

Навіть коли в станицю прийшли козаки і російські військові, Юхим не вийшов їх зустрічати, натомість загнав до хати нерозумну доньку, яка вибігла попід паркан на гуркіт танків.

Дурна Галька була дуже красива і візуально нічим не відрізнялася від ровесниць. Ось тільки розум у неї був, наче у п’ятирічної дитини. Підманути чи образити Галю міг будь-хто. Саме тому Юхим оберігав її від людей, а особливо від молодих, ласих до дівочого тіла хлопців.

— Юхим, виходь, діло є. — Сергій завмер біля хвіртки.

- Іди на хуй, дєловий, — почулося з хати.

За мить на порозі з’явився і сам Юхим. Насправді він був ніякий не дід, а мужик років за п’ятдесят. Просто сива довга борода робила його набагато старшим. Юхим був у старій військовій шапці, кожуху, драних на колінах штанах і в стоптаних чоботях.

— Ти чого лаєшся? — Сергій намагався стримувати образу. — Прийшов тебе на вибори покликати. Там цибулю роздають, картошку.

— Самі жріть свою цибулю, фраєри. — Голос Юхима, неначе грім, розрізав тишу розграбленої, напівпокинутої вулиці. — Наробили херні, то самі й цяцькайтеся.

— Хто це наробив?

— Ну не я ж? У вас же ж автомати?

— Шось ти, Юхиме, сильно патякаєш. Може, ти ще й за укрів?

— Сірьожа, — сплюнув Юхим, — ти ж, млять, школу ніби кінчив. Немає такого слова. Українці є, росіяни є, а укри-шмукри то все від невеликого розуму.

Сергію почала набридать ця Юхимова балаканина.

— Ти говори, та не заговорюйся. Руки в ноги і бігом на вибори. А то… — Сергій демонстративно клацнув затвором калаша.

— Дурний ти, Сірьожа, хоч і в лєнтах, — сплюнув Юхим, — нікуди я не піду!

Він розвернувся в бік хати, усім виглядом демонструючи зневагу.

— Ах ти ж сука, — скипів Сергій. — Ану стій!

Сергій скинув автомат і дав чергу над хатою. Юхим навіть вухом не повів і далі йшов у хату. Лють охопила Сергія. Він упер автомат у плече і вистрілив Юхиму поміж лопаток. «Тадах», розніс звук вітер.

Юхим на мить завмер, а потім почав розвертатися до Сергія, повільно осідаючи на поріг.

Сергій кинувся до Юхима, який напівсів біля дверей. З рота Юхима виривалося хрипотіння, потім пішла кров.

— Сука, — прохрипів Юхим.

Сергій відкинув автомат і почав розстібати кожух пораненого.

— Вибач, Юхиме, я не хтів. — Руки Сергія вмить покрасилися кров’ю. Куля пройшла навиліт, розворотивши легеню.

— Пробач, Юхиме, — заплакав Сергій. — Я ж тільки хотів, шоб на вибори… Для людей… Для вас.

— А-а-а! — ззаду розірвав тишу голос дурної Гальки.

Сергій не звертав на нього уваги і намагався заткнути Юхимову рану.

Аж раптом під самим вухом щось клацнуло. Сергій одразу впізнав цей звук, звук затвора свого автомата.

Сергій повільно обернувся і побачив просто перед обличчям чорну діру дула.

— А-а-а! — вила далі дурна Галька, цілячись у голову Сергія.

— Не тре… — встиг промовити він до того, як червона обпікаюча смерть вилетіла зі ствола і вдарила йому в лице.

Раби

Діма з Анжелою познайомилися, вже коли були рабами, у фільтраційному таборі під Донецьком. Укропи вивели всіх на якійсь розвалений стадіон і почали розбирати собі по двійко. Анжелин погляд упав на невеличкого, худющого Дімку, і щось у дівочому серці ворухнулося.

- Іди сюди, бідако, бо пропадеш. — Вона підтягла Дімона ближче до себе і притисла до дебелих грудей, неначе матір немовля. — Товаришу каратель, візьміть нас удвох, не розлучайте. Я сильна, за трьох працювати можу, а він без мене пропаде.

Сивий небритий укроп-кулеметник із напрочуд блакитними і жвавими очима глянув на дивну пару і махнув рукою.

— Ходіть зі мною, розберемся, усі ми люди.

До рабства Дімон навіть воював. Як почалося, то він пішов і записався в апалчєніє. Йому видали удостовєрєніє і автомат. Берці й форму він роздобув уже сам іменем Новоросії, увірвавшись до одного з секонд-хендів на районі. Дімона поставили на блокпосту штрафувати машини з чужими номерами. І все було нічого, доки Діма не потрапив у полон. Він зупинив буса з дніпропетровськими номерами. А за мить звідти вискочили укри, вибили автомат, затягли Дімона всередину і «дали по газам». Як же ж він кричав, як кричав, як же ж не хотілося помирати. Доки його довезли до якогось табору укропів, він морально зламався і вже ніколи не повернувся до нормального стану. Він плакав, як бачив людину у формі, хрестився, коли в поле зору потрапляв жовто-блакитний прапор, і падав долілиць від різкого звуку.

Щодо Анжели, то вона спочатку взагалі не була ні на чиєму боці. Аби жити не мішали, то й добре. Вона торгувала у магазині «Інтим», а оскільки людей було не дуже, то фактично днями дивилася телевізор. Анжелин світ рухнув, коли вона побачила по ящику жінку, яка бачила, як укропи розіп’яли маленького хлопчика. Цього чуйне Анжелине серце вже винести не змогло. Вона кинула «Інтим» і пішла працювати до козаків на кухню. Звісно, дебела гарна дівка одразу впала в око місцевій старшині, і дехто зоп’яну навіть намагався розпускати руки. Однак недаремно ж хазяїн «Інтиму» свого часу економив на охороні. Анжела могла будь-якого козака зігнути в баранячий ріг. За силу та легку вдачу до Анжели прилипло поганяло Отаманша. Саме через нього Анжела й постраждала. Коли в станицю увійшли укропи і козаки втекли, місцеві, мабуть, щоб вислужитися перед новою владою, сказали командиру:

— А там вони, оно у шкільний столовці, Отаманшу свою лишили!

Що не казала Анжела, як не пояснювала, ніхто їй так і не повірив, і її забрали в раби.

Новий господар посадив Анжелу і Діму в старий «Опель» і повіз. Години за три вони приїхали на якесь напівзруйноване підприємство. У свинцеве небо впиралися цегляні димарі над цехами з повибиваними вікнами. Неподалік стояло кілька вагончиків, як на будівництві.

— Займайте крайній, — махнув каратель. — Відпочивайте, а завтра розберемося.

Діма з Анжелою повільно пішли до вагончика.

— Пощастило нам, — прошепотів Дімон. — Навіть на цепку не припнув.

— Тихо, — цикнула Анжела. — Може, забув?

Діма відчинив двері вагончика і побачив всередині буржуйку, на якій стояв чайник, і чотири двоповерхових солдатських ліжка. Зліва внизу, ближче до буржуйки, лежав чоловік. Побачивши гостей, він підвівся на лікоть.

— Привіт компанії, я Жорік. — Він простяг руку Дімону.

— Діма. — Потиснувши, він швидко відсмикнув долоню.

— Ви теж за розподілом?

— Ми цей, як його… — зам’ялася Анжела. — Ми раби.

— Хто?

— Раби, хто! — фиркнула Анжела.

Чоловік голосно розсміявся. Розсміявся так, аж скло у вікні затремтіло.

— А, раби. Ну я б так це не називав.

— А як це називать? Ми по тєліку чітко чули, перед полоном, шо укропам пообіцяли по клаптику землі і двоє рабів.

— Ну погодьтеся, відновлювати те, що розвалили, треба? Треба. От і будете відновлювати Донбас. Як тільки відновите, так і по домівках.

— Увесь Донбас?

— Ну у вашому випадку ось цей завод.

— А шо, потім, може, й відпустять?

— Не засолять точно.

— Ну слава Богу. — Дімон перехрестився і заплакав.

— Бач, — ласкаво штурхонула його в бік Анжела, — не такі страшні укри, як їх малюють.

— Оно чайник гарячий, попийте. — Жорік натягнув куфайку й попростував до дверей. — Ща цигарок принесу. Тікать не варто, за це розстріл на місці.

Двері за Жоріком гупнули, у вагончику застигла гнітюча тиша.

— Ти ба, не такий уже й жах у цьому рабстві, - пробелькотів Дімон, увіткнувшись обличчям у пружні Анжелині груди. — І матрас онде є, і вода. А я спочатку так злякався, шо й не передать.

— Жалко тіко, шо телевізора немає, - прошепотіла Анжела.

Жорік постукав у двері найбільшого вагончика, який стояв трохи далі від інших

— Заходь! — пролунало зсередини.

Жорік, обтрусивши чоботи, зайшов. Посеред вагончика стояв стіл, за яким сидів сивий небритий укроп з блакитними очима.

— То шо, як вони? — підвів він очі від паперів.

— Думаю, повірили.

— Це добре, — посміхнувся блакитноокий.

Він встав з-за столу, потягся, розрівняв спину. Дістав з кишені мобілку і набрав номер.

— Альо, інформаційна агенція «Росія сєгодня»? У мене повідомлення для Дмитра Костянтиновича Кисельова. — Вояк міряв вагончик кроками з кутка в куток. — Запишіть дослівно, це важливо. Отже. Діма, плацдарм для зйомок сюжету «Раби на укровських плантаціях» готовий. Можеш висилати групу. Оплата як завжди.

Блакитноокий дав відбій і глянув на Жоріка.

— Бачиш, як важко працювати в сучасному медійному світі?

— Бачу, — зареготав той. — А чого б тим «рабам» правду не сказати?

— А нашо? Ще бовкнуть кому, як, не дай бо’, втечуть. А так — благодать.

Блакитноокий розстібнув форму, з-під якої проглянула майка з написом «Народжений у СРСР». Насвистуючи гімн Новоросії, він відкрив пляшку горілки і налив собі й Жоріку.

— Ну? За рабовласників!

Чоловіки чокнулися і випили до дна.

Коля

Є у мене товариш. Назвемо його, щоб не палить по повній, наприклад, Коля. На перший погляд, звичайна людина, однак лише сядьте з ним випить і зрозумієте, що опинилися в компанії не просто незаурядної, а унікальної людини.

Річ у тім, що в процесі поглинання алкоголю Колян ніби перероджується в представників різних регіонів нашої багатостраждальної країни. А отже, той, хто сідає з ним пити, потрапляє в якийсь міфічно-етнічний простір і від келиха до келиха мандрує, спілкуючись державною з різними місцевими Колянами.

Оскільки сам Колян з центральної України, то на початку вечора над столом плине вишукана і неперевершена полтавська вимова. Перші тости Коляна завжди високохудожні.

— Давайте, друзі, піднімемо та й перехилимо цю повну, як наш Дніпро, чарчину за всіх славних синів нашої неосяжної країни.

Далі, десь після третьої-четвертої, за столом з’являється Колян-харків’янин. Це такий собі метикуватий ДАІшник, який вважає, що тост має бути коротким, як наказ або постріл, крякає після кожної випитої чарки і голосно хрумтить огірком. Фінал поневірянь Миколиної душі Харківщиною завжди один.

— Ну будьмо!

Далі, коли більшість компанії вже не може продовжувати, Колина душа вторгається на Донбас. Тут тости здебільшого поступаються місцем історіям за жисть та з’ясуванню питань штибу: «Ти мене поважаєш?» Пряму мову неможливо навести, бо це швидше набір усяких приплямкувань, мичання, ричання і насвистування «Вишел в стєпь донецкую…».

Далі, коли «дві пляшки це багато, а три — замало», настає момент просвітлєнія, і за столом з’являється іронічний і дотепний Коля-одесит. Щоправда, через те, що його сприйняття часу не збігається з іншими і він виглядає дещо загальмованим, усю його іронію та дотепи, окрім нього, ніхто не сприймає.

— Дошло? Дошло, ти, жирафа п’яна?! — допитується у співпляшника Коля. — От за це й пропоную дьорнуть!

Якщо душа Колі не лишається цього вечора в Одесі, не заспокоюється та не засинає десь у районі Траси Здоров’я, той, хто доживає до цього моменту разом з Колею, переноситься в барвистий карпатський край. Батяр Миколай сипле говіркою, щось декламує та співає. Рухи його різкі, мова швидка й майже незрозуміла. Здається, що за столом не Микола, а якийсь наш прапрабог, що спустився по горах з верхнього царства, щоб донести до нас істину.

— Слава Ісу, народе. Шістя, здоров’я, многая літ усім. Най живе Гуцулія. Будьмо всі уважні, любіт тато, маму і уважєйте на один одного. Тримаймоси купи.

Якщо й після цього Колина душа рухається країною далі, то я цього не бачив. Не доживав. Зазвичай це край, після якого Колян поринає чи в обійми Морфєя, чи прямісінько в нірвану.

А на ранок, до першої пляшки пива, яка повертає його душу на рідну Полтавщину, Микола стає чи то мадяром, чи то румуном з Закарпаття. Принаймні зрозуміти щось з його розмов нереально.

— Пи…ва… бар, на… бар, а ну вас, блін, — махає врешті-решт Коля, встає і йде до холодильника по пиво.

Кілька ковтків, і він уже повністю готовий повторити всю мандрівку країною від початку. Оце людина!

Сєдой

Наснився днями мені Сєдой — людина з мого дитинства. Сєдой був правильним мужиком, як тоді казали урки. Він не був злодієм, тим більше законником, просто свідомо відмовлявся працювати на радянську державу. Його батьків стратили як ворогів народа, а його віддали в інтернат. Він не пробачив, ще малим дав собі слово не співпрацювати з убивцями.

Оскільки в совку не можна було безкарно не працювати, Сєдой півжиття провів у тюрмі за тунеядство. І це при тому, що насправді мав золоті руки і працював по людях, тобто неофіційно.

Сєдой був високий, худий і жилявий. З його слів, волосся на голові було сиве з самого дитинства, відтоді як його забрали від батьків.

Коли наши шляхи перетнулися, мені було десь чотирнадцять, а йому добре за п’ятдесят. Він шабашив у нашому військовому містечку.

— Головне, малий, навчитися керувати своїм страхом, — казав він мені. — Тільки тупі не бояться, а страх допомагає вижити. Опанувати страх і змусити його не паралізувати тіло, а працювати на тебе, треба вчитися.

Сєдой оббивав дошкою балкон у батьків. Я саме збирався на бійку «район на район», які були у нас дуже популярні у вісімдесятих, і шукав цепку від зливного туалетного бачка.

— Ану покажи. — Сєдой покрутив у руці цепку з керамічним набалдашником на кінці. — Ніколи не вступай у бійку, якшо не впевнений у своїй силі. Ця штука — ніщо. Тільки внутрішня впевненість і зібраність.

Сєдой викинув цепку в смітник. Я не сперечався.

— Ці ваши махачі-забави — напускне, — вів він далі. — Гуртом дратися, як пси, то не діло. Але то все пройде з віком. Виростеш — зрозумієш сам.

Уже давно нема на землі Сєдого. Уже я сам наближаюся до його віку. І ось наснився. Сидить ніби знову на балконі, приміряє дошку. Тільки я вже не малий, а такий, як зараз.

— То шо, зрозумів, чим чоловік від пацана відрізняється? — питає мене.

— Зрозумів. Чоловік, попри страх, не відступає. Навіть перед страхом смерті. Бо ж перед собою не виправдаєшся ніколи. А пацан може й втекти, якшо шо. З пацана шо візьмеш?

— Усе вірно, малий, — каже Сєдой. — Саме тому багато справжніх мужиків гине, бо не відступають.

Я хотів розказати йому про війну, щось важливе спитати, однак не встиг. Прокинувся. А тепер ходжу і думаю лише про те, як умить у нас у країні тисячі пацанів перетворилися на справжніх мужиків. Страшне, передчасне, однак безумовно важливе перетворення для нації, на яку напав ворог.

Осінь на Донбасі

Осінь на Донбасі це вам не на Чернігівщині чи Франківщині. Жовтий линялий степ, низьке вицвіле небо і сірий латаний асфальт. Не рятують картину навіть сосни та берізки — в цілому пейзаж сумний.

А тепер ще й висаджені в повітря мости, павутиння з окопів та бліндажів, блокпости, сіролиці місцеві й одягнуті в різного штибу і якості однострої військові.

— За шо ми тут стоїмо? За грощі? Так ні, які тут у біса заробітки. Мародьорство? Ну походіть, пошукайте на жопу лиха. За ідею стоїмо. Голу ідею. Бо ж я бачив, шо було в Слов’янську, коли його звільняли, і не хочу, шоб ця чума далі полізла.

Біля відділення «Нової пошти» купа військових машин. Усередині теж купа вояків і жінок. Усі щось відправляють чи отримують. Пакети, ящики, цукерки, тушонка, печиво. Усі зосереджені й серйозні.

На краю міста чоловік і жінка збирають цеглу зі зруйнованого будинку. Поруч крутиться величезний худий сенбернар.

— Боже допомогай! — махаю їм.

- Їдь, куди їхав, хлопче, — тихо одказує жінка.

Далі ще цікавіше.

— А ви ето, ополчєнці? Ой, в смислє, ну як його?… — охоронець у сіро-синьому камуфляжі а-ля «Беркут» лякається того, що в нього вирвалося, і на мить замовкає.

— Та не нервуйте ви так, дядьку. Це завод «Пролетарій»?

— Та да, — пітніє той. — Тільки вам не сюди, вам на друге проізводство. Там і техніка, і ваші.

— Значить, наші?

— Ага, ваші.

— А ваші? Ваші де?

Чоловік відмахується, мовляв, не до вас, і зникає на прохідній.

Темніє. Бус намотує на колеса останні кілометри «туди». Розстріляний асфальт доріг, темні вікна сільських господ і канонада над обрієм.

Він стоїть біля покинутої хати. В одній руці автомат, в іншій рація. Ми встигли. Мамина посилка в руках героя.

— Ви передайте їй, хай не переживає. У мене все добре. Пічку з хлопцями перебрали, тож у хаті тепло. Ну давайте, не засиджуйтеся, бо буде темно.

Обнімаємося, тиснемо один одному руки, стрибаємо в бус. Попереду майже вісімсот кілометрів «назад». Добраніч. Хлопці просили передавати, щоб спали спокійно.

Лариска

Лаврін був сам не свій. А все через криву Лариску. Крива Лариска працювала двірником на сусідній з Лавріном ділянці. Стара й покривлена життям, вона смертним боєм билася за свої смітники біля елітної висотки, яку прибирала, і ненавиділа всіх, хто міг зазіхнути на її «багатства».

— На хуй іди, курва! — валувала вона, коли мале циганча випадково забрідало на її територію і заглядало в «цінний» смітник. Якщо візитер не розумів з першого разу, то в його бік летів совок чи деркач.

Кривої Лариски побоювався навіть начальник ЖЕКу Степан Степанович Ковш, який, кажуть, настільки безбашенний, що навіть колись послав під три чорти самого Черновецького.

— Та ну її, відьму, — відмахувався Степан Степанович від жалільників двірників. — Хай сторожує свої баки. Люди ж довольні, у дворі чисто, нарікань немає.

Зазвичай Лаврін намагався не спілкуватися з Ларискою і навіть не забрідати на її територію. Аж випадково проходячи повз її баки, побачив об’яву.

«Люди! Не викидайте в сміття светри та теплі речі. Принесіть у двірницьку, я передам солдатам!»

Лаврін підійшов до комори, у якій крива Лариска зберігала свої віники-совки. Біля будки стояли кілька коробок із речами. Самої Ларсики видно не було, а біля гомоніли про своє кілька жінок.

— Караулите, шоб не вкрали? — спитав Лаврін у консьєржки Галі.

— Ага, люди принесли, зараз відчиню комірчину та занесу.

— А де це крива?

— Та ж підійди почитай, оно записка.

Лаврін підійшов до дверей комори.

«Поїхала на фронт, скоро буду, речі залишайте консьєржам, я потім позабираю» — було нашкрябано на папері неровним Ларискиним почерком.

— Шо, правда, поїхала? — Лаврін повернувся до Галі.

— Поїхала. Прибули якісь хлопці, усе розібрали-запакували, і вона з ними поїхала. Сказала, що хоче глянути, шо ще треба.

— Хто б міг подумати?!

— Та не кажи.

Лаврін пішов на свою ділянку. Пару раз чирганув деркачем по асфальту й спинився. Вийняв мобілку і набрав номер.

— Альо, Сергію? Скільки зим… Слухай, а ти ж ще служиш? Шо, там у вас дійсно погано з теплими речами? А якщо вживане? Якшо там нормальне, то можна збирать? Нашо мені? Та є ідея, якось наберу.

Лаврін дав відбій і пішов у свою комірку шукати папір.

Світлана Іванівна

Світлана Іванівна ненавиділа людей. Не всіх, звісно, тільки чужих. Для своїх, ну там сусідів, начальства, дочок, онуків, парикмахерки, вона була неначе єлей, а от чужих ненавиділа.

Сама для себе Світлана Іванівна вирішила, що вся оця ненависть з’явилася через її роботу — майже все життя вона пропрацювала медсестрою. Щоправда, в юності Свєта мріяла стати лікарем, однак виявилося, що спілкуватися з людьми і діагностувати їхні болячки набагато складніше, аніж заповнювати історії хвороб, тож на лікаря вона так і не спромоглася.

Спочатку, зовсім молодою, вона працювала у «швидкій допомозі». Надивилася, звісно, всякого. Потім знайомий пристроїв її у витверезник. Ото там уже люди розкрилися їй у всій красі.

— Замовкни, п’янь! — гриміла на всю палату Свєта, вколюючи сірку особливо буйним клієнтам.

А потім витверезники закрили. І довелося Світлані йти працювати спочатку в поліклініку, а потім у лікарню. Перед пенсією вона навіть була старшою сестрою в травматології і нарешті змогла ставитися до більшості чужих зверхньо і холодно, майже як у часи молодості, коли вільно гиркала на п’янчуг.

Після «пенсії» вона таки залишилася при роботі. Влаштувалася в регістратуру військового госпіталю. Справа загалом не пильна. В основному перекомісії різні. Аж раптом війна. У госпіталь повалили люди. Багато і різні. Молоді й не дуже, солдати й офіцери, без рук, очей, на милицях чи на каталках. І кожного прийми, заповни документи.

— Мальчікі, вас слішком много, вийдіть і заходьте по одному в порядкє очєрєді, - намагається втриматися Світлана Іванівна, заповнюючи першу сторінку історії молодого артилериста, що лягає в пульмонологію.

Та ж чоловіки такі чоловіки. І бубнять, і бубнять. Про блокпости, про начальство, про волонтерів і про свої болячки.

— Не облокачуйся, пожалуста, на наші шпалери, — не витримує Світлана Іванівна, коли черговий пацієнт на милицях спирається об стіну й одвірок своїм бушлатом.

— Та ж всі стільці зайняті, а в мене коліно роздроблене, — виправдовується той. — Нога в корсеті німіє, я не встою.

— А тут здорових нікого немає, - відрізає Світлана Іванівна. — Чистити потім хто буде? Отож. Один притулиться, другий. А прийде начмєд і випише не вам, а мені.

- І шо мені зробить? На підлогу сісти?

— Та шо ж це таке? — не витримує Світлана Іванівна. — Ти шо, спіціяльно мене нервуєш? У мене таких, як ти, знаєш скільки? Якшо я з кожним по слову, то й дня не вистачить! Розмовляє він… Я тут уже суткі на зміні і їсти хочу.

— Та я б вас радий взагалі не бачити, — відбиває військовий. — Аби не ця клята нога, і далі б воював, кому ви нуґжні з таким ставленням до людей.

— Ах так? — зривається Світлана Іванівна. — Ви на госпіталізацію? Після всіх. Оцих двох прийму, потім піду поїм, а потім уже вас.

Світлана Іванівна демонстративно відвертається від солдата. У ній закипає злість. Над регістратурою нависає густа грозова тиша.

— Та йдіть і справді поїжте, — видає раптом солдат.

— Смієшся? — зводить очі Світлана Іванівна.

— Та ні. Чомусь згадав, шо в мене мама така сама.

— Яка така сама?

— Ну… Совєцка. Йдіть, зара поїсте, і все налагодиться. А я тут посторожую. Я ж воєнний!

Світлана Іванівна опускає очі і промовляє тихо, однак виразно:

— Пробач мені, синку. І ви, хлопці, пробачте.

Жінка знімає телефонну слухавку, набирає внутрішній номер.

— Петрович! Скільки мушу просити, шоб стільців у регістратуру принесли ще? Та мені все одно, де візьмеш, у мене тут діти покалічені стоять не можуть! Давай бігом, бо ж не чужі люди, свої.

Світлана Іванівна кидає слухавку на апарат і починає завзято заповнювати форму.

— Свої, свої. Свої ж діти. Наші діти, — ледь помітно ворушаться її губи.

Блокпост «Беркуту»

Порожній бус повертався додому. У вантажному відділенні, на підлозі, Роман улігся на бронежилет, випростав ноги і посміхнувся. Тіло, яке останні дві доби було в постійній напрузі, тепер тремтіло, однак ці дрібні хвилі швидше заспокоювали, аніж напружували.

«Ви де?» — висвітилося СМС на дисплеї мобілки.

«Уже на Харківщині, не переживай, люба», — відбив у відповідь Роман і кинув мобілку в кишеню.

Крайній до «Великої землі» блокпост цього разу випив кілька стаканів крові.

— Бачу, шо волонтери, знаю, шо сьогодні їхали «туди», однак робота є робота. — Дебелий автоматник у синьому міліцейському камуфляжі забрав паспорти і покликав напарників. Уп’ятьої вони почали перетрушувати майже порожній бус.

— Точно немає зброї та гранат?

— Точно!

— А наркотики не везете? А то ми сьогодні одних уже затримали.

— Молодці.

Старший кинув погляд, який, певно, мав означати, що гумор не доречний.

- І не треба глузувати, тягнуть з АТО всі і все!

— А ми, як дурні, все в АТО тягнем.

— А чого це броніки чотири, а каски три?

— Так вийшло. Лишили одну каску бійцю.

— А в аптечці наркотиків немає?

— Немає.

Перевірив. Точніше, просто вивернув усе на сидіння, розворушив і лишив.

— А це шо?

— Журналістське посвідчення.

— Чиє?

— Моє.

— Так, я шось не по`йняв, то ви журналісти, то волонтери?

— Так ви теж ніби Нацгвардія, а шеврон онде «Беркут».

Чоловік рознервувався.

— Зараз розкрутимо автобус.

— Уперед. Раз зумієте розкрутить, то й назад скрутите.

Чоловіки продовжують порпатися в бусі. Простукали борти, зазирнули знизу.

— А чого ти злишся? — знов намагається вивести з рівноваги старший. — Ми сьогодні правда затримали машину з наркотою!

— У волонтерів?

— Ні, у міліціонерів.

— Ну так хто тут тягне все звідти? Тут днями не спиш, збираєш хлопцям, потім сам тягнеш туди. А на зворотній дорозі з тобою, як з уркою. Ти шо, думаєш, я не знаю, шо ти зараз робиш? Качаєш тут нас, шоб бовкнули, може, шо, проговорилися, якшо дійсно шось везем.

- І звідкіля такі познанія?

— Ну ти ж посвідчення бачив!

— Так ви ж нічого не везете.

— Не везем.

— Так чого нервуєш?

— Другу добу на ногах, а ще й з передової.

— Добре, їдьте, пиши тільки правду, журналіст.

- І не сумнівайся, служивий.

Роман, який майже задрімав, кліпнув очима і прокинувся, коли бус кинуло на черговому ухабі.

Він ще раз пригадав розмову з беркутівцем. І ніби ж усе добре. Ніби нормальну справу роблять. То чому ж осад такий на душі? Бо ставилися до своїх співгромадян як до бидла, зрозумів Роман. Ніби й не було Майдану, загиблих, війни і всього іншого. Велетням у погонах було все одно, хто перед ними, якщо не свій, не зі своєї касти. А хоч ти волонтер, а хоч медик, а хоч просто перехожий.

Думати про «беркутят» не хотілося. Роман дістав мобілку і почав гортати фотки. Ось танкісти розглядають привезену уніформу. Ось бійці Нацгвардії розвантажують спальники. А ось зовсім юний легінь червоніє, бо йому на передову привезли передачу від мами.

— Ви там, головне, тримайтеся, — прошепотів Роман, а з «беркутами» то не проблема, то просто невеличка пригода.

Він кинув мобілку в кишеню, покрутився, вмощуючись на броніках, і задрімав.

Друг

— Привіт, Русь.

— О, привіт, Андрюха. А ти якими судьбами, ти ж ніби мертвий?

— Мертвіше не буває, однак уві сні ж усе можливо?

— Точно. А чого раптом вирішив навідати?

— Та скучив. Скільки ми вже не бачилися?

— Ну з твого похорону.

— Да, хєрово якось вийшло, навіть двадцяти років не пожив.

— Казали, шо ти з частини в самохід пішов і там тебе вбили. Правда?

— Та яка вже, Руся, різниця? Ти як?

— Воюємо. Хто б міг подумати?

— Це точно. Багато пацанів останнім часом молодих до нас приходить. Такі, як я колись, жити б і жити.

— А у вас там правда є пекло і рай?

— Усяко є. Усе як у вас. Кому он і на землі пекло, а кому й рай.

— А росіян багато приходить?

— Та чимало. Дуже багато ображених, кого позакопували як собак край доріг без хреста й імені.

— Ну ніхто їх сюди не кликав.

— Та понятно.

— А шо у вас на небі чути, війна скоро кінчиться?

— Того не знаю. Промисла Божого ніхто, крім Бога, не знає.

— А який він, Бог?

— Щирий.

— А правда, що рабів до раю не пускають?

— Правда.

— Я так і думав.

— Добре, піду я, Руся!

— Передавай усім вітання! Батьку, дідам, усім, кого побачиш.

— Добре.

— Рано чи пізно, та побачимося.

— Краще пізно, не поспішай, живи.

Коала Маня

Загалом коала Маня завжди була пацифісткою. Вальяжна і млява, вона днями їла листя і ні в що не втручалася. Тож коли звірі обрали її для важливого завдання, Маня запанікувала.

— А чого це я? — лупала вона очима, поглядаючи на товаришів. — Оно, хай качконос Тарас іде. Він і патріот, і безбашенний на весь клюв.

— Маня, — перебив її кенгуру Павло, — не починай. Я вже пояснював, що, за даними розвідки, він боїться птахів, бо його в дитинстві клюнув гусак.

— Ну так може… — хотіла додати Маня, та Павло шикнув на неї.

— Я б сам пішов, та я великий і він не візьме мене на руки. Сама подумай, хто захоче потіскать тридцятикілограмового псевдозайця? А коалу всі люблять, і він нічьо не запідозрить.

— Ладно, — пробурмотіла Маня, прожовуючи евкаліптовий листок. — Чого не зробиш заради миру на землі.

Удалечині з’явилася невеличка лисувата постать. Звірі затихли.

— Хто це у вас такий на дереві листя трощить? — спитало півтораметрове нєдоразумєніє.

— Це коала, один з символів нашого зеленого континенту, — відповів хтось з юрби за лисим.

— На руки можна взять?

— Конєшно!

— Не вкусить?

— Та ну шо ви? Звісно ні!

Лисий простяг руки і, відірвавши Маню від дерева, притис до себе.

— Гарнюня, — посміхнувся до юрби лисий.

Почали клацати фотоапарати, заблимали спалахи. «Ну час», — подумала Маня і напружилася.

— Слава Україні! — проревіла коала і випорожнила лисому на піджак все, що переварювала два останні дні.

— Айопт! — завалувало нєдоразумєніє, кинувши Маню на землю. — Це теракт, нападєніє на лідера міравой дєржави!

Маня повільно полізла на дерево і побачила, як лисий біг до літака, а за ним ще кілька запопадливих фігур, які намагалися струсити Манине гівно з його піджака.

— Додому! Заводь літак, мені в понеділок на роботу! — кричав лисий. — Хотів поспать, блін, а тепер ще пінжак стірать! Аліна вб’є, як дізнається!

Маня побачила, як удалечині за кущами за всім споглядає кенгуру Павло. Зустрівшись поглядом з коалою, він підняв угору великий палець на передній лапі, мовляв, зачьот.

— Смерть ворогам, — пробурмотіла Маня, зриваючи листок евкаліпта.

Термінал

Під ранок усе майже стихло.

Степан з Ігорем, які всю ніч провели на позиції за ескалатором, отримали кількахвилинну, а може, й кількагодинну, хто його знає, передишку.

Ігор, прикриваючи цигарку долонею, закурив і ліг на бік, споглядаючи летовище, яке починало проявлятися в ранковому мареві.

— Знаєш, Стьоп, а я ж був на відкритті цього самого терміналу. Правда-правда. Я ж до війни в газеті працював. Фотографом. По всій країні катався. Та шо країні, й по світу.

— А тепер з фотографа в снайпери, значить? Не кисло.

— Сам у шоці, - посміхнувся Ігор. — Народу тоді було на відкритті, шо тобі сказать. Не термінал був, а ляля. Хто б міг подумати, шо пару років, і все.

— Та, може, ще відновлять?

— Навряд. Легше знести, шо тут відновлювать?

— Да, відновлювать не особо є шо. Слухай, я он тобі девіз придумав. «Роблю з людей котлети, а до війни портрети», — тихо засміявся Степан.

— А ти, рифмопльот, ким до війни був?

— Копірайтером.

— Тоді ясно.

— Шо тобі ясно? — знов засміявся Степан.

— Чого весь час перлами сиплеш.

— Тренуюся, шоб кваліфікацію не втратити, війна ж не вічна.

- І то правда.

— А я оце… — Степан здригнувся від пориву холодного осіннього вітру, що увірвався до терміналу. — Все життя ненавидів літати.

— Боявся?

— Та називай як хочеш, а тільки востаннє літав ще малим у Союзі. З батьками. А сам так і не наважився.

— Ну, Стьоп, ти попав. — Ігор загасив недопалок і підсунувся ближче до товариша. — Як війна закінчиться, я особисто куплю нам квитки і полетимо на море.

— Це куди?

— Ну куди, у Крим! Куди ж ще!

— Так там же ж кацапи?

— Чи ти глухий, копірайтер, кажу ж, після війни. Коли все, що відібрали в нас, повернемо.

— А… Добре. Та я думаю, шо після війни я вже літати не боятимуся.

- І це правильно, брате. — Ігор ляснув товариша по плечу. — Бо ж некрасіво буде, такий легінь, і боїться літать!

— Ги-ги.

— Тим більше, ти ж знаєш, як нас називають на гражданці?

— Та знаю. Кіборгами.

— Правильно, а кіборги вони ж нічого не бояться. Зараз шось перекусимо і насипем таварісчам-наваросам!

Янукович у Міжгір’ї

— Чоловіче, візьміть велосипед, — кинувся до Віті якийсь хлопчина. — Територія Межгір’я чимала, ноги стопчете.

Вітя на мить закляк. «Спалився, — майнуло в голові, і одразу ж: — От сука гример, стільки грошей взяв, а роботи не зробив». Однак хлопчина нічим не виказав, що впізнав Вітю.

— Беріть, оренда не дорога, зате ж будете як король!

— Ш…с…п… Шспасіба, нінада, — видавив з себе Вітя і, віддавши квиток на контролі, перетнув межу власного подвір’я.

— Корольом будеш? Та був я вже корольом, — белькотів він собі під носа. — І ось маєш!

До хонки Вітя зайти не наважився, побоявся, що не витримає серце, тож пішов до бані. Там, у бесідці, стояв магнітофон і грала музика. А поруч на стільці сиділа якась пані.

— Підходьте, чоловіче, просю. — Жінка піднялася назустріч Віктору. — Ця бесідка унікальна. Побудована в дуже правильному місті. Тут просто в космос б’є енергетичний стовп, якій лікує й омолоджує. Паралельно за окремі гроші зніму з вас порчу або наговір.

— Шспасіба, нінада, — відступив Вітя.

«А таки в правильному місці я біля бані „бесідку-мінєтку“ побудував. Енергетичний стовп! А то ще й думаю, чого там завжди так гарно було», — розмірковував він, спускаючись до моря. Ось і озеро, куди він закинув до десятка видів сомів. Дещо подохло одразу, однак деякі «кабани» вижили. Ось і виміст, з якого він інколи ловив, ось і красівий двоповерховий будиночок-туалет, щоб, як припече, не тягти дупу вгору до хонки.

У якийсь момент Вітя не повірив очам. У вікні туалету красувалася вивіска «Кафе». Він підійшов і смикнув ручку. Зачинено.

— Не працює, чоловіче, — почувся голос ззаду.

Перед Вітею стояв якийсь чоловік із купою ключів.

— Збанкрутувало кафе. Перестали ходить, як дізналися, шо це сральник. А хочете, я вам пенькі покажу? Вони зараз закриті, однак за окрему плату можу організувати.

Вітя зам’явся. З одного боку, не хотілося привертати до себе увагу, а з іншого — кортіло подивитися, як там улюблене ліжко у вулику.

— А рублями російськими візьмете, — тихо пробубонів Вітя.

— Рублями? Ворожими? — Чоловік роззирнувся навколо. — Та чого ж, можна й рублями. Тільки для іноземців дорожче.

Вітя сунув поводиреві гроші, й вони пішли до пеньків. Вуликів майже не залишилося, однак вулик-ліжко був на місці. Дивовижна конструкція дозволяла людині лежати майже всередині вулика, а навколо були бджоли.

— Кажуть, шо він любив тут порать свою полюбовницю — чи то сестру, чи то родичку куховарки, — гигикнув чоловік із ключами.

Вітя промовчав, хоча на очі навернулися сльози.

Полишивши пеньки, Вітя вирішив піти глянути на яблуневий сад та ферму. Дорогою він побачив екскурсію і прибився до неї.

— Оце яблуневий сад Януковича, — розповідала жвава дівчина. — Він дуже любив, шоб усе було своє й екологічно чисте.

«Шо ви всі „любив-любив“! Я й зараз люблю», — подумав Вітя.

— Однак через те, шо він хотів усе швидко і дуже красіве на вид, то агрономам не лишилося нічого, як набурити в землю стільки нітратів, шо ті яблука хіба вночі не світилися.

— Правильно колись казав Береговий, — сплеснув у долоні Вітя, віддаляючись від екскурсії. — Вірити не можна нікому, скрізь обман.

А на виході Вітя розплакався. Від безсилля і люті. Від того, що брукованими доріжками, де кожен камінчик коштував по євро, тепер ходять чужі люди. Що ті, хто раніше працювали на нього, тепер відкрили тут свої міні-бізнеси. Він згадував, що колись усі робітники ховалися при його появі, щоб не псувати краєвид, а тепер на його землі стоять ятки з солодкою ватою, а його гольфмобілі здають в аренду якісь люди.

«Лише якийсь рік пройшов. Ще рік тому я гуляв цими доріжками на самоті й насолоджувався власною значущістю. Як же ж я так проколовся? Повірив гебісту, що все владнає. А воно, плюгаве, Крим забрало, Донбас рідний знищило, само їздить світом, з коалами обнімається, а я сиди в Ялті й бухай?» Вітя вийшов із садиби, пройшов повз лотки з магнітиками та іншими сувенірами. Його погляд упав на туалетний папір із зображенням гебіста і виразним написом «ПТН ПНХ».

— Почім? — спитав Вітя.

— Десять гривень, — відповів хлопчина. — Є й з Януковичем у таку ціну, показать?

— Нінада. А рублямі вазьмьотє?

— А ви з Росії?

— Ну… Да.

— А не боїтеся везти туди?

— Нє баюсь. Позна піть «Баржомі», кагда почкі атказалі.

З татом

— А вони не бояться? — Малий Славко відвернувся від телевізора, в якому все миготіло і вибухало, підтягнув ковдру під саме підборіддя і зиркнув на бабусю.

Баба, яка саме дивилася по телевізору новини, приглушила звук і повернулася до онука.

— Ну як не бояться? Тільки дурні не бояться. Страх людині даний, щоб уберегти її від біди.

Баба підійшла й сіла на край ліжка. Простягла руку і скуйовдила онуків неслухняний солом’яний чуб.

— А тато хіба боїться? Тато ж точно нічого не боїться. Він же командир! Командир не може боятися.

— Хитрун ти, Славко. — Баба посміхнулася. — То ж зовсім інший страх. Панічний. Такого за твоїм татком точно не помічено. Тато в тебе дійсно герой. За таким можна і у вогонь, і у воду. А тільки й він боїться. За тебе боїться, шоб ти, бува, чого не втнув. За солдатів своїх боїться, бо ж має їх живими-здоровими назад повернути. За країну боїться, бо ж ворог напав.

Баба погладила онука по голові, підпихнула ковдру і пішла на крісло до телевізора. Славко заплющив очі, й одразу перед ним постав батько. У формі й броніку, в касці й спеціальних окулярах. Батько схилився над Славком, відсунув угору окуляри і закріпив їх на касці.

— Ну шо, боєць, — промовив він, — тримаєш позиції? У садку норма? Маму з бабусею охороняєш?

— Ага, — прошепотів Славко. — Усе роблю, як тобі обіцяв.

— Молодчина, — батько посміхнувся. — Як мама?

— Мама в госпіталі. На зміні. Працює.

— Скучив за нею?

Славко кивнув.

— Потерпи. Треба трошки потерпіти. Скоро я повернуся, візьму вас із мамою, і будемо цілі вихідні гуляти разом. На атракціони підемо, в аквапарк!

— А коли повернешся?

— Скоро. Засинай, козаче.

Батько нахилився і поцілував сина в лоб. Славко посміхнувся, не розплющуючи очей, і повернувся на бік.

— З ким це ти там розмовляєш, дитино? — подала голос баба.

— З татом, — уже зовсім сонний відповів Славко.

— З татом то добре, — тихо прошепотіла баба. — Вітання передавай.

— Добре, — прошепотів Славко і заснув.

Зустріч на Майдані

— Поступово, через кілька десятків років, ти мене забудеш, однак не переживай, це нормально. Я питав тут у хлопців, вони казали, що за двадцять п’ять років, якщо не стрічатися, людина забуває прізвища однокласників, а через тридцять і обличчя.

Вони сиділи на парапеті на Інститутстькій, трохи вище містка над барикадою, на якій взимку і познайомилися. Обидва в камуфляжній формі, надітих, як звичайні шапки, балаклавах і берцях. Тільки в Сергія в руках був наплічник, а у Толіка — за спиною білі крила.

— Не кажи дурниць, Толя. Я ніколи тебе не забуду.

— Забудеш. Поступово лишиться тільки образ, який зі мною справжнім нічого спільного не матиме.

— Залежно від того, що ти називаєш справжнім. — Сергій збив з плеча пухку сніжинку. — Я ж тебе до Майдану не знав? Тож таким, як пам’ятаю, ти для мене й справжній.

- І то правда.

Звечоріло. Поруч з хлопцями ходили люди. Хтось запалював свічки біля портретів загиблих, хтось прогулювався, хтось фотографувався, місто жило звичним життям. Ніхто не бачив хлопців, хоча, може, просто не звертав уваги, мовляв, сидять собі та й сидять.

— А ти чого мене покликав? — подав голос Сергій. — Як я просив тебе після похорон, щоб ти хоч наснився, так ні в яку, а тут, бач, прийшов.

— Справа є в мене.

— Яка?

— Ти ж на фронт ідеш?

- Іду. Завтра на Софіївській зранку присяга, в автобус і туди. Як тебе тоді тут снайпер убив, я поклявся, що знайду гада.

- І шо?

— Та ж більшість тої гидоти зараз на Донбасі. Туди й поїду, пошукаю. Я після твоєї загибелі пив дуже. Ледь вийшов з піке, і то лише тому, шо війна почалася.

— Та знаю я.

— Знаєш?

— Знаю. Все знаю. І про те, що відмовили тобі спочатку в військкоматі. І про добровольчий батальйон, і про учєбку — про все знаю.

— То чого позвав?

— Хочу, шоб ти знав. Я тепер як янгол-охоронець до тебе приставлений. І мені дозволили з тобою поспілкуватися. От і позвав, шоб ти знав, шо я поруч, шоб до знаків різних прислухався.

— Буду. Обіцяю.

- І ще. Усе буде добре. Війна не вічна. Минуть роки, ти мене забудеш, однак…

— Та я…

— Не перебивай. Нічого в цьому страшного немає. Головне, не забувай, за що ми тут усі загинули. І дітям, і онукам розповідай. Обіцяєш?

— Обіцяю.

Толік встав, розправив за спиною великі білі крила.

— Ходи сюди… — Він розкрив обійми, і Сергій обійняв побратима. — Ну мені час, все буде добре! Я наздожену тебе на фронті.

Толік махнув крилами і злетів у чорне небо.

Сергій ще довго дивився угору. На обличчя падали сніжинки і одразу танули, перетворюючись на струмки води.

— Дядю, ти плачеш?

Біля Сергія спинилася дівчинка років семи.

— Ні, сонечку, то сніг. А ти шо, сама?

— Ні, он мама. — Дитина махнула в бік жінки, яка неподалік запалювала лампадку.

— А у вас тут хтось загинув?

— Не у нас, а за нас! За всіх нас. Так мама каже.

— Мама правильно каже. Біжи до неї. — Сергій провів тильною стороною долоні по щоці дівчинки і, накинувши на плече рюкзак, пішов униз вулицею.

Передок

— Оно, бачиш, заграва? Небо світиться з того боку, де гупає? То Донецьк.

— А то світло від вибухів?

— Та ні, просто місто велике, то й підсвічує небо. Шо ж тут від нас відстані? Піски, аеропорт і місто.

— А це «град» валить?

— Та ні, це вихід мінометний.

— Тобто?

— Ну звук не від пуску, від пуску ось зараз, трохи інший, а від падіння гранати.

— Уже все на слух розрізняєш?

— Та звісно. Звикаєш розрізняти і чим валять, і куди. І вже реагуєш спокійно. Ми, як перший день приїхали, тіка шмотки кинули, а вони як жахнули! Тоді да, перелякалися. А зараз уже звикли і хлопці реагують нормально.

— А оце в хаті чиїй живете?

— Жінка пустила. Вона виїхала. Тут на вулиці майже всі виїхали, постійно не живуть. Страшно.

— А не побоялася хату довірити? А як, не дай бо’, через вас розбомблять?

— Все може бути, а тільки просто кинути добро ще гірше. У зиму не топлена хата — це страшне. Та й мародерів серед пролетаріату районного вистачає. Винесуть усе, а так, як не крути, під охороною.

— Та й то правда.

— Тут десь тижні три тому приїздила бабуся, оно трохи далі її хата, там теж наші стоять. Сама бабця перебралася до доньки, а нас пустила. Так от, приїхала вона, подивилася шо до чого і простягає бійцю двісті гривень. А він не второпає, мовляв, нашо гроші? А вона перехрестила його й каже: «А шоб ви з хати не з’їхали, бо жалко хату!»

— Ого!

— Отож, шкода ж обійстя. А ми ставимося з повагою до чужого. Колись війна кінчиться, людина повернеться і буде жити. Грошей ми з баби, звісно, не взяли, сіла, попоїла з нами, й відвезли ми її аж за блокпост, де вже маршрутки ходять.

— А хату можна глянуть?

— Та пішли. Ось гараж. Тут у нас склад, у літній кухні, відповідно, кухня. Льох використовуємо за призначенням, як бомбосховище. У хаті ось, дивися.

— Божничка, фіранки, комод, холодильник, це все хазяйське?

— Усе хазяйське, навіть телевізор. Усе ціле, усе працює.

— А тєлік дивитеся?

— Рідко. В основному для перевірки інформвції. Як наші їм насиплять добре, то в них тут на місцевому ДНР-каналі одразу ґвалт «хунта пре».

— А він тут іде?

— Так, а шо ж тут до Донецька? Іде!

— Наші не глушать?

— Може, де й глушать, я не знаю, та в нас немає смислу. Село ж пусте.

— А шо ще по їхньому каналі?

— Та херня різна! Співають днями гімн свій. Музику з радянського взяли, а слова нові. Брєд рєдкий. Нормальна людина дивитися таке не зможе. Увімкнути?

— О ні, дякую.

— А ще об’яви крутять. Про податки. Уже п’ять штук податків придумали. І шось там таке мудрьоне. Шо як бізнесмен, то маєш податок принести за певною адресою у якийсь там центральний банк ДНР.

— Общак-банк?

— Ну типу.

— Добре, поїду, дорога дальня.

— Давай, ніби затихло. Усім вітання і подяка тим, хто допомогає волонтерському руху.

— Добре!

— Передавай, що дух у нас бойовий, рідну землю не віддамо!

— Передам!

Дорога

Глупа ніч. Блокпост під Слов’янськом. Вимикаємо фари і на аварійці підкочуємо буса під знак «Стоп». Вітер, час від часу зривається сніг. Військові в повній бойовій та з калашами повільно підходять.

— З Києва? — посміхається один, розглядаючи паспорти.

— Ага!

— У вас тут у бусі аж ніби пахне рідним Києвом.

Засміялися всі.

— Волонтери, значить?

— Ну да.

— А куди прямуєте?

— Під Кримське.

— Ну щасти, вітання пацанам! Кажіть, що скоро й ми до них підтягнемося!

Майже по обіді. Виїзд з Кримського. Блокпост. Двоє хлопців у повному спорядженні перевіряють документи.

— Повертаєтеся з санаторію?

— Ага.

— Гупа?

— Та да, гупа!

— Розвантажилися?

— Так, усе добре! А ви як тут?

— Та тримаємося. Дякуємо вам!

— Та нам за що? Це ви тут серед степу і в дощ, і в сніг, і в холод.

— Та ж без вас, без волонтерів, точно подубли б! Так шо дяка по адресу!

— Та й вам теж. А шо це за говір у тебе, ти не кримчак?

— Сімферопольський!

— Виходить, кримчак Кримське вартує?

— Виходить.

— Усе, па!

— Столиці привіт!

— Обязи!

Пізній вечір, в’їзд з Красногорівки в Мар’їнку.

— Шо, валять сєпари?

— Ну ми не специ, ляпає, а хто, шо, то не знаємо.

— Не переймайтеся. Далі тихо. А ви шо, хлопцям гуманітарку возили?

— Ага!

— Ну легкої… Києву вітання.

— Дякуємо. Ось комплект від дощу, куртка й штани, тримай!

Військовий на мить замислюється.

— Ні, там далі блокпост є, їм віддайте, їм потрібніше!

— Тоді бувайте.

За десять хвилин.

— Волонтери? З Києва?

— Да.

— А з якого району?

— Солома.

— Позняки.

— О, а я з Троєщини!

— Слава Україні!

— Героям слава!

Шаман

— Лягай, блін! — почув над самим вухом Олег, і в наступну мить щось штовхнуло його вперед в окоп, просто біля входу в бліндаж.

Падаючи, він відчув, що зверху на нього навалюється здоровезне тіло.

Олег зачепив каскою стіну окопа. Хотів випростатися і почув, як нагорі вибухнули. Спочатку зовсім близько, аж посипалася земля, а потім трохи далі вбік. Олег втиснувся в землю.

— От ти даєш, молодняк, — почулося згори праворуч. — Так і без голови залишитися можна.

Олег вивернув шию і побачив поруч в окопі того, хто його врятував.

Чоловікові було десь під п’ятдесят. Хоча, може, й менше; борода, обвітрені щоки та сіро-зелений заскорузлий одяг років додають ого-го!

— Дякую, — прохрипів Олег незнайомцю.

Обстріл пішов далі, тож чоловік відповз трохи вбік і сів в окопі. Випростався і Олег.

— Дякую вам, — ще раз промовив він.

— Та, не бери в голову. У війну набоями повернеш, — засміявся чоловік. — Будемо знайомі, я Костя. Позивний Шаман.

— Олег. А по батькові як вас?

— Не треба, достатньо Костя або Шаман.

— Добре.

Шаман дістав з-під броніка пачку, витягнув зубами цигарку і клацнув запальничкою.

— А чого стовбичив? Глухий, чи шо?

— Якшо чесно, — знизав плечима Олег, — то глухий. Одне вухо взагалі не чує, а друге поганенько. Свист та тихі звуки кепсько розрізняю.

— От ти крендель, — посміхнувся Шаман. — Хто ж тебе призвав?

— Доброволець я. А вухогорлоносу грошей дав, шоб не писав, шо недочуваю.

— Дивний світ. — Шаман випустив носом цівку диму. — У мої часи платили навпаки, шоб не забрали.

— Ну треба ж Батьківщину боронити?

— Та ясно, шо треба, жартую. Раніше тебе не бачив. Ти коли прибув?

— Позавчора.

— Ясно. Ну, козаче, молися, щоб наступного разу теж не сам був під час обстрілу, бо буде горе.

— Та я якось той, у Бога не вірю.

Шаман загасив недопалок і знов посміхнувся.

— То твої особисті справи — вірити в Бога чи ні, жити треба так, ніби він є! Тоді все буде добре.

— Так і живу.

— То й молодець. — Шаман піднявся з окопа й огледівся. — Ну ніби фініш у сепарів. Давай тепер ми їм насиплемо проти ночі.

Партизан

— Ти чув, партизани сепарський блокпост вирізали? — Ванька присів за блоками ближче до теплої буржуйки і шмигонув носом.

— Та чув, — тихо промовив Микола на прізвисько Сивий і теж підійшов ближче до тепла.

Блокпост, де з-поміж інших стояли Ванька та Микола, був не на передовій, а в умовному тилу. За місяць, доки вони тут були, пост жодного разу не був атакований і не потрапив під обстріл. Гупало набагато далі, а тут військові та нацгвардійці перевіряли машини, які рухалися вглиб фронту і назад, щоб ніхто нічого не тягнув із зони на «Велику землю».

— Як криси тилові, - бідкався двадцятирічний Ванька. — Там наші воюють, а ми тупо в багажниках порпаємося.

— Е, не скажи, — відбив Сивий, простягаючи руки над діжкою-буржуйкою. — Тут теж треба. Оно, «муху» позавчора хто знайшов? Ми. А якби з тієї «мухи» хтось по побратимах бахнув?

— Та зрозуміло, та все одно хочеться на передову. Я вже думаю, шо треба було не у військо йти, а в партизани! Я ж майже місцевий, усе тут знаю.

— Партизани, кажеш? — посміхнувся Сивий. — У всі часи є партизани. Батько мій під час війни партизанив. Та й у часи моєї молодості в Казахстані теж партизани були!

— Як це? — Ванька недовірливо покосився на товариша. — Які могли бути партизани?

— Я служив прапорщиком там, а партизанами називали тих, кого до нас в частину присилали раз на рік на прибирання врожаю. Ну замість військових зборів.

— Цивільні тобто?

— Ну у нас вони були у формі та працювали на полях замість армійської підготовки.

- І добре працювали?

— Ну такоє… Раз на місяць продукти в магазин завозили, ну і горілку. Так після завозу нікого з партизанів три дні добудитися було неможна.

— Ого.

— От тобі й ого! А один, зараза, украв мої чоботи парадні і пропив. Причому й мене покликав. А про те, за чий рахунок бенкет, сказав, уже коли все випили.

— Не вбив його?

— А толку? Разом же пили.

- І то правда.

Ванька, трохи зігрівшись біля буржуйки, намацав у кишені цигарку, закурив.

— Ну зараз партизани не такі.

— Я й не кажу, шо такі, просто при слові «партизани» згадую Казахстан і нічого зробити не можу. Смішно. Я там і посивів, до речі.

— Ого, а шо сталося? Знов партизани?

— Та ні, то вже казахи підшефні втнули. Скловати наїлися, думали, шо це в вагонах цукрову вату привезли.

— Розводиш? — посміхнувся Ванька.

- Є трохи, — засміявся Сивий. — Треба ж якось настрій піднімати. Ладно, погрівся? Пішли змінимо хлопців біля шлагбаума, хай погріються.

Чоловіки пішли до побратимів на краю блокпосту.

— Йдіть погрійтеся, ми тут з партизаном вас підмінимо.

— Шо ти мелеш, Сивий? З яким партизаном?

— У нашого Ванюшки новий позивний! Він тепер партизан, — засміявся Сивий і штурхонув товариша в плече.

Над блокпостом рознісся регіт.

Про собак

— Альо.

— Привіт, журналюга!

- І тобі не хворать!

— Шо там у тилу?

— Та шо? Тил. Народ до Нового року готується. А у вас шо, тихо?

— Ну як тихо? Не так як було, однак не тихо.

— Обстрілюють?

— Вони, суки, трохи тактику змінили.

— Тобто?

— Собак пускають до нас полями.

— Яких собак?

— Я не знаю яких, а тільки вони прив’язують до нашийника цепки, і ті біжать полем, чіпляючи розтяжки.

— Гинуть собаки?

— Ну не завжди, однак гинуть.

— А нашо воно їм?

— Мабуть, пробивають ходи в мінних полях, шоб мати можливість ближче підійти, бо ж у нас позиція гарна і якшо не мінометом чи «градом», то ніяк.

— Хочуть підлізти на відстань пострілу?

— Угу. Та тільки хєра їм. У нас тут подарунків для них різних, мама не горюй!

— Це добре.

— Ладно, радий був чути!

— Навзаєм, бережи себе!

ДТП

Як дивно інколи розтягується час. Деякі періодди життя — місяці, а іноді й роки — пролітають, як «пулі у віска», а деякі секунди тягнуться вічність.

— Ох ти ж, блін, — пролунало з водійського сидіння, і наступна мить розтяглася, неначе на сторіччя.

«Автобус різко змінив курс, пішов юзом, перетнув зустрічні смуги і перекинувся догори дригом на узбіччі, так? — перепитував мене потім дебелий міліціонер, записуючи пояснення. — Я правильно записав?»

І не посперечаєшся, все ніби правильно, однак відчув я інше.

Я відчув, що наш красунчик «Спринтер» почав жити власним життям. Я відчув, як водій Женя намагався приборкати залізного коника, який послизнувся і ніс нас усіх у невідомість. Я відчув, як згрупувалися поруч з водієм Тарас і Сергій, а поряд зі мною вхопилася за крісло Віка.

А далі пішов танок завдовжки у вічність, бус шарпнувся в один бік, в інший, а потім полетів кудись задом.

— А шо це у вас, броніки? — Дебелий інспектор посвітив ліхтариком у надра перекинутого буса. — Ви шо, волонтери? Додому поверталися? От же ж не пощастило!

Коли бус почав лягати на бік і далі на дах, я відчув, що на мене і Віку летять броніки, каски та інше начиння з салону. Я намагався прикрити її рукою і собою, однак шось важке таки прилетіло їй у голову.

Вікторія, Перемога, чудова жінка зі степів Донбасу! Це вона з чоловіком возила нашим воякам їжу. Це вона за це потрапила в полон. Це вона врятувала український прапор, який негідники кинули в ОДА, щоб витирати ноги.

Вона їхала з нами до столиці, в гості, тому теж потрапила в цей танок буса.

— Болить?

— Нічого, я сильна.

— Це точно.

Сергій кульгає, Тарас притискає серветку до розсіченої голови.

— Оно у тебе й щока припухла, — кидає Тарасові дебелий інспектор.

— Та нє, не припухла, то я від природи такий красівий, — жартує Тарас.

Коли бус закінчив свій довжезний танок і нарешті завмер, Тарас, як заправський герой бойовика, вибив бокове скло, виліз сам і почав допомогати іншим.

Сергій почав обробляти всім рани.

Спинилися випадкові машини. Першими підбігли до нас двоє чоловіків, також волонтери. Саме вони викликали «швидку» і підтримували нас до її приїзду.

Зараз, коли час знову став звичним, я пригадую, що за ту мить, доки тривав танок буса, я встиг дуже багато. Я згадав дружину, діток, рідних, основні події життя, а головне, хоч якось встиг зреагувати на те, що відбувалося. Час став настільки гумовим, наскільки було потрібно.

— Усі живі? — спитав чоловік, який також спинився нам допомогти.

— Живі!

— Оце зараз головне, все інше — потім!

Баба

Стара баба пхнула причинені двері, що аж зойкнули клямкою, і повільно, спинаючись на ціпок, прошкандибала сінями до хати.

— Бабо, ви не заблукали? — Мишко відірвався від наплічника, який саме пакував.

— Та ні, чого ж заблукала? — Баба оглянула хату. — Все вірно прийшла, все вірно.

Баба підтягла ціпком стільця і сіла просто посеред світлиці. Чорна, зморщена, у темному жупані, спідниці, плахті та платку.

Глибоко посажені вицвілі очі баби дивилися не на Мишка, а неначе крізь нього.

— Значить, зібрався? — прошамкала стара.

— Зібрався.

Уся ця історія з бабиним приходом була настільки несподіваною, що Мишко не знав, як реагувати.

— До сестри моєї, значить, у гості йдеш, — вела баба далі.

— До якої сестри? — закліпав очима Мишко,

— До молодшої, до якої ж іще?

Здавалося, обличчя в баби витесали з каменю — тонка нитка зціплених губ, павутиння зморщок.

— Шось ви, бабо, плутаєте. — Мишко намагався говорити весело, однак виходило погано. — Я на фронт, на війну йду.

— Я ж і кажу, шо до неї. Знов сучка голову підняла, рядить шо попало, а мені розбирай.

На довгу мить у хаті повисла тиша.

Баба встала, ще раз глянула на світлицю, Мишка і пошкандибала на вихід.

— Бабо, а ви хто? — не втримався Мишко. — І чого приходили?

Баба на мить завмерла у дверях.

— Я? Я — смерть. Ходжу, дивлюся, кого сестра в гості кличе. — Баба повернула голову, і вицвілі очі на мить зустрілися з Мишковими. — Та ти не бійся. Не твій ще час. Йди, раз кличе, борони землю.

Грюкнули за бабою двері. Мишко кинувся услід, вискочив надвір. Порожньо, лише тихо падає сніг.

— Дивовижа, — знизав плечима і повернувся в хату пакувати наплічника.

Москва

У 2002 році ми з дружиною приїхали до Москви задля участі в одному телепроекті. Минув місяць після «Норд-Осту», народ навколо був чорний і зляканий. Колись я ще опишу, як я тоді відчув Москву, а поки що про інше.

Телепроект, у якому ми брали участь, називався «Медовий місяць». Сімейні пари змагалися в різних конкурсах, щоб виграти «суперавтомобіль» «Нива» кольору баклажан. Фактично для учасників це були три окремих записи програми за неповні дві доби.

І ось ми пройшли чвертьфінал, півфінал і фінал! Тидищ! Родина з Києва, себто ми, перемогли всіх! Поздоровлення, квіти, ключі від машини! Аж раптом нас починають поздоровляти і люди зі знімальної групи (світляки, гримери, адміністратори), які за нас, виявляється, тихо вболівали! Ну що? Треба виставлятися! Надворі вже глупа ніч, знімальний павільйон у районі Льодового стадіону. Я побіг, купив у ларку коньячку, щось у адміністраторів з їжі лишилося. Сіли за декораціями, випиваємо, за життя тремо, я про «Норд-Ост» розпитую, бо жива рана, вони про Київ питають. І раптом режисер-постановник, грузин, до речі, каже:

— У мене для вас, українці, подарунок є! — Він залазить з ногами на стілець, прокашлюється і видає: — Тарас Григорович Шевченко, «Катерина»!

Кохайтеся, чорнобриві,

Та не з москалями,

Бо москалі — чужі люде,

Роблять лихо з вами…

Більшість присутніх були дівчата. Майже всі приїжджі. І у всіх на очах виступили сльози.

Москаль любить жартуючи,

Жартуючи кине;

Піде в свою Московщину,

А дівчина гине…

Цей виступ я не забуду ніколи. Москва, ніч, купка стомлених від багатогодинної праці й сп’янілих від коньяку людей слухають грузина, який декламує напам’ять поему українського класика. Коли мене запитують про Москву, перше, що я згадую, саме ту ніч.

Новий рік

Минулий рік був найкращим у житті Влада. Ще позаторік він був «третім помічником помічника» на СТО. Заробляв копійки, пив дешевий «Сармат» та збивав з місцевої дітлашні в кінці місяця на чекушку. А тепер? Тепер він серйозна людина. Воїн! Разом з трьома напарниками відповідає за безпеку району.

— Ай, харашо! — Влад крутнув кришку дорогого віскаря і хлюрнув собі у важкий гранчак.

Що не кажіть, а головне в цьому житті — вчасно пристроїтися. Влад одразу відчув, звідки дме вітер і що існує реальна можливість втілити відоме гасло «хто був нікєм, той стане всєм». Він одразу подався в апалчєнці, мовляв, всігда готов.

Не те щоб Влад дуже вірив в фашизм і американську інтервенцію, однак якщо це дозволяло вибивати двері в хати до колишніх кривдників і ставити їх на коліна іменем Новоросії й трахати таких дівчат, про яких раніше і мріяти не міг, то чому б і ні?

Влад ковтнув віскі. Задоволено плямкнув і наколов на виделку македонський пікантний перчик, фарширований сиром альметте.

«Добре, що я не зжер усе одразу, а потурбувався про Новий рік», — подумав він, згадуючи, як вивозив цілий кошик бухла та дорогої жрачки з магазину «Метро».

У двері постукали. Влад поставив гранчак і взяв приставлений до столу АК.

— Хто там? — гукнув він, не підводячись з-за столу, однак навівши дуло на двері.

— Це я, Стас!

Влад піднявся і відчинив товаришу. Від того тхнуло перегаром, однак він не хитався і виглядав доволі тверезо.

— Заповзай. — Влад дістав ще один гранчак і хлюпнув віскі. — Вчасно ти, ще півгодинки, і буде Путін вітати.

Стас жадібно, одним ковтком випив віски і простягнув Владові склянку.

— Ще! — неначе виплюнув він.

— Ого, суворо, — посміхнувся Влад. — Без питань. Щось сталося?

Стас випив другу порцію. Вже не залпом, а смакуючи.

— Сталося, Владе, сталося. Ти в курсі, хто зараз містом керує?

Влад скривився. Ця тема останнім часом була найболючиша.

— Ти про російський спецназ? У курсі. — Влад налив ще собі й товаришу. — Поприлазили, коли ми тут уже рік воюємо, і давай порядки наводити. Того не чіпай, те не роби.

Стас мовчки випив, поглядаючи на Влада.

— Та срав я на їх, — завівся Влад. — Ми тут самі собі влада. Ми Новоросія, третій Рим! А вони сюди чурбанів з Кавказу поприганяли і керують. Донбас — це їм не Крим!

— Усе сказав? — обличчя Стаса було неначе камінь.

— А шо, не так кажу?

— Так чи не так, а тільки, друже, я прийшов по тебе.

— Тобто по мене?

— У комендатуру підеш зі мною, до росіян.

— Стас, ти шо, тепер з ними?

— Знаєш, Владе, питання стоїть або ти, або я. Я собі якось дорожче!

— Сука! — Влад смикнувся в бік автомата, який притулив до стіни.

У наступну мить куля увійшла йому в праве око і, пробивши череп, вилетіла з потилиці. На шпалери бризнули кров і мозок. Влад ще якусь мить стояв, а потім упав уперед, ламаючи стіл і розкидаючи новорічні наїдки.

Стас встав з крісла і сховав пістолет у кишеню. Допивши віски, він поставив склянку на тумбу біля телевізора і вийшов, не зачиняючи двері. У телевізорі з вимкнутим звуком на тлі Москви беззвучно ворушив губами невеличкий лисіючий чоловічок. По екрану, просто на лисину чоловічкові, сповзала цівка Владової крові…

Скільки літ, скільки зим

Дзеленькнув мобільний. Дзеленькнув і затих. Затих у німому відчаї «Передзони». На дисплеї висвітився номер з минулого. Я видихнув і натиснув «Виклик».

— Привіт. — Його голос на тому кінці був надтріснутий і ніби наляканий.

— Привіт, скільки літ, скільки зим. З Новим роком!

- І тебе з Новим роком! Щастя, здоров’я. А головне — миру.

— Так, мир — це головне.

— Ти не уявляєш наскільки.

— Шо там у вас?

— Так, а шо? ЛНР у нас.

— Тобто ти не виїхав? Я думав, ти вже десь у родичів під Одесою.

— Ні, я лишився. Боявся втратити ферму. П’ятнадцять років праці не так легко кинути.

- І шо, вберіг?

— Фактично ні. Козачки майже все на шашлик пустили. І нічого ти їм не зробиш. У мене ж діти маленькі.

— Хоч би дітей відправив. Під обстрілами сидіти, воно їм треба?

— Обстріли західніше. У нас тільки чути інколи. Мені їх страшніше було через лінію фронту везти.

- І шо далі?

— Я не знаю, шо далі. Записався в міліцію.

— Оце новина. А нашо?

— Хоч трохи ферми збережу. Тут якшо не у владі, то зовсім ніяких прав не маєш.

— Та кидай усе й вали звідти! Шо там та ферма? Через тих овець, може, й людей стрілять будеш? Ти ж бачиш, що нічого гарного там уже не буде. Виростуть доньки і куди? В інститут благородних дєвіц ЛеНеРе?

— Шо ти мені тут політінформацію проводиш? Тобі добре, з хати тікать не треба.

— Мені з хати тікать не треба, бо, коли біда прийшла, я свою сраку на вулицю потяг, на барикади! А ти у хліву сидів з вівцями і чекав, може, пронесе.

— Нашо ти так?

— Ну а як? Як? Зараз тільки й розмов від вас: «Ми не хотіли ніяких новоросій. Ми хотіли просто працювати на власній землі». А не думали, шо ваш же сусід, п’яничка, той, що працювати не хоче, так він із нагайкою над вами з радістю ходить буде. А тепер плачеш? У міліцію зібрався? Йди. Стрімку кар’єру зробиш.

— Я тобі подзвонив за підтримкою, а ти?

— А так ти хотів, щоб я тебе пожалів і підтримав? У чому? У тому, що ти просрав рідний край?

— Зря я подзвонив.

— Та як скажеш, то роками не дзвонив, а то раптом підтримки тобі треба. Бувай, фермер-міліціонер!

— Бувай.

Галя

Галя все життя працювала. Спочатку на фабриці в Луганську, а коли вийшла на пенсію, то окрім того, що поралася по господарству, підробляла в селищному магазині. Спочатку працювала, бо ж діти, бо ж двійко, бо ж чоловік кинув. А потім, коли діти виросли, оженилися і розлетілися в інші міста, працювала, щоб відчувати себе потрібною людям.

Коли почалася ЛНР, Галя не вірила, що це надовго. Тим більше, що військові майже одразу відтисли сепарів далі. У кінці Галиної вулиці, на роздоріжжі, стояв військовий блокпост. Вона носила їм їжу і гомоніла за життя.

А потім був страшний обстріл з боку «братського» кордону. Блокпост, а з ним і село потрапили в пекло. Два тижні Галя сиділа в погребі, а коли вилізла, то зрозуміла, що лишатися немає чого. Вона виїхала в Росію, бо ж до кордону було ближче та й безпечніше, ніж їхати через усю «республіку», а потім через «мирний кордон» повернулася в Україну до доньки.

Минуло літо, потім осінь. У якийсь момент Галя вирішила поїхати глянути шо там та як.

Повернулася чорна. Навіть чорніша, ніж тоді, як тікала.

— Хату розтягли всю. Навіть підлогу зняли і вікна повиймали. — Вона сиділа і дивилася просто перед собою. — Та біс із нею, хатою. Я глянула в льох, а там Стужа лежить.

Стужа — Галина лайка. Уже старенька. Коли бомбили, Стужа зникла. Галина була впевнена, що вона десь загинула, бо додому не повернулася.

— Мабуть, вона таки повернулася, коли мене вже не було. І, звісно, не пускала мародерів у хату. Вони вбили її, а потім відрізали голову і все це скинули в льох. Навіщо так? Чому така жорстокість? Я вулицею йду, сусіди, ті, шо лишилися, презирливо дивляться, мовляв, утікачка. А я дивлюся, у них на подвір’ї банки чотирилітрові стоять порожні. Мої банки, таких у нас там не купиш, мені син привозив. Я в них помідори закриваю.

Галя вже навіть не плаче. Сліз не лишилося. Тільки пустка в очах. Вона машинально тре собі руки, неначе хоче відмитися від кошмару.

— Усе життя я працювала, бо хотіла бути потрібною людям. А виявилося, що ніякі вони не люди. Навіть ті, з ким поруч прожила життя.

Я не знав, що їй сказати. Я міг лише тихо сидіти і слухати. І сподіватися, що на новому місці їй зустрінуться справжні люди, а не нелюди, яких вона лишила в минулому.

Кордон

Роман брів від річки в бік будинків, що ледь видніли крізь стіну снігу.

Пухкі великі сніжинки лягали на задубілу Романову одежину і поступово танули.

— Кх-кх, — кашлянув Роман і відчув, як віддало в правій легені.

Він, як зомбі, брів уперед, до будинків, раз по раз прокручуючи в голові фразу: «Тільки не спинись».

Роман щойно невдало перейшов кордон між Польщею і Німеччиною. Зірвавшись з броду, він мусив викинути черевики і врятувався, лише тримаючись за сумку як за рятувальний круг. Тонка прибережна крига різала в кров задубілі пальці, верби, що торкалися води, не давали видертися на крутий німецький берег.

Боротьба з річкою, а потім берегом добряче виснажила Романа. Врешті видершись на берег і пострибавши, щоб розігнати кров, він знову вдягнув вологу одежину і пішов шукати прихистку. Те, що в самих шкарпетках і мокрих штанях у мінус десять він далеко від кордону не відійде, вже було зрозуміло.

— От же ж невдача, — сопів він собі під ніс, який уже був кольору сливи.

В якийсь момент почали клацати зуби. Нижня щелепа мимоволі дрижала, і з цим нічого неможливо було вдіяти. Здавалося, що шкіра на лобі та щоках теж задубіла, як і одяг. Коліна гнулися все гірше.

Роман побачив крізь сніговий заслон двоповерховий будинок, біля якого стояв легковик універсал з відчиненим багажником.

— Дякую, — прошепотів він невідомо кому і ввалився ззаду в салон.

Йому стало тепло, і він ніби перенісся з цього німецького передмістя кудись у пустелю. Роман рвонув комір куртки і розстібнув. Десь глибоко всередині він розумів, що це кінець, однак було настільки тепло і затишно, що він відігнав такі думки. Уже засинаючи, він бачив, як з будинку вибігла тендітна німкеня і здоровань господар. Їхні слова до Романа вже не долітали. Він лише посміхнувся і видавив з себе:

— Шпрехен зі дойч ніхт. Не розумію. Перекладача треба. Іх браухе айне дольметчер.

Усе, що було далі, здавалося красивим і дивовижним мультфільмом. Здоровань узяв Романа на руки і поніс у палац. Його поклали на пухкі перини, і красиві дівчата розтирали оліями його тіло. Зрештою Роман таки полинув в обійми Морфея.

Коли він отямився, в будинку вже була поліція. Здоровань господар говорив з ними в кімнаті, а Роман сидів у кухні в його халаті і тримав у руках здоровенну чашку чаю. Навпроти сиділа тендітна господиня.

— Пані в’є полску? — тихо спитав Роман.

— Тилє. — Пані зробила жест пальцями, мовляв, трохи.

— Де мій одяг?

— Ми зрізали його, бо інакше б не зняли. Чоловік дасть тобі свій.

— Дякую, що врятували.

— Немає за що. Тобі пощастило. Ще півгодини — і ми б поїхали з дому. Далеко, на лижах кататися. Новорічні вакації.

— Данке шон, — знову повторив Роман.

Він відпив чаю і глянув на комин у кутку кухні. На ньому стояла велика поштівка з написом «Happiness in the new, 1994».

У кухню зайшов господар з купою речей, а за ним поліцейський. Однак це вже зовсім інша історія.

Майк

З дітьми в Марти так і не склалося. Ще по молодості, довіривши тіло хірургу і зробивши не зовсім вдалий аборт, вона втратила можливість бути мамою. Спочатку це не дуже її турбувало, бо ж робота, чоловік, племінників, слава Богу, аж трійко. Однак з роками прийшло розуміння, що таке самотність. Особливо після того, як, проживши двадцять років, одного весняного ранку чоловік грюкнув дверима і більше не повернувся. Саме тоді, у момент, коли було найбільш страшно і боляче, в її житті з’явився Майк.

Увечері Марта звичним жестом відчинила двері парадного, минаючи ліфт, піднялася пішки на свій другий поверх і побачила його. Маленький сірий клубочок шерсті лежав на килимку біля її оселі. Він підняв мордочку і подивився на Марту ще мутними блакитними очима.

Майк виявився дуже схожим на вівчаря, тільки був трохи меншим. Малий розумник полюбив свою рятівницю щиро і назавжди. Відтепер вони все робили разом: гуляли, снідали-обідали, дивилися телевізор. Навіть спати Майк вкладався у Марти в ногах.

Загалом наступні вісім років можна сміливо вважати найщасливішими в житті жінки. І хоча Марта розуміла, що, попри її немолодий вік, Майк навряд її переживе, в день, коли все сталося, вона ледь не віддала Богові душу.

Коли, вколовши заспокійливе, «швидка» поїхала, Марта подзвонила сусідові й попросила допомогти поховати Майка. Сусідський хлопець загорнув собаку в мішок, узяв лопату і разом з Мартою закопав його на пустирі. Хлопець пішов, а Марта так і лишилася сидіти біля свіжої могилки.

Сутеніло. Нарешті Марта звелася на ноги і хотіла вже йти, як праворуч у кущах почула якийсь звук. Вона підійшла, розгорнула гілки і немов перенеслася на вісім років тому. На неї мутними блакитними очима дивився Майк. Цуценя, відчувши її присутність, знову кавкнуло і зробило спробу поповзти в її бік.

Марта нахилилася і підняла малюка на руки.

— Ну привіт! — Марта тихо заплакала. — А я вже думала, що ніколи тебе не побачу.

Місто вже майже повністю оповила темрява, лише на заході лишилася смужка сіро-синього неба. Місто жило своїми справами і не здогадувалося, що пустирем, ледь переставляючи ноги, стара Марта несе йому мале, щойно врятоване життя.

Цілі

Сергій втиснувся в стіну колодязя, поруч з ним важко сопів Євген. Угорі бабахнуло, спочатку майже поруч, а потім ще кілька разів трохи далі.

— Я навіть уявити не міг, наскільки люблю теплотраси, — посміхнувся сам собі Сергій.

Коли він перший раз потрапив на фронт, їх одразу розмістили в селі. Саме там він уперше побачив, що всі ляди колекторів зсунуті вбік, а всі двері до хазяйських погребів відчинені або й зняти із петель.

— Одразу видно необстріляного, — сказав тоді хтось, проходячи повз Сергія, що розглядав вхід до льоху. — То все згодиться, як почнуть «градом» крити.

З того часу минуло неначе ціле життя. Сергій навчився відрізняти за звуком будь-яку зброю і напрямок пострілу. Він потрапляв під обстріл і мінометів, і «градів», і арти.

На війні швидко до всього звикаєш. Засинаєш під гупання вибухів, їси, втиснувшись у стіну окопу при обстрілі. З часом навіть ловиш себе на тому, а чи не сильно розслабився, чи не притлумилося відчуття небезпеки.

Угорі ніби стихло. Чоловіки, які ледь втиснулися в колодязь теплотраси, почали повільно розгинати руки-ноги і вилазити нагору.

— Хто так будує? — посміхнувся Євген. — Двоє чуваків ледве в одну яму влізли.

- І не кажи! — посміхнувся й собі Сергій, вилізаючи нагору.

Обтрусилися, роздивилися. Ніби все навколо ціле. Найближче прилетіло зліва в поле і балку, де не було будинків.

— Мирон, Савка цілі, - передав по рації Євген.

— Прийняв, — огризнулася рація.

— Знаєш, а у мене було приключєніє, коли на ротації вдома був. — Сергій обтрусив штани і глянув на Євгена. — У нас на вулиці шось ремонтували в колекторі. Я якраз додому йшов, а пацанва гуляла поруч і кинула шутіху.

- І шо?

— Я рефлекторно сіпнувся до колектора. Це ж мить буквально. От би був номер, якби на голову ремонтнику стрибнув.

— Так, могли в чувака бути повні штани вражень.

— Ладно, пішли ближче до хат. Нічого тут біля поля отиратися.

На село опустився вечір. Бахало й далі, однак правіше, ближче до дороги.

— А я за три місяці ще додому так і не попав, — зітхнув Євген.

На фронт

Богдан з Романом сиділи один навпроти одного і мовчали. Відкоркована пляшка була майже повна.

— То ти не передумав? — нарешті промовив Богдан.

— Ну я ж не дівчинка п’ятнадцятирічна, шоб рішення щодня мінять? Післязавтра відправка.

Чоловіки вдарили чарками й випили. Знов на деякий час запала мовчанка.

— А Таня знає? — озвався нарешті Богдан.

— Ще ні. Сьогодні скажу. І їй, і дітям.

— Може б, почекав трохи? Ну хоч до весни.

— А шо, думаєш, до весни розсосеться? Навряд. Я й так довго чекав, думав, упораються й без таких, як я, артилеристів.

Роман налив обом ще по п’ятдесят.

— Давай оце потроху й буде! — Він закрутив пляшку і поставив її під стола. — Усе буде добре, братику. Це як і на Майдані було: у телевізор дивитися страшно, а на місці — `a la guerre comme `a la guerre.

Чоловіки знов вдарили чарками й випили.

- І все ж я не розумію, Романе. Троє діток. Не дай бо’, шо?

— Навіть думати так не смій, Богдане. Якщо так думати, то йти не можна. Я йду не на забій! Йду, бо маю розуміти, що відбувається. Там, а головне — тут! Я не маю більше віри владі. Подивися, біля кабаків запаркуватися ніде. Усі гуляють, святкують. Усі спокійні: податківці, судді, прокурори. Усі, як раніше, стрижуть капусту. Я не можу жити в такій країні.

— А якщо іншої не буде?

— Буде, брате. Неодмінно буде.

— Та я вірю, що буде. Але страшно, що багато гарних людей до цього часу не доживе.

— Страшно не вмерти, страшно жити як підсвинок, ховаючись під боком у мамки, смокчучи цицьку, і вдавати, що все супер, тоді як колій уже ножа гострить.

Чоловіки замовкли. Кожен думав про своє.

— Добре, йди. Може, скоро й я прийду.

— Війна — це не та річ, що треба йти, бо хтось пішов. Це не мотивація, — тихо, немов до себе, промовив Роман.

— Ти правий. Та якою саме ми лишимо країну нашим дітям, зараз на нашій совісті.

Змінюючи світ

Вадік втиснувся у вагон метро і почав свою улюбену гру — змінювати світ навколо себе. Для цього йому треба було зовсім не багато, лише навушники і плеєр у телефоні.

Вадік знав, що досить лише перемішати улюблені пісні — й натовп у вагоні почне змінюватися разом з музикою, яка гратиме в певний момент.

«Холодно», — виводив Вакарчук, і разом з ним увесь вагон ховав підборіддя в шалики.

«Я їду любити. Тебе, моя Афродіта, я твій Ів Кусто», — тягнув Тополя, і чоловічі обличчя сусідів по вагону ставали якимись мудрими і задумливими.

«Сонцем, небом, дощем», — лунав з навушників голос Марічки, і у вагоні, попри юрбу, ставало світліше.

Коли грали «Гади» чи «Перкалаба», то вагон перетворювався на святковий балаган, коли з навушників рубали «Кому Вниз», то здавалося, наче потяг летить найглибшими тонелями душі.

Утиснувшись у вагон, Вадік поліз у кишеню за навушниками і зрозумів, що їх немає. Люди у вагоні стояли, втупивши очі перед собою, і неначе німо докоряли Вадіку, що сьогодні не будуть грати в його театрі, а марнуватимуть хвилини життя, слухаючи «Обережно, двері зачиняються».

Вадік витримав дві зупинки. Вийшовши на станції, піднявся до найближчих ларків.

— Дайте навушники, найпростіші, - простягнув гроші продавчині.

Знявши упаковку і приєднавши обновку до телефону, він знову спустився в метро. Саме підійшов вагон. Вадік влився з людською рікою у вагон. Тільки за ним зачинилися двері, як він натиснув «Плей».

«А ти гулєй, гулєй, гулєй. Сині гори — це не місто!» — пролунало з навушників, і вагон гуцулів полетів святковим тонелем кудись у глиб Карпатських гір.

Сусіди

Вони не бачились понад півроку. Колись, здається, у минулому житті, вони, живучи в сусідніх під’їздах, бачилися чи не щодня після роботи. Сусіди, що тут скажеш. Анекдоти, інколи по пиву. Одним словом, усе, як у людей.

Андрій пішов добровольцем. Ще навесні. Іван допомогав фронту тут. Вони не те щоб загубилися, однак майже рік не перетиналися. І ось тепер стояли під будинком і курили.

— Як діти? — подав голос Іван.

— Та слава Богу. Ростуть, — тихо відповів Андрій.

— А сам як?

— Та шо мені буде?

— Кажуть, ти в полоні був?

— Угу. На початку вересня потрапив.

Повисла пауза. Чоловіки докурили і, не змовляючись, витягли ще по одній.

— Страшно було в полоні?

— Не так шоб страшно. До всього звикаєш. Була, правда, одна малоприємна тема на самому початку.

— Розкажеш?

— А шо розказувати? Мене взяли контуженого. Отямився вже в наручниках у кузові машини. Я і ще пацанів двійко. Усі побиті, посічені після вибуху. Кров запеклася, блюємо. Привезли нас у якийсь райвідділ мілілії, чи шо. На подвір’я вивели, знімайте, мовляв, одежу, обшук. І тут один їхній, чмошник малий, побачив у мене татуху.

Андрій задер рукав куртки, й Іван побачив вибитий на зап’ястку напис: «Рабів до раю не пускають».

- І ото воно, абізяна, розвалувалося, тиче мені ножа, мовляв, зрізай, сука, бо руку відрубаю.

— А ти?

— А шо я? Я був певен, що нас усе одно розстріляють. Та й погано мені після вибуху було. Кажу: «Рубай, сука».

- І шо?

— Ну ж, бачиш, рука на місці. — Андрій посміхнувся. — Пострибало, пострибало чмо, та й заглохло.

Чоловіки докурили, повикидали недопалки.

— Я тільки з госпіталю. На реабілітації був. А ти, чув, волонтер, теж катаєшся?

— Да, Андрюх. Хоча он повєстка прийшла, сходжу подивлюся, шо скажуть. Може, таки поїду воювать, бо шось там з кожним днем усе крутіше.

— Усі ми скоро там будемо, сусіде. Не розсосеться.

Чоловіки потиснули руки і пішли по своїх під’їздах.

Тепла зима

Зима була тепла й суха, неначе й не зима. Увесь грудень і січень плюс п’ять — нуль, нуль — плюс п’ять. І ні дощу, ні снігу.

На Хрещення, вмившись у йорданській хвилі, Роман відвіз Ольгу до пологового. Повернувшись, він зробив кілька спроб попрацювати, однак нічого не вийшло. День тягнувся без кінця і краю. Ось уже й біляве зимове сонце спустилося за горби, а вістей з лікарні не було.

Потинявшись по квартирі, Роман сів на крісло, поклав телефон поруч і увімкнув телевізор. Поклацав каналами, немає нічого путнього. Пішов на балкон, закурив. Місто засинало. Бухкаючи начинням, проповз по рейках останній трамвай. Удалечині чувся голос вокзалу, що перебивав глуху нічну какофонію.

Роман прислухався, що ж там куди прибуває. Однак не розібрав.

Червона цятка недопалка полетіла вниз і розірвалася дрібними іскорками. Роман знов сів перед телевізором і почав клацати каналами.

Дзелень. Дзелень-дзелень. Роман кліпнув очима якусь мить, не розуміючи, де він. Потім швидко схопив слухавку.

— Ало! Ну шо? — Романів голос у момент захрип. — Доня? Звісно радий! А ти як?

Роман підхопився, забігав по хаті.

— Так шо, можна зараз прибігти? Уже зранку? А о котрій? Ну добре, відпочивай, люба, дякую тобі за доню!

Роман дав відбій і на мить завмер. Пошарудів у кишені і знайшов цигарку.

— От тепер ти дійсно дорослий, — промовив сам до себе, прикурюючи на балконі.

Він вдихнув дим і глянув на місто. Будинки, неначе величезні мурашники, темніли звідусіль. Роман підняв голову до неба і побачив, як з нього почав зриватися сніг. Здоровенні пухкі сніжинки падали спочатку деінде, а потім уже скрізь. За якихось п’ять хвилин місто зовсім змінилося, ніби вдягнулося в білу фату. Зима, нарешті прокинувшись, народила снігову казку.

Роман висунувся з балкона і підставив обличчя снігу. Сніжинки торкалися обличчя, танули і краплинами збігали по щоках на бороду.

— Дякую тобі, Боже, — прошепотів Роман.

Пам’ятник Майдану

— А знаєш, яким має бути пам’ятник героям, які боронять нашу землю?

Андрій відкинувся на спинку стільця і пустив під стелю цівку диму. Я мотнув головою, мовляв, звідки?

— Це навіть не пам’ятник має бути, а меморіал. Уяви такий собі простір або алею, і з землі в різних місцях стирчать людські голови. Та стирчать не повністю, а лиш очі над землею виглядають. Одна голова в касці, інша в балаклаві. Якась взагалі простоволоса.

- І що? — подав голос Володя.

- І щоб пройти алею можна було тільки по головах. І напис перед алеєю: «Йдіть по нас, ми вбережем».

— Тоді між головами мають валятися гранати, міни, уламки ракет. Ну різний небезпечний мотлох, — вставив і я п’ять копійок.

— Ну можна й так. Головна ідея, щоб до центру меморіалу, де, наприклад, можна квіти покласти або постояти мовчки, згадуючи загиблих, треба було йти ніби по головах героїв.

— Це дуже серйозний психологічний удар по людях! — Володя прикурив і собі.

— А це і є головна ідея. Відвідавши меморіал, людина, а особливо дитина, має назавжди закарбувати цей момент. У пам’яті має назавжди врізатися, що герої поклали свої голови, щоб захистити країну і саму можливість існування Нації.

— Ти правий. Нагадування про пацанів має бути сильним. І бажано стресовим.

— Безумовно. Сучасний світ брутальніший за той, який дістався нашим пращурам. Просто встановити хреста чи насипати курган уже мало.

— Так і є. Наши янголи ходять не по небу. Вони серед нас.

— Давай пом’янемо?

— Давай.

Уся наша чоловіча компанія за столом схилила на мить голову. Бо ж у кожного вже хтось та залишився назавжди на цій війні.

Діалоги

Звісно, я дзвоню пацанам «туди». Звісно, ті, хто може говорити, говорять. Останніми днями, коли все змінюється за лічені секунди, тільки ці діалоги допомагають тримати спокій і рівновагу.

— Руся, ну а як ви там хотіли? — каже один. — Це війна. Так воно і буває, люди на війні гинуть. То переживали, що ми стоїмо як гарматне м’ясо, не рухаємося, у відповідь не даємо, а як почалися активні дії, то знов ґвалт.

— Та ж інфи нормальної немає.

— А якої інфи треба? Ти ж розумієш, що ніхто не буде кожні п’ятнадцять хвилин звітувати у Фейсбук про свої враження. Саме так і має інфа виходити. Дозовано. Інколи з запізненням.

— А тим часом «ті» уже показують, як допитують полонених, самосуди влаштовують!

— Ну тим і відрізняється армія від стада бібізян. Їм головне — картинка. Хай показують. Усі ми тут розуміємо, що з нами може статися. Взяли в полон? Це війна. Когось, може, непритомного, а хто, може, й злякався. Усі люди. У кожного свій больовий поріг свідомості.

— Сьогодні сильно нам насипали, — говорить другий. — Є трьохсоті. Ну нічого, настрій бойовий, усе буде добре.

— А чого це вони активізувалися, як думаєш?

— Ну точно не скажу, та, думаю, оця ізоляція та пропускний режим відіграли не останню роль. Фактично проїзду не стало зовсім, от вони й полізли, як сарана.

— Сильно, кажеш, гатять?

— Нормально. Ми вже звикли. Ви там не переймайтеся і не панікуйте. Усе буде добре. Війна є війна.

Таких розмов можна передати безліч. Та одну думку товариша, який зараз неподалік Мар’їнки, я просто зобов’язаний навести.

— Треба зрозуміти, що одна річ, коли читаєш по історії, що, наприклад, битва за Київ у сорок третьому році тривала десять днів, а зовсім інша, якби ти кожен цей день пережив особисто. Тож не партеся, тут, на передку, всі розуміють ціну свободи і миру, інакше б сюди не йшли.

Скрябін

Інколи в житті є моменти, які неможливо осягнути. Спочатку Всесвіт взяв і по живому відрізав частинку тебе — забрав дорогу тобі людину.

А потім ти сидиш у вагоні, дивишся на майже пустий вокзал міста, яке свого часу завойовували і він, і ти. І кожен завоював. Принаймні настільки, наскільки можливо завоювати місто з понад тисячолітньою історією.

Але ти маєш поїхати звідси, щоб востаннє його побачити в іншому місті. Ти навіть його обганяєш, бо сьогодні він ще тут, однак побачити його неможливо. Тільки завтра. І тільки там, де скажуть родичі. І ти розумієш, що це правильно, однак тобі шкода, що місто, яке ви свого часу завойовували, так легко віддало свого жителя і право прощання з ним.

І ось ти в чужому місті блукаєш чужими тобі, однак рідними йому вулицями. І в усіх кафе і навіть з машин на вулиці лунає його голос. І тобі кажуть, що вчора був дощ, а сьогодні прохолодно, і стиха пролітає сніжок. І біля церкви люди. Багато. І старі, і малі, і хворі, і дужі. Сумні і з парними квітами. І вони заповнюють Краківську і Лесі Українки. І небо таки зривається, сніг доповнює дощ, і людей усе більше.

І він уже в церкві, і ти розумієш, що ціле людське море, як і ти, хоче хоч на мить опинитися поруч з ним, щоб сказати «Прощавай». І море тече, хвилі несуть і одночасно відштовхують назад. Падає темрява. Поруч півгодини поспіль дівчина голосно читає молитву. Врешті ти заходиш. Пахне воском і ладаном. А по центру лежить він.

Колись ви говорили за жизнь і він сказав, що смерть людини не може змінити світ. Світ може змінити її життя. Мабуть, так і є. Принаймні він точно вмів порушувати інерцію агрегатного стану середовища.

А ще, тепер уже ти точно розумієш, що, попри стільки років, так і не встиг сказати йому головного. Не встиг сформулювати. А тепер сформулював, та пізно. І можна лише пошепки.

— Привіт, старий!

— Привіт, Руся.

— Ну як ти так?

— Та яка вже тепер різниця?

— Знаєш, стільки пациків на війні, я щодня боявся вістей звідти, і раптом ти.

— Війна ж не тільки на сході. Скрізь війна. У серцях.

— Ти правий. Ти пам’ятаєш нашу останню розмову?

— Ти про шо?

— Про те, що головне — пережити війну, щоб люди гинути перестали, а потім і самому померти не страшно!

— Це коли ти в ДТП потрапив?

— Ага. Ти подзвонив. То місяцями не дзвонив, а то раптом набрав. Ще питав, як це ми так необережно.

— Переживав.

— А тепер сам. Блін, братику, ти не уявляєш, як боляче. Серце просто вилітає. Душить мене зсередини. Прийшов зранку на роботу, і тут таке. Навіть мала зі школи передзвонила, питає, чи правда. І шо тепер?

— У сенсі, чуваче?

— Хєрово без тебе. Багатьом хєрово. Ти ж як маяк був для багатьох.

— Ну шо вдієш?

— Слухай, братику. А шо там, «після»? Дійсно так, як ми тут собі напридумували?

— Швидкий ти, Руся, як сітро. Я ще не встиг розібратися.

— Кажуть, шо Бог не дає людині більше, ніж та може витримати.

— Так і є. Коли він розуміє, що більше людина вже не витримає, він забирає її до себе.

— Чесно?

— Я тобі колись брехав, Руся?

Оповідання

— Дядь, а шо ти робиш? — Мале, вдягнене в синє пальто і червону беретку дівчисько спинилося поруч з Маратом і сіпнуло його за рукав куртки.

— Пишу, — посміхнувся Марат, відірвавшись від телефону.

— СМСку?

— Чому СМСку? Просто пишу. Оповідання.

Дитина показово розширила очі, а потім дрібно заморгала.

— Пишеш оповідання в телефоні?

— Ну так! — знов посміхнувся Марат.

— А так буває?

— Бачиш, буває. — Марат присів і показав дівчинці текст на дисплеї.

— А я ще не вмію читать, тільки букви деякі знаю, — махнуло рукою на мобілку дівча. — Мені мама читає.

— А що читає?

— Казки різні.

— Казки то добре. А де ж мама?

— А оно, біля терміналу, платить за телефон.

Марат повернувся в бік, куди показала дитина, і дійсно побачив жінку, що саме поповнювала рахунок.

— А хочеш, я тобі теж казку почитаю.

— А про шо?

— Про те, як жило двоє братів. А тоді один напав на другого.

- І шо, вбив?

— Ні, не вбив, та побив сильно.

— Ні, не хочу такої казки. Ти краще напиши таку, де б усі були хороші.

— А хіба таку казку буде цікаво читати?

— Звісно, цікаво. Тільки треба вміть писати.

— Добре, я спробую.

— Спробуй! — Дівчинка затупцювала біля Марата. — Ну бувай!

Мала розвернулася і побігла до мами.

— Мамо, мамо, — почув здалеку Марат. — А я тільки шо зі справжнім письменником говорила. Він пообіцяв такі казки писати, де всі хороші, а якщо хто поганий, то про того не писать!

Жінка обернулася, глянула на Марата і посміхнулася. Потім мати й донька взялися за руки і за мить зникли за рогом магазину. Марат глянув у телефон на текст, зітхнув і натиснув «Видалити».

— Обіцянки треба виконувати, — промурчав сам собі Марат, і на екрані телефону почали з’являтися зовсім інші слова.

Привід

Колись давно Юрко пообіцяв сам собі, що питиме, лише коли йому буде добре. Це сталося, коли він ще хлопцем випадково підслухав розмову двох бабів біля зупинки трамваю.

— Відмучився Свирид, — пробубніла одна, поправляючи білу в червоних мальвах хустку.

— Який Свирид? Той, шо на кутку, Тетянин? — перепитала її друга.

— Ну а який же ж? Він. Кажуть, напився, упав біля воріт будинку та так і замерз.

— Ще ж молодий. Ще ж йому й п’ятдесяти нема!

— Ну тепер уже й не буде, — відбила баба. — А все через ту кляту горілку.

Жінки деякий час стояли мовчки.

- І шо характерно, — знов подала голос баба, — напивався Свирид завше, як погано йому. Вип’є і давай на гітарі бриньчати про свою зламану долю чи бесіди за своє сумне життя вести. Ото й звела в могилу окаянна.

— Та всі так п’ють.

— Е ні, тут ти не права. У мене, оно, батько змолоду пив, тільки коли в радість. Тоді й настрій гарний і горілка як ліки. І сміх, і танці під гармошку чи патефон. І прожив майже дев’яносто років. Та й ще жив би, якби під трактор не потрапив. А коли неприємності чи біда яка, то не пив ніколи. Голова в біду має чистою бути, все приказував.

Під’їхав трамвай, баби посідали в нього і поїхали. А Юрко тоді так замислився, що й забув сісти в вагон. Так і стояв і думав над почутим.

Минули роки. Юрко вже давно не юний, он і сивина в бороді вже пробивається. А тільки після тієї розмови ніколи не напивався «на погане». Сам не напивався і друзів привчав. Не без того, щоб узагалі не пити на поминках чи коли у друга туга, а тільки слідкував, щоб це не переростало в заливання горя до поросячого виску.

Усяко було в Юрковому житті. І горя було чимало, й радості. Та ж сьогодні вечір особливий. Сьогодні він нап’ється. Юрко посміхався. Про те, що буде сьогодні п’яний, він зрозумів ще зранку, коли подзвонив телефон і він почув у слухавці знайомий голос. Потім він порішав усі невідкладні завдання і почав збиратися. Вийняв з шухляди заначку. Одяг улюблену, як сам її називав, парадно-вихідну футболку і джинси.

Сьогодні з війни повернувся друг. Повернувся живий і не скалічений. А значить, є привід. Гарний привід.

На вокзалі

На вокзалі багато військових. З великими наплічниками, до яких прив’язані спальники та каремати. Різного віку. Від зовсім молодих пацанів до суворих сивих дядьків, які добре розуміють життя і його цінність.

І знову, як на самому початку війни, кожен одягнений у те, що знайшов. Молодий хлоп у натівських крутих берцях і бундесверівській формі купує кілька стартових пакетів мобільного зв’язку. На виході курять двоє. Один сивий, з обвітреним обличчям, одягнутий у нашу піксельку, другий, з шевченківськими вусами, в англійський набір. Куди б ти не повернув голову, всюди стрічаєш постать у формі.

Військові сильно відрізняються від маси пасажирів. Зібрані, зосереджені, з розумними очима, вони, як зелені пагінці серед сірої біомаси, яка живе своїм, окремим життям.

Раптом монтонне життя вокзалу порушує п’яний чоловічок. Не втримуючись на ногах, він виконує якийсь неймовірно страшний танок. Його, неначе підбитого птаха на одному крилі, несе по діагоналі через вестибюль, де він зустрічається з відром і шваброю, які на мить без догляду залишила прибиральниця.

Бабах! П’яничка ще якийсь момент намагається чіплятися за повітря і за швабру, що стирчить з відра. А в наступну мить уся конструкція перекидається на мармурову підлогу. Шу-шух! Розливається брудна вода. Серед коричневої калюжі тверезішає п’яничка. Сіра біомаса навколо регоче і тицяє в невдаху пальцями.

Я роблю крок уперед і хапаю випивоху за лікоть, щоб підняти з води. Краєм ока бачу постать, яка підхоплює чоловіка з іншого боку.

— От бляді, шо наробили! — лунає ззаду голос прибиральниці.

Я підводжу погляд і бачу молодого пацана в камуфляжі, новеньких берцях і з наплічником. Крик прибиральниці ріже йому вуха так само, як і мені. Ми садовимо мокрого випивоху, який і досі не розуміє шо до чого, на сходи і, посміхнувшись одне одному, робимо крок кожний у своєму напрямку.

— Е-е! — валує до нас прибиральниця. — А друга кому лишили?

Хлопець у формі повертається, щоб сказати щось, та лише махає рукою прибиральниці, мовляв, що тобі пояснювати. Я так само змовчую, ну що ти скажеш.

У цей момент випивоха піднімає голову, дивиться вслід військовому і голосно ляскає долонею по сходинці.

— Ну хоч армія в нас людська!

У потязі

Потяг повільно плив Наддніпрянщиною. Вагон був майже порожній. У купе разом зі мною було троє.

— Ви ні панімаєтє! — закочувала очі й здіймала руки до неба росіянка. — Ні панімаєтє, як йому тяжило! Він був третьою дитиною в родині, двоє старших не вижили, і в ньому сила трьох, він тягне Росію вгору!

Більш серйозного марення наяву я не чув узагалі. Перебити, ба навіть перекричати жіночку було неможливо. Та й не хотілося.

— А що було до нього? Пияцтво повальне! У селах хати порожні, працювати ніхто не хотів!

— А при ньому різко все змінилося?

— Ну потроху стає краще! З кожним роком!

— А в чому це виражається?

— Та в усьому!

Я так і не зміг витягти з пані нічого більш конкретного, тож, у яких саме напрямках життя росіян поліпшується з року в рік і наскільки, не скажу.

— А нашо він Крим у нас забрав?

— Та Крим ніколи вашим не був!

— Ну канєшно, він був ісконно білоруським.

Жінка, образившись, зціпила губи.

— Он у вас нацисти з факелами по місту ходять. Марші проводять. Це середньовіччя якесь.

— А ви ніколи не думали про те, хто доклав максимум зусиль, щоб ми згуртувалися навколо свого минулого і своїх героїв? Хто фактично змусив нас повитягати на світ божий дідівські чорно-червоні стяги?

- І хто?

— Та ж ваш хуйло, хто!

Жінка перелякано перехрестилася.

— Я не хочу про це говорити. Це брєд.

— Та як завгодно. А про ношу трьох людей не брєд?

Росіянка віддвернулася до вікна. Далі їхали мовчки. Уже перед своєю станцією я витяг з кишені рошенівську цукерку.

— Нате, на згадку. Президентські.

— А з чим? — Росіянка взяла і почала розглядати обгортку.

— Ну з чим? Відомо з чим, зі снігурами!

Росіянка розсміялася. Я теж.

— Ви вдома хоч розкажіть, шо ми дітей російських не їмо!

— От чого нема, того нема! Не їсте, це правда.

Я махнув, мовляв, бувайте, і вийшов з купе. Клуб любителів Пу непереборний. Краще з такими взагалі не спілкуватися.

Батько

Устим скинув шапку, зайшов у кабінет і сів за стіл. Кабінет воєнкома був не те шоб аскетичний, а відверто бідний. Сейф, стара, зроблена за царя Гороха шафа, пошарпані шпалери та стіл. Біля стіни ряд стільців. Плюс старенький комп, який час від часу переривав клацаннями та схлипуваннями своє й без того нерівне гудіння.

— Привіт, Сірьож. — Устим провів рукою по чубу, в якому вже почала пробиватися сивина.

— Драсті, Устиме. — Молодший років на десять воєнком піднявся і подав руку сусідові.

— Дивлюся, хоч і до воєнкома дослужився, а майже нічого не нацарював, — махнув рукою навколо себе Устим.

— Хто хоче царювати, той і прапором півармії винесе, не обов’язково воєнкомом бути.

— Ну люди різне говорять.

— Говорять, значить, шось та знають! Може, десь у більших містах усе по-іншому, а у нас, задрипанців, сам бачиш.

— Закуримо?

— Давай.

Воєнком дістав попільничку, і чоловіки задиміли.

— Я, оце, Сірьож, через сина прийшов, через Ваню, — видихнув дим Устим.

— А шо з ним?

— Рветься на війну.

— Ну час такий, — розвів руками воєнком. — Багато хто рветься зараз.

— Отож і воно. А я онуків хочу. І я, і Маруся моя. А син у нас один.

- І шо? Прийшов до мене просить, шоб я відмазав?

Воєнком загасив недопалка і відійшов до вікна, повернувшись до Устима спиною.

— Дурний ти, Сірьожа, хоч і полковник, — сплюнув Устим. — Я шо, не розумію, що ворога треба бити?

Військком, який розвернувся і хотів сказати щось різке, запнувся, дивлячись на сусіда.

— Тоді я не розумію.

— Запиши мене добровольцем.

На лобі воєнкома з’явилися зморшки.

— Тебе?

— А шо, я не годний? Мені ще п’ятдесяти немає. І я ракетник, ось дивися.

Устим поклав на стіл військовий білет.

— Люди кажуть, що з однієї родини двох одразу не можуть призвати. А значить, маю йти я. Шо він у житті бачив? Ні дружини ще немає, ні дітей. Уже якшо я не повернуся, тоді хай він. А зараз не час.

Воєнком відкрив воєнник, глянув на Устима, дістав цигарку і закурив.

— Устим, ну ти ж розумієш, що це не гарантія? Ти розумієш, що він теж може добровольцем піти?

— Розумію. Буду говорить з ним, може, мамку саму не кине без копійки.

Устим витягнув із стаканчика на столі ручку і підтягнув зі стопки аркуш паперу.

— Ну сідай, воєнкоме, не стовбич. У тебе своя правда, а в мене своя. Давай, розказуй, яка у вас тут процедура?

Онук

— Ба, а шо це означає, як мертві сняться?

Баба відклала шиття і глянула на онука. Малий Сергій сидів за столом під лампою і щось малював. Він навіть не повернув голови до баби, а поставивши запитання, продовжив водити олівцем по аркушу.

— Люди різне кажуть. — Баба поправила окуляри і підсунулася ближче під торшер. — А нашо тобі?

— Ну цікаво ж.

Баба знову поглянула на онука. Обличчя малого було звичайнісіньке. Не напружене, не перелякане. Він виводив щось на папері і навіть аж трохи висолопив язика від зосередження.

— Одні кажуть, шо це наші думки повертають їх у снах. Інші твердять, шо нагадують вони нам так про себе.

— А ти сама як думаєш? — Сергій повернувся до баби і зазирнув їй в очі.

— Я? — Від несподіванки вона аж заклякла. — Я не знаю.

Малий почухав кінчиком олівця лоба і сумно видихнув.

— А мені дід часто сниться.

— Мій дід? — Баба остаточно відклала шиття.

Малий посміхнувся.

— Хіба він тобі дід? Тобі він чоловік. Це мені дід. — Обличчя Сергія знову посерйознішало. — Був дідом.

— Ходи-но сюди. — Баба посадила Сергія на коліна. — Ти навіть думати так не смій. Шо значить був? Він і є твоїм дідом. І завжди буде. Просто тепер він в іншому місці.

— У Бога?

— Хотілося б вірити, шо у нього.

Сергій мовчав. Баба притисла онука до себе і гладила його білого чуба.

— А я думаю, — подав нарешті голос онук, — мертві сняться, коли вони хочуть нас побачити. Сидять вони там у Бога. Щось там роблять, балакають між собою. А як скучили за своїми рідними, так і просяться до них у сни. Коли Бог їх пускає, вони підуть, поговорять, побачаться, і їм уже не так самотньо, а тоді знову назад до Бога.

— Значить, дід за тобою скучає.

— Так і я ж за ним теж.

— Знаю, дитино, знаю. — Баба ще сильніше притисла онука до себе. — А шо ти там малював? Діда?

— Діда.

- І який він?

— Він мій.

Перекур

— Ну шо, ніби тихо? — Степан прочинив підвальні двері і висунув голову на сходи.

— Мовчать, — подав голос Єгор.

— Може, пішли нагору кисню ковтнем?

Степан сіпнув двері, розчищаючи прохід від битого скла, штукатурки та шматків арматури.

— Та можна.

Степан так і не кинув батьківську хату. Просторий дім з верандою, гараж із підвалом — усе це він зводив разом з батьком на місці старої розвалюхи, у якій, до речі, Степан і народився. Тоді, коли тутешнім степом вперше рознісся Степанів крик, теж була війна. Правда, лінія фронту вже відкотилася далі на захід, однак ознаки боїв — збиті дахи, винесені мости та знищена техніка, залишилися. Звісно, цього Степан не пам’ятав. Про це розповідав батько набагато пізніше, уже коли вони зводили нову хату.

Вечорами всі будівельники, а це фактично сусіди по вулиці, сідали на подвір’ї за широкий, збитий з дощок стіл, вечеряли і згадували війну. Степан, який уже був у віці, коли йому можна було довірити підносити цеглу чи слідкувати, щоб не застиг розчин, теж сідав з чоловіками за стіл, лупив товчену картоплю і слухав.

«Як же ж давно це було», — майнуло в Степановій голові, коли він продирався нагору з підвалу. Від гаража, під яким був підвал, не лишилося майже нічого. Так, купа цегли, рештки шиферу та один кут з частиною тильної стіни. Чим саме влучило, Степан так і не розібрав, та й чи не однаково. Гупнуло тоді дуже сильно. І саме тоді, розгрібши биту цеглу, Степан перебрався з хати в підвал. Щільніше поставивши консервацію та згрібши в загородку нехитрий врожай, він збив тапчан і зробив буржуйку зі старого газового балона. Тоді ж і забрав сусіда Єгора, який під час чергового обстрілу лишився взагалі без хати.

— Гуртом і батька легше бити, — сміявся Єгор, переносячи до Степанового льоху своє нехитре майно.

Кілька разів до підвалу приходили зенітники, які стояли за селом.

— Ну що ж ви тут, як миші, сидите й смерті чекаєте, — бідкався молодий старлей, викладаючи на стіл гуманітарку: хліб, тушонку та цигарки.

— Нічого, синку. Ти за нас, старих бобирів, не переживай, — відповідав Степан. — Не нажили ні дружин, ні дітей, ні онуків, то нема чого й за життя чіплятися.

Степан з Єгором вилізли з підвалу і на мить завмерли. Навколо була ніч, морозне повітря неначе аж дзвеніло від тиші. Над чоловіками розкинулися мільярди зірок, а вони напівзігнуті, неначе викинуті на берег риби, ковтали цей мороз та цю тишу і, як завджи буває з рибами, ніяк не могли призвичаїтися до нового середовища.

— Ти віриш, що це кінець? Що вже не стрілятимуть? — прошепотів Єгор.

— Звісно, ні. — Степан сів на цегляну купу і задер голову до неба. — Я просто насолоджуюсь моментом. Кури, Єгорка, доки тихо.

Нічні дзвінки

Раніше Іван дуже боявся нічних дзвінків. Якщо хтось дзвонив серед ночі, значить, сталося щось страшне і хтось не міг чекати до ранку. Ті дзвінки Іван міг перерахувати на пальцях. Так було і коли помирали дід та батько. Так було, коли загинув брат.

Кілька разів люди помилялися номером. І в ті секунди очікування біди, доки Іван спросоння випадав з ліжка і хапав телефон, здавалося, серце вискочить з грудей.

Зараз усе не так. Зараз нічні дзвінки зовсім інші.

— Привіт, Вань.

— Привіт, Володь. Знов на дах виліз у пошуках мережі?

— Та да. Тільки поночі й видираюся. Снайпери ж. Правда, дахом це можна назвати умовно.

— Прилетіло?

— Ага. Гупнуло пару днів тому. Знесло шмат з одного боку. Тепер вентиляція.

— А сам як?

— Нормуль. Воюємо.

— А шо ж перемир’я?

— Так а шо перемир’я? У них як боєкомплект підвозять, так вони про перемир’я й забувають.

— Ясно.

— А у вас там шо?

— Так а шо у нас? Масляна. Прощена неділя. Ти пробач, якшо, бува, образив чим.

- І ти пробач, друже.

— Бережи себе!

- І ти!

Іван дав відбій і поставив мобілку на зарядку. Лише тепер, переконавшись, що з Володькою все добре, він міг спокійно заснути.

Мурка

— Мам, а вона точно не загине? — Світланка, притиснувшись до мами, гляділа в щілину між завісками автобуса на будинок.

— Ні, люба, ти ж знаєш, яка вона в нас розумна. — Жінка притискала дитину до себе, ледь стримуючи сльози. — Вона пересидить у підвалі й врятується.

Жінка весь час поглядала вперед, на водія автобуса, який, завівши в салон останніх пасажирів, про щось говорив з військовим.

— Та поїхали вже! — крикнула товста Анжелка з сусіднього під’їзду. — Стоїмо як на долоні, щас улуплять.

Згадалося, як ця сама Анжелка влітку, ще коли її Федір був живий, валувала, мовляв, прийдуть росіяни, то ви, клопи, дупу цілуватимете руським патріотам. А тепер, бач, біжить. І не в Росію, бо там нікому не нуґжна. Та й Федора вже немає майже три місяці. Осколком півголови знесло просто біля магазину. І автомат не врятував.

Жінка ще сильніше притисла доцю. Хотілося закрити її з усіх боків від світу і захистити, врятувати. Микола оно, теж сусід, за два сидіння спереду сидить, ховає очі. Увіткнув обличчя в кожух і мовчить. А як кричав, як валував, що треба бити і хунту, і фашистів, і Америку! А тепер як риба. Та й взагалі в автобусі тих, хто ненавидить Україну і здав би її навіть не за тридцять срібляків, а за покликом душі, чи не половина. І тихі як пообідні мухи.

— Бог вам суддя, люди, — шепоче жінка в комірець дониної курточки. — Накликали біду, тепер ні роботи, ні хати, ні батьківської могилки.

— Мамо, що ти шепочеш? — подала голос дівчинка.

— Нічого, Світланко, то я молюся. — Жінка перехрестила доню. — Господь Бог наш, що є на небесах! Нехай святиться Ім’я Твоє. Хай прийде Царство Твоє…

— О, завела, тільки скульожки твоєї не вистачало, — гаркнув хтось з пасажирів.

— Ану рота закрий, злидень!

По проходу йшов військовий. Він наблизився і схилився, роздивляючись Світланку з мамою.

— Ви моліться, не бійтеся нікого. Якщо так легше, то моліться. І не бійтеся. Хлопці вас швидко вивезуть.

— А ви тут залишаєтеся? — подала голос Світланка.

— Тут.

— А ви за нашою Муркою приглянете? Ми отут у дванадцятій квартирі живем, — дівчинка простягла руку і відкрила трохи завіску. — А то, коли бабахало, вікно розбилося, і вона злякалася і вибігла на вулицю.

— Добре, пригляну.

— Ну все, час, — подав голос водій.

Військовий помахав дитині й пішов на вихід, поручкався з водієм.

— Давай, з Богом, і за отим приглядай, — тицьнув пальцем на незадоволеного молитвою.

Двері зачинилися, і автобус рушив за ще двома попередніми.

Світланка виглянула з-за завіси. Молодий військовий, що обіцяв приглянути за кицькою, посміхнувся і помахав їй рукою.

— Мам, а як же він Мурку впізнає? Я ж не встигла розказати про неї.

— Ну він дорослий, розбереться. Та й хіба нашу Мурку з ким сплутаєш?

- І то правда.

Світлана щільніше пригорнулася до мами. Колона виїхала за місто на дорогу. З неба, неначе відгорожуючи автобуси від крайніх міських будинків, посипалася біла снігова крупа.

Обручки

— Сань? — Віка сіла перед чоловіком і, мнучи рушник, зазирнула йому в очі. — Я тут подумала…

Перед цим Віка якийсь час сиділа в Інтернеті й щось писала. Олександр бачив, як вона час від часу вставала з-за компа і щось дивилася в серванті. Однак йому було не до цього, адже і живність, і подвір’я, і піч.

— Чоловіче? Сань! — знов покликала вона

— Так, дружино! — відволікся від роботи він. — Що сталося?

— Слухай… — Віка м’яла рушник. — Я подивилася тут в Інеті: якщо ми продамо наші обручки, ну й додамо ще сережки й іншу шолуху, то зможемо купить два броніки солдатам.

Олександр дивився на дружину, і в його очах світилися сльози.

— Ось, — вела вона далі, показуючи йому сторінки з броніками на компі. — Дивись, я все знайшла в Інтернеті! Якшо все здамо, то вистачить на два.

— Ну звісно, люба! — Олександр обійняв дружину.

— Дякую!

— Це тобі, люба, дякую. Я б точно таке тобі не зміг запропонувати!

— Я знаю. І ціную. Та такі часи. Мені тільки прикро, шо я ніколи не любила золото і в мене його так мало.

— Ну два життя — це не так і мало.

— Так, два життя — це космос.

Віка вийшла на ґанок і глянула на небо. Над Донбасом розкинувся Чумацький Шлях. Жінка нервово закурила.

— Не нервуй, дружино, — обійняв її ззаду чоловік. — Усе буде супер. Ми — два життя, сусід — два життя, ще хтось — два життя, так країну і відвоюємо!

Життя в Кряківці

Хтось прожив усе життя у Новому Йорку. Він пив каву на розі Орчард і Блум, любив цілодобовий відгомін міста і порівняно теплі зими.

Хтось прожив усе життя в Парижі. Він їв до кави круасан, сидячи в кафешці на Єлісейських полях, і посміхався натовпу туристів.

Хтось прожив усе життя в Празі. Він годував лебедів у Влтаві і попивав пивко у кабачку навпроти виходу з метро Староместська.

А Маша все життя прожила в Кряківці. За своє життя вона нікуди не виїжджала за межі району. Не була навіть у Луганську, вже не кажучи про Київ, Львів чи Москву. Вона не дуже розуміла, що таке руський мир і взагалі шо таке Новоросія, бо з першого класу в підручнику був жовто-блакитний стяг і «Ще не вмерла Україна».

Вона загинула, так і не дочекавшись свого п’ятнадцятого дня народження. У її кімнаті, посічені шрапнеллю, і досі висять на стіні вирізані з журналів Ейфелева вежа, вечірня панорама Мангеттену і Карлів міст.

Червоноголовий сорокопуд

— Сматри, Сапог, паходу у нас гості! — Гога передав бінокль напарнику і тицьнув у бік пагорба.

Там, нагорі, за пару кілометрів був блокпост «нациків». Загалом, ніхто до кінця не знав, чи то справді Нацгвардія, чи військо, бо ж блокпост не тримав дорогу, а займав найвищу точку і до нього просто так навіть не зашлеш «перехожого». І ось зараз, десь на половині відстані до «нациків», на схилі пагорба топталася якась постать.

— Опачкі, - плямкнув губами Сапог, споглядаючи постать у бінокль. — Коректувальник!

— Ошень похожа, — кивнув Гога. — У ніво блакнот і прібор какой-та!

— Будем брати!

Гога з Сапогом тихенько рушили до лісосмуги, куди з пагорба поволі наближалася постать незнайомця. Той пригинався, щось фотографував, потім записував у блокнот і наговорював у диктофон.

— Сука бендєравская. — Гога скинув автомат і присів за крайнє дерево.

Сапог завмер трохи правіше за кущами і також навів автомат на незнайомця.

— Стій! Підніми руки і повільно йди в мій бік, — гаркнув Сапог.

Чоловік підняв руки. В одній був блокнот, в іншій — диктофон.

На вигляд йому було десь за сорок. Худий, миршавий, з круглими скельцями окулявів, він завмер, а потім навіть посміхнувся.

— Хлопці, я не військовий, у мене немає зброї.

— Йди сюда, сволач, — прошипів Гога, поглядаючи на пагорб «нациків», чи, бува, не йдуть слідом за цим. Однак там було тихо.

За десять хвилин полонений уже лежав, харкаючи кров’ю, у посадці. Руки його були з’вязані за спиною. Розбиті окуляри валялися поруч.

— Ти нам тут сказкі ні гаварі. — Гога, що стояв над ним і роздивлявся знімки у фотоапараті, копнув лежачого в живіт. — Расказивай, на кого работаєшь, где тваі артілєрісти, кого корєктіруєшь!

— Та який я коректувальник? — плакав зв’язаний чоловік. — Я ж кажу, шо орнітолог! Вивчаю червоноголового сорокопуда!

— Позиції ти наші вивчаєш, а не сракопуда, — визвірився Сапог. — Ти думаєш, ми такі тупі, шо повіримо в таку примітивну легенду?

Сапог саме чистив наплічник полоненого. Витяг і кинув на траву ноутбук, бінокль та записники. Дістав пакет з бутербродами і почав чавкати.

— Ніхуйова у вас, «нациків», пайка, домашня, — прошипів він, роздивляючись записники. — Не те шо ми «Мівіну» лупим тижнями, захищаючи батьківщину.

— Хлопці, відпустіть, я правда не винний, — плакав коректувальник.

— Завалі дуло, — гаркнув Гога.

У цей момент Сапог щось знайшов у записнику.

— А це шо? — Він підбіг і почав махати перед носом затриманого записником. — Це що за координати? Ціла купа координат, ти тварюка!

Сапог ударив з ноги в груди плюгавого.

— То координати місць, де я бачив пташок, — заверещав зв’язаний.

— Сійчас ти всьо раскажешь, гавно укропскає. — Гога витягнув з ножнів ножа і, піднявши за барки полоненого, притулив його до сосни.

— Що ви хочете робить? — плакав той.

— Я атрежу тібє уха. А єслі нє прізнаєшся, то буду дальше атрізать по пальцю. — Гога вхопив чоловіка за вухо і підставив ножа. — Ну? Гаварі!

У наступну мить Гога якось дивно хрюкнув, відпустив вухо полоненого і почав мішком падати праворуч.

— Мама, — встиг лише пробелькотіти Сапог і також повалився на землю. Його тіло били конвульсії, а землю біля голови зафарбувала кров.

На галявину, прикриваючи один одного, вискочили троє озброєних людей у формі. Ще один, вдягнений у «кікімору», слідкував за ними здалеку.

— Скільки їх було?

— Д-двоє, - прохрипів полонений.

Один з військових розрізав пута і підняв чоловіка на ноги. Другий перевіряв тіла вбитих. Третій скидав речі орнітолога в наплічник.

— Ну чого ви нас не послухалися? Ми ж попереджали, що в цей бік пагорба ходити небезпечно. Тут війна, розтяжки, врешті ці… - військовий махнув на тіла.

— Я? Я побачив самицю сорокопуда і не втримався, — плакав орнітолог, розтираючи затерплі руки. — Ну як так можна? Я ж казав їм, хто я.

— Ну перестаньте. — Військовий обійняв чоловіка. — Головне — живі. Зараз відправимо вас додому. А закінчимо війну, повернетеся знов до своїх сракопутів!

— Сорокопудів!

— Тим більше, — посміхнувся військовий. — Ну шо, хлопці, зброю, документи забрали? Пішли назад. Сховаєм птіцелова, потім розберемося, шо з цими дєятєлями робить.

Чотири постаті пішли вгору пагорбом. П’ятий, той, що в «кікіморі», залишився на краю посадки, прикриваючи відхід.

Вадік

Поїзд плив Слобожанщиною. В засмальцьованих, здається, ніколи не митих вікнах відбивався степ, лісосмуги та час від часу пролітали сільські хати з переїздами. Краєвид крізь брудну шибку купе був ще похмурішим, ніж насправді. Здавалося, зима вже відступила, а весна плюнула і вирішила не приходити.

Микола сидів у купе сам. Запалі щоки і гострі вилиці від чужого ока ховала борода. Вона, вже місцями сива, встигла добряче відрости, і зараз Микола, відбиваючись у вікні, скидався собі на партизана. Принаймні саме так він уявляв їх у дитинстві.

Микола стомився. Чотири місяці війни далися взнаки. Лоб і кутики очей прорізали глибокі борозни зморщок. Губи обвітрилися, руки розтріскалися. І все ж він дуже не хотів їхати з фронту додому. Бо не було куди йти. Півроку тому він поховав тітку, останню родичку, яку мав. Потім повісив на хату замок і поїхав у райцентр у військкомат. Далі полігон, згадування навичок з часів служби в радянській армії і передова. Микола воював чесно. Його взвод бійці між собою називали «лютий». Такий самий позивний приліпився і до Миколи. Миколині пацани билися, як леви. І все ж, коли нагорі вкотре вирішили «миритися», ротний наполіг на ротації. Поїхали всі зі взводу, тож поїхав і Микола. Мінімум на два тижні.

— Доброго здоров’я. — Двері купе рипнули і відсунулися. — А я ваш сусід по купе.

Микола, який, дивлячись у вікно, був задрімав, розплющив очі й побачив товстого чоловіка, який, задкуючи, затягував у купе сумку на колесах.

- І вам доброго, — відповів Микола і відвів погляд до вікна, роздивляючись станцію.

Чоловік, пововтузившись із сумкою, таки запхав її у відділення під лавкою. Потяг саме рушив, і він грузно опустився навпроти Миколи.

— Драстє поближче. — У наступну мить на обличчі товстуна відбився подив. — Коля? Галушка? Це ти?

Микола теж упізнав чоловіка. Хоча впізнати Вадіка Скворцова в цьому півторацентнеровому тілі було й не просто.

Колись, тепер здавалося, в іншому житті, вони вчилися в одному класі. Щоправда, десь у сьомому класі Вадік переїхав з батьками до Чугуєва і більше в селі не з’являвся.

— Оце зустріч, — засміявся Вадік. — Скільки років минуло? Двадцять п’ять?

— Десь так, — тихо, майже про себе промовив Микола.

— Ти ба, який світ тісний? Ну розказуй, шо ти, як ти?

— Та шо про мене розказувати, усе, як у всіх. Живу, хліб жую.

— Та й то правда. А я у Харкові тепер живу. А це їду від батьків дружини. Набрав гуманітарки, ги-ги. Сутужно стало з цією війною.

— Сутужно, — погодився Микола.

- І кому вона треба була, війна ця, — вів далі Вадік, знімаючи куртку. — Жили нормально. У мене бізнес з Росією був. Гендлював потроху, кордон же близько.

Микола мовчав, лишень розглядав колишнього однокласника. Тоді, в дитинстві, Вадік був миршавим і плаксивим. Хлопці не дуже любили з ним гратися, бо він весь час намагався щось виміняти чи видурити, а не дай бо’ шо, то зразу в плач. А потім мати біжить по хатах, мовляв, що ваші нашого ображають?

— Не скажу, шо бізнес був серйозний. — Вадік дістав пакет і почав викладати на стіл наїдки. — Контрабанда дрібна. Цигарки там, мастило. Однак усе з митницею було домовлено, усі жили добре. А тепер? Доскакалися там, на Майдані. Долар ого-го. Усе поламали. Росіяни й розмовляти не хочуть, на Донбасі взагалі срака.

Микола повільно, неначе кіт, підвівся, взяв з крючка біля дверей свій однострій, відчинив купе, однак потім трохи прикрив двері.

— Значить так, Вадік. Я оце піду в тамбур покурю, а коли вернуся, шоб тебе тут не було. Інакше я викину тебе з потяга. Мами, як у дитинстві, тут немає, за гнилий базар будеш відповідати. І не абияк, а перед бійцем української армії.

Микола знову відчинив двері і, накинувши кітель на плечі, рушив до тамбура.

— Микола, ти чого? Стій, ну ти шо, обідився? На шо? Шо не так? — белькотів з купе Вадік.

— Цигарка куриться десь хвилини три! — не обертаючись, крикнув Микола. — Поспішай.

Книжка

— Альо, чув, штимп? Ти тут не борзєй! — Мілька зробив крок уперед і впер дуло автомата в пузо продавцеві. — А то у мене розмова коротка!

Толік, який добре знав Мільку з дитинства, коли той ще тільки линув до гопоти, вирішив не сперечатися. Він нахилився за прилавок і витягнув чекушку.

— Це шо за дєтскій размєр, ау? — скривився Мілька. — Нормальний пляхан давай!

— Немає, Мілька. — Толік розвів руками. — Уже сьогодні і Хан, і Бодя заходили.

— Дивись мені, - погрозив автоматом Мілька і посміхнувся своїй страшній, як ріг будинку, напарниці. — Бачиш? Дядю Мільку тут усі уважають.

Він засунув чекушку під бронік, зробив крок на вихід, аж раптом розвернувся.

— Бля, а канхвет дамі?

Дама пирснула, показавши жовті зуби, і кокетливо закотила очі аж під чорно-помаранчеву шапочку «Шахтар». Толян сипнув на прилавок жменю цукерок.

— О! Тепер діло! — посміхнувся Мілька. — А це в тебе шо?

— Книжка. — Толік витяг з-за вагів і показав Мільку потертий сірий томик.

— Вар-лам Ша-ла-мов! — примружившись, прочитав той. — Жид, чи шо?

Толік вирішив, що краще промочати.

— Шо мовчиш, убоге? — гаркнув Мілька.

Дівчина зареготала і ледь не вдавилася смоктушкою.

— Ти ще тут мені канхвету зжерти не ладна. — Рознервований Мілька вперіщив її по спині так, що цукерка вилетіла з рота і, вдарившись об стіну магазинчика, впала за прилавок. — То про шо буквар?

— Про тюрму. — Толік з острахом покосився на Мільку.

— Готуєшся? — зареготав той. — Ти мене спитай, я тобі краще любої книжки розкажу!

Толік кивнув. Що-що, а зону Мілька почав вивчати ще підлітком. Може, й згнив би там, але ж тепер ДНР, звільнили, автомат дали.

— Тут про минуле. Про політичних і злодіїв.

— Дай сюди!

Мілька вирвав книжку в Толіка, погортав і раптом, відчинивши двері магазинчика, жбурнув у нічну мряку.

— Гівно, а не жид. Херню пише. Ти краще пісні слухай, ну Круга там, Кричевського. Там правди більше. Пішли, Маня!

Мілька підхопив подругу, і вони вивалилися на вулицю. Коли їхні кроки стихли за рогом, Толік обережно визирнув, а потім вибіг під снігово-дощову кашу і підняв з мокрого асфальту книжку.

— Боже, — бурмотів він, обтрушуючи папір від води і бруду, — тридцять сьомий скоро здасться всім нам раєм, Варламе!

Мама

— Альо!

— Привіт, мам.

— Привіт, доню.

— Як ти?

— Жива.

— Не жартуй так!

— Добре, не буду.

— З тобою не було зв’язку.

— Так, був обстріл, я сиділа в підвалі, а потім дізналася, що пошкоджена вишка.

— Ти не надумала виїжджати?

— Я ж тобі казала, що не можу. Тут мої діти, моя школа.

— Мама, ну хіба у вас там ходять у школу?

— Зараз ні, однак ще донедавна ходили. Тепер я ходжу до декого по домівках, даю завдання.

- І вони вчать математику?

— Вчать. Ти не повіриш, навіть часом краще, ніж до війни.

- І багато не виїхало?

— Та є. Ти не забувай, що у нас здебільшого тихо.

— Та да, особливо в останні дні.

— Це правда. Обстріл був. Однак зараз знову тихо.

— Мам, а у нас кажуть, що у вас у школах запровадили політінформацію.

— Ну в нас хоча б опалення спочатку «ввели». Однак усе може бути.

- І що, ти будеш своєму класу читати про те, які ми бандерівці?

— Я думаю, до цього не дійде. Я вчитель, а не політпрацівник.

— Не дійде?

— Ну сподіваюсь. Не віриться в усе це.

— Ти так само не вірила, що й війна прийде.

— Твоя правда.

— Мама, приїжджай, я скучила. Немає там чого робити. У мене вже є робота, я знімаю кватиру, приїжджа-а-ай.

— Ну-ну, не плач, доню.

— Обіцяй, що подумаєш. Бо інакше приїду я!

— Добре, не гарячкуй. Я подумаю.

— Я люблю тебе, мама. Бережи себе.

— Обіймаю, доню. Най Бог береже.

Тиша

Тиша? Невже таки тиша? Ховрах висунув носа з нори і втягнув весняне повітря. Потім розгріб брудно-сіру торішню солому й обережно виліз нагору. Над ховрахом синіло бездонне небо. Він привстав на лапах і роззирнувся. Подекуди крізь стару, місцями спалену стерню вже пробивалося щось зелене. Удалечині, неначе дохла земляна жаба, темнів розкурочений танк. Темно-зелена фарба місцями згоріла, місцями полущилася. З-попід неї на світ Божий повилазила іржа.

Ховрах добре пам’ятав, як восени підбитий, зі скошеною баштою танк, неначе поранений звір, кружляв полем, підпалюючи жито. Потім у нього злетів трак і він, борсаючись на одному місці, почав вгрузати в землю. Відчинився люк, і звідти вискочила людина. А в наступну мить усередині танка щось гупнуло так, що здригнулася земля і ховрах не розбираючи дороги кинувся в нору.

Під час зимової сплячки ховрах час від часу скидався від вибухів нагорі. Одного разу прокинувшись, він довго лежав у кублі, прислухаючись до звуків. Там без упину гупало, немов у грозу. Тоді ховрах вирішив, що навесні більше не вилізе назовні. Однак, прокинувшись, гуркоту не почув, та й голод узяв своє.

І от зараз, стоячи на задніх лапах і розглядаючи поле, ховрах розмірковував, чи насправді все скінчилося. Посмілішавши, він оббіг навколо нірки. Тихо. Зробив ще більше коло. Знов тихо. Заховавши подалі страх, ховрах побіг у бік дороги, до молодих кущів, аби пошукати щось, що могло вгамувати довгий зимовий голод. Він біг, перестрибуючи через осколки й доволі великі шматки металу. В одному місці довелося зробити гак, щоб обігнути чималу вирву від вибуху.

Підбігши до кущів, ховрах почав шукати їжу. Він побачив кілька зернин, які застрягли внизу аж біля коріння куща і частково проросли. Ховрах почав розгрібати гілки. Дорогу до їжі перекрила якась нитка, що кілька разів обмотувала кущ. Він торкнув її лапою і спробував відсунути. Натягнута нитка не піддавалася. Тоді ховрах ухопив її зубами. Кілька секунд, і перекушена нитка шворкнула вбік. Ховрах, який саме потягнувся за зерниною, почув якийсь незрозумілий металевий звук. Гнута залізяка блямкнула і відлетіла вбік.

Тишу розірвав різкий звук. Біля кущів край дороги злетіла в повітря хмара з землі, торішньої соломи та гілок.

У кафе

Тарас обережно поставив наплічник вглиб під вішак, розстібнув куртку і сів за крайній стіл біля здоровенного вікна. Невеличкий диванчик був м’яким, Тарас відкинувся на спинку і на мить заплющив очі.

«Торорох» пролунало в голові знов, як і тоді, в Кримському, коли «градина», зачепивши стовп, влучила в здоровенного дуба.

Дуб крякнув, немов старий дід, і впав, ламаючись під своєю вагою. Шматки металу з боєприпаса та деревина розлетілися подвір’ям, влучаючи в стіни і залітаючи у вікна туберкульозного санаторію, де під час війни квартирували військові.

Ця картина спливала в голові Тараса щоночі. Або ж коли він стуляв очі. От і тепер він знову почув свист і прокрутив, неначе в сповільненому кіно, момент.

Він штовхає Славка в бік відчиненого колектора, однак сам уже не встигає. «Торорох», падає «градина», і Тараса відкидає в протилежний бік, б’є об землю, і світ навколо зникає.

— Пощастило тобі, - казав потім лікар, ставлячи металеві спиці в руку. — Більше всього дрібного залізяччя взяв на себе бронік. Нога й рука загояться.

Зрештою так і сталося. Усе загоїлося, крім пам’яті.

— Пробачте!

Тарас розплющив очі, й видіння зникло. Він знову був у столичному кафе на м’якому диванчику. Перед ним у вікні жила своїм життям вулиця.

— Пробачте, а у нас у формі не можна. — Дівча-офіціантка із блокнотиком у руках винувато посміхалося. — Начальство заборонило.

— А чого це раптом? — Тарас протер очі.

— Кажуть, що люди різні, і не всім подобаються люди у формі.

— Та я лиш кави хотів.

— Пробачте, я не можу.

Тарас піднявся і дістав з-під вішака наплічник.

— Дурні вони, твої начальники. Як не нас, то інших у формі годуватимуть. Ворогів. — Він застібнув ворот куртки. — А ти, сестричко, краще на дурнів не працюй. Усіх грошей не заробиш, а сором лишиться.

Трохи накульгуючи на правицю, Тарас вийшов на вулицю и шумно втягнув носом повітря.

— Весна! Ну в таку погоду каву гріх пити в приміщенні.

За мить Тарасова постать розчинилася у вуличному натовпі.

З дідом

— Привіт, діду, як ся маєш? — Славко зайшов до світлиці й поставив на стіл пакет з продуктами.

— Привіт, онучку, — подав голос старий, який сидів біля вікна і латав сітку на рибу. — Ти як московський скорий, точно за графіком.

— Зараз такі порівняння, діду, того… — посміхнувся онук, викладаючи принесене, — не доречні.

— Ну, може, й так, ви молоді, вам видніше, — крякнув дід.

Славко любив бувати в діда. Сісти поруч, закурити самокрутку з дідового самосаду, зрештою обговорити новини. Дід теж любив посиденьки з онуком, особливо в холодну пору року, коли роботи по господарству було мало.

— Знаєш, діду… — Славко закинув до холодильника пачку кефіру та шмат сиру. — Помітив одну штуку. Прокидаюся зранку абсолютно щасливий. Це щастя триває якусь мить, і раптом ба-бах! Згадую, що війна.

Славко сів біля діда, відірвав газету і насипав самосаду.

- І не віриться мені в те, що десь зовсім поруч гупають гармати, валяться будинки і гинуть люди. І цілий день, роблячи свої справи, я привчаю себе до думки, що війна — це таки не вигадка.

— А потім? — Дід зиркнув на онука з-під сивих брів.

— А потім, коли я звикаю до війни, приходить ніч і я засинаю. — Славко наслинив газету і скрутив цигарку. — А зранку все по колу.

Дід мовчки деякий час латав дірки в сітці, а потім кинув її, піднявся з ослона і прошкандибав до буфета. Відчинивши шафку, він дістав дві старі товстостінні чарки.

— Так і має буть, онучку. То організм себе захищає.

Поставивши чарки на стіл, він витягнув з-за холодильника заткнуту курурудзяним початком пляшку. Одразу витягти корок діду не вдалося. Славко навіть зробив жест «давай, може, я», та дід тільки скривився.

— Сиди, пляшку я відкрити ще ладен.

Відкривши, дід налив каламутної самогонки, дістав з холодильника банку з огірками і шмат сала. Подумав і додав принесений Славком сир.

— У мене так теж було. Я після війни ще два роки батька чекав. І знав, шо загинув, бо ж похоронку приніс листоноша, а все одно щодня прокидався з відчуттям, що живий. Усе, як і в тебе.

Дід підсунув Славкові чарку і, взявши свою, понюхав.

— Давай, онучку, не чокаючись. Пом’янемо гарних людей.

Славко слухняно випив. Дід врізав шмат сала, і він заїв.

— То тебе ще їсть те, що ти сам воювати не годний, — додав дід. — Ну тут нічого не вдієш, підсліпуваті воїни там не потрібні. Роби тут, що можеш. І не нервуй. Може, те гівно плюгаве здохне та війна скінчиться раніше, ніж тебе попустить.

— Хіба шо.

— Ну ніхто не знає нічого наперед. — Дід налив ще. — А тепер за здоров’я всіх добрих людей.

— Ага, а потім третю за жінок?

— Побачимо, — підморгнув дід, і чоловіки вдарили чарками.

Сюрприз

Міський вокзал гомонів тисячами голосів. Пасажири снували площею, самою будівлею й переходами. Люди несли сумки, котили валізи й тягли баули. Ліда стояла на платформі й нетерпляче вдивлялася в далечінь, у горизонт, звідки мав під’їхати потяг, а значить, і він.

Вони познайомилися в госпіталі. Ліда саме привезла туди зібрані людьми ліки і чекала біля волонтерського пункту, коли туди підійшов блакитноокий красень.

— Ще немає нікого?

Правиця чоловіка була взята в гіпс і трималася на підв’язці.

— Трохи рано приїхала, уже подзвонила, зараз прийдуть. — Ліда глянула на військового і потонула в його очах. — А ви щось хотіли?

— Та цигарок хотів попросити.

Ліда полізла в пакет і дістала звідтіль блок «Бонда».

— Тримай, козаче.

Потім вони курили і говорили. Він розповів про товаришів, про те, як вибухова хвиля скинула його з борту. Про те, що після одужання планує повернутися.

Зазвичай Ліда приїздила до госпіталю щотижня, однак після зустрічи з Валентином почала навідуватися частіше. Вони блукали між корпусами госпіталю, говорили про життя, про війну і про мир.

— Завтра я повертаюсь. Пару тижнів на полігоні і знову в частину, — сказав якось Валентин.

Лідине серце стислося, подих забило.

— Уже завтра?

— Завтра.

— Можна я чекатиму тебе? — Ліда глянула в блакитні очі чоловіка і знову, як у перший раз і як кожен раз, коли дивилася, відчула, що пливе.

— Ти певна? Чекати солдата — справа невдячна. Війна ж. Воно тобі треба ті нерви? Ще й невідомо, чи повернусь?

— Дурний! — Ліда вдарила чоловіка кулачком у груди. — Не мели шо попало! Звісно, повернешся, я чекатиму.

Валентин обійняв Ліду, міцно притис до себе і поцілував у губи.

Потім були чотири місяці дзвінків, СМСок і мейлів. Ліда кілька разів відправляла посилки йому і його товаришам, з якими встигла познайомитися. І ось, нарешті, він приїжджає на відпочинок. Про приїзд Ліда випадково дізналася від Ромки-сапера.

«Дванадцятого їдем на ротацію, сестро», — писав він у Фейсбуці.

«І Валік?»

«Ну звісно. А він шо, не сказав? Сюрприз, певно, готує. Не здавай мене, сестро!»

Потихеньку з’ясувавши що й як, Ліда купила букет білих тюльпанів і ось тепер стояла на пероні.

«Уявляю, який це буде сюрприз для того, хто сам його готував», — посміхалася сама собі Ліда, спостерігаючи, як підходить до перону потяг.

Людей, що зустрічали, було чимало. Ліда, витягнувши шию, виглядала крізь натовп номери вагонів. Дев’ятий, у якому приїхав Валік, не дотягнув до Ліди, тож вона почала просуватися до нього. Ще кілька метрів. Он уже й він. Натовп потроху розсіювався, і йти було все легше. Вона вже бачила Валіка, який зістрибнув з підніжки вагона. Ховаючись за спинами, Ліда намагалася підійти якомога ближче.

Аж раптом Валік скинув на перон наплічник і присів, розгорнувши руки для обіймів. У ці обійми, неначе в сітку, попав хлопчик, на вигляд років п’яти. Валік рвучко підняв його на руки, підкинув угору і, зловивши, притис до себе. У наступну мить до нього підбігла й обійняла молода жінка.

Час наче спинився. Навколо ходили, чіпляючи Ліду плечима, люди, однак вона не відчувала поштовхів. Очі налилися сльозами. Лідина долоня розкрилася, і білі тюльпани полетіли вниз. У цей момент їхні погляди зустрілися.

— Ліда? — прочитала вона питання на Валікових губах.

Це майже німе запитання повернуло Ліду до реальності. Вона відвела погляд і, різко розвернувшись, пішла крізь натовп до вокзалу.

Він наздогнав її аж біля автобусної зупинки.

— Ліда, ти чого? Що сталося? — Валік намагався розвернути її до себе.

— Якщо це й був твій сюрприз, то він тобі вдався, — смикнула плечем Ліда і відвернулася, щоб сховати сльози.

— Ліда, ну ти шо? То сестра моя молодша з племінником! З Антоном малим! Він дуже хотів мене побачити, то я домовився, щоб вони мене зустріли, а потім збирався до тебе!

— Як племінник? — Ліда завмерла і підняла очі на Валіка. — Тобто це не син і не дружина?

— Та ні! Це рідня. Зараз познайомлю. — Валік махнув рукою, і Ліда побачила малого, що трохи перелякано виглядав з-за мами, не розуміючи, що відбувається.

— Тань, Тоха, йдіть сюди. — Валік узяв малого на руки. — Знайомтеся, це Ліда, моя дівчина. Ти ж ще моя дівчина, не передумала?

— Ні. — Ліда знову відчула, що тоне у його блакитних очах. — Я ніколи не передумаю.

— Ти пробач цього йолопа, — посміхнулася Тетяна, — він ніколи сюрпризи робити не вмів.

Віка Івлєва

— Што, жидобандера, саскучілся? — Вона завжди дзвонить мені по приїзді в Україну.

— Канєшно, скучив!

З Вікою я познайомився тоді, коли вона приїхала писати свою «Мандрівку». Окрім того, що вона профі у фотографії і гарний співрозмовник, вона ще й суцільний життєвий позитив, якого так мало в часи війни.

Кілька тижнів тому на Луганщині я повертався з Карбоніта в Сєверодонецьк. Аж раптом знайомий номер і голос.

— Саскучілся, жидобандера?

— Ага! А ти де?

— Я? Біженців везу! Только в’єхала із Сєверодонецка в Лісічанск!

— О, а я навпаки! З Лисичанська в Сєвєродонецьк тільки в’їхав. Розминулися!

— Ну між нами десь кілометри три, максимум п’ять!

— То шо, розвертатися?

— Ну сматрі, ми тут уставшиє!

— Та ми теж весь день носилися! Тоді адью, побачимося пізніше, обіймаю!

І ось читаю, що Віку затримали разом з сорока трьома людьми, яких вона намагалася вивезти на «Велику землю». Усіх відвезли «на підвал» у Луганську ОДА. Подробиць іще немає, і мобілка не відповідає.

І я, хоч і нервую, однак тримаю за тебе кулачки, Вікторіє Івлєва. І кілька напружених годин чекаю, як же ти, та, яка щиро любить ніжну Україну та її людей, виплутаєшся з цієї ситуації.

І ти таки впоралася. Врешті всі зітхають з полегшенням — ти на волі. Без телефону, фотоапарату і грошей, однак на волі. І слава Богу. Далі якось розкажеш сама.

Рідня

— Альо.

— Привіт, сестричко. — Вадік чиркнув запальничкою і випустив димок, який миттєво підхопив і розвіяв весняний вітерець.

Хлопець стояв на балконі. Під ним унизу, ніби величезний мурашник, кипіло життям місто, а вгорі по блакитному, неначе море, небу, пливли великі білі хмари-кораблі.

— П’єш каву? І звісно, з цигаркою? — Голос дівчини був удавано грізний.

— Угадала. — Вадік посміхнувся. — Від тебе нічого неможливо приховати.

Він зробив ковток і знову затягся цигаркою.

— Як тобі Берлін? Обжився?

— Мабуть, це найкраще місто для художника. — Вадік обвів поглядом місто. — Тут весь час щось відбувається: і вночі, і вдень. Справжній фонтан енергії, який підживлює творчість.

— Я рада за тебе. І мама б раділа.

— Знаю. Ти була в неї на могилі?

— Звісно. Вчора.

— Суки, я ніколи їм не вибачу, що не можу повернутися і сходити на могилку.

— Нічого, ще буде час. Окупація не вічна.

— Сподіваюся. Так хочу тебе побачити, сестро. Шкода, що ти не можеш приїхати.

- І мені шкода.

— А ти знаєш, зараз над Берліном такі великі білі хмари, як колись у дитинстві. Мені тоді здавалося, що такі хмари-кораблі бувають тільки у нас у Ялті.

Вадік допив каву, кинув цигарку в попільничку й увійшов з балкона до кімнати. Невеличка майстерня видавала одинака. Вадік присів на диванчик перед мольбертом. На полотні вгадувався краєвид міста дитинства.

— А шо там місцеві бабуїни? Ті, шо вмерти в Росії хотіли? Святкують, це ж уже рік скоро?

— За рік вони пованістю оскаженіли. Не повіриш, на порожньому місці ненавидять все українське, а головне, країну, з якою були одним цілим. Вони справжні вар’яти.

— Тримайся від них якомога далі. Адекватних багато?

— Та є. Звісно є. Ми просто чекаємо.

— Передавай вітання морю, сестричка. Мені його тут не вистачає. Скажи, що я неодмінно приїду.

— Обов’язково.

— Цілую, сестро. Бережи себе. І не забуваймо, що Крим що?…

— Крим — це Україна.

Вадік дав відбій, взяв пензля, і на полотні почали з’являтися білі хмари-кораблі.

У столиці

— Гуцул, я тебе перенаберу, добре?

Не відводячи погдяду від вікон на другому поверсі, Андрій дав відбій.

Загалом у Києві Андрій був утретє в житті. Один раз, ще зовсім малим, він приїздив сюди з батьком на екскурсію. Тоді їх привезли сюди «Ікарусом», хутко обвезли містом, показали все, що встигли, погодували і відправили додому. На згадку про ті часи в старому альбомі лишилося групове фото біля пам’ятника Хмельницькому.

Вдруге він приїздив сюди вступати до інституту. Як і тисячі тих, хто мріяв про кар’єру артиста, він сів у потяг, приїхав і… провалив іспити. На згадку про ті часи у нього лишився невеличкий шрам над правою бровою. Цікаво, чи так само гарно зажили спогади в тих двох євбазівських хлопців, які причепилися до Андрія на зупинці швидкісного трамваю? І ось третій приїзд. І знов усе через одне місце.

Андрій пішов воювати добровольцем. А прилетіло йому в Красногорівці. Коли почався обстріл, він саме повертався з оглядової точки над дорогою в село і не мав куди сховатися. Отямився вже в Запоріжжі. Потім бортом привезли до Києва, де лікарі склали докупи руку й ногу. Вже майже чотири місяці Андрій був у госпіталі. І коли зміг ставати на ногу, щоб не нудьгувати в палаті, почав бродити містом, роздивляючись усе навколо.

Цього разу, гуляючи Печерськом, Андрій спинився перед старим будинком. На другому поверсі, у великій залі, танцювали дівчата. На вулицю виходили аж чотири великі вікна. Дівчата синхронно повторювали рухи за вчителем. Музики чути не було, однак Андрій усе одно не міг відірвати погляд від цієї картинки абсолютної гармонії.

Задзвонив мобільний.

— Привіт, Гуцул! Шо там у вас? — Андрій зручніше сперся на милицю. — Довбають?

Гуцул саме почав розповідати новини, коли з дверей будинку, де була студія танцю, випурхнуло дівчина. В лосинах, легких кросівках і накинутій на щось спортивно-дівчаче курточці, вона, зиркнувши в сторони, швидко перебігла вулицю і спинилася біля Андрія.

— Вечір добрий.

— Гуцул, я тебе перенаберу, добре? — Від несподіванки Андрій ледь не впустив телефон. — І вам доброго вечора.

— Я побачила, як ви роздивлялися нашу студію. Ходіть до нас!

— Та я не певен, що готовий до танців. — Андрій цокнув милицею по асфальту.

— Та ви хоч не обіжайтесь. — Дівча схопило Андрія за лікоть. — Зараз саме репетиція закінчується, сядемо, чаю поп’ємо.

— А це точно зручно?

— Точно, точно, — кивнуло дівча. — Ходімо.

— Мене Андрій звати!

— А мене Таня.

— Дуже приємно, Тетяно!

Дівча натисло кнопки кодового замка, і вони зникли всередині будинку.

Правосєки

- І все одно це ви винні. — Марія Федорівна, або, як її тут називали, баба Маша, перебирала на подвір’ї моркву і поглядала на Штахета. — Не треба було вам сюди лізти.

Штахет, який щойно на прохання баби Мані виніс з підвалу півмішка моркви, не звертав уваги на бабине бубоніння й уважно споглядав за всім навколо.

У селі Штахет був уже втретє. Худий і довгий, він дійсно нагадував видерту з паркана штахетину. У цивільному житті художник, тепер він командир відділення артилерії «Добровольчого українського корпусу».

Хата, в якій квартирували його артилеристи, була чи то якогось судді, чи податківця. Чималий будинок, а головне, з просторим підвалом, вигідно відрізнявся від інших. Щоправда, дістався він разом з навантаженням — дідом та бабою, які в мирні часи слідкували за ним і жили в прибудові над гаражем. Свого хазяїна-багатія ані колишня вчителька, ані дід-шахтар не жалували. Хоча хлопців пустили в будинок швидше з переляку, аніж від співчуття.

Дід був охочим до горілки і весь час, навіть під обстрілами, лазив по селу в пошуках металу, який потім на візку пер аж за дванадцять кілометрів углиб мирної території до приймального пункту. Отримавши гроші, він зникав з горизонту на кілька днів, а потім з’являвся знов тверезий і злий. І все починалося по колу. На відміну від дружини, з бійцями він майже не спілкувався, поглядав спідлоба, за що й отримав поганяло Сєпар.

— Якій у нас посьолок був, — вела далі баба Маня, перекладаючи моркву. — Не посьолок, а казка.

- І хто ж його розгатив? — тихо, майже сам до себе спитав Штахет, не відводячи погляду від горизонту.

— Так ви ж!

— Ну як же ж ми, баб Маш, якшо ми тут живемо. Це ж «ваші» браття гатять.

— А не було б вас, так і не гатили б! — відбила баба. — І будинкі цілі були б, і люди! Он далі по вулиці, в будинку з сірим дахом, Сірьожа жив. Такий хлопець гарний був, і відро донесе, і вугілля відсипле, а прийшли правосєки і знасілували! Да! Знасілували! І забіг від сорому.

— Баб Маш, ну шо ви морозите, — мотнув головою Штахет. — Ну ви з ким в одній хаті живете?

— Та ж з вами!

— А ми хто?

— Та ж «Правий Сектор».

— Ну? І шо, ви хоч раз бачили, шоб ми когось насільнічали? Тільки й забот, шо вам то моркви, то тушонки, то крупи дай!

— А шо одразу моркву згадуєш? Не було б вас, свою моркву б виростили!

— Та до сраки мені та жрачка, не в тім річ. — Штахет рознервувався. — Просто якісь дивні ви. З нами живете і нас лаєте! Ви бачили, шоб ми таке робили?

— Я сама ні, та люди казали.

— Які люди? У селі крім вас з дідом три каліки та ми!

— Та ще на початку війни казали.

— Ну так, а можна не лише слухать, а й аналізувати? Ви ж нас день у день бачите.

— Та бачу, чого ж не бачу, та хто його знає, шо у вас на душі?

— Знайшла з ким за душу балакати, дура! — Дід виліз з підвалу і розглядався навколо.

Його не було кілька днів, і тепер був саме тверезо-злий період.

— Так, Сєпар, ти дістав. — Штахет клацнув затвором автомата. — Секунда — і ти в підвалі. І ще вилізеш, коли я на подвір’ї, завалю, ферштейн?

— Та ти чого? — забубонів дід, задкуючи.

— Двічі не повторюватиму. — Штахєт направив на нього дуло автомата.

Дід, матюкаючись, поліз назад у льох. Штахет дістав м’яту пачку цигарок і закурив.

— Ти ж би не стрельнув? — подала голос баба, яка під час розбірок мовчала.

— Ні, я тіки на молодих Сірьожах спеціалізуюся. Насілую. Дід твій уже старий.

— Тобі аби шутки. Я так і знала, шо не стрельнеш.

— Тільки твоєму Сєпару це знати не обов’язково, — посміхнувся нарешті Штахет. — Йдіть, наваріть дуракові борщу, може, попустить пропійцю.

— Та горбатого могила справить.

Баба потягла до льоху відібрану моркву. Штахет докурив, ще раз оглянув горизонт і гаркнув у рацію:

— Зірка, я Штахет. Периметр візуально чистий!

Зустріч

— Ну шо, Славко, будем розбігатися? — Толік махнув офіціанту. — Хочу на електричку встигнуть, за годинку відходить.

Славко і Толік познайомилися на передовій. На їхньому блокпосту стояли бійці аж з двох бригад, та ще й з Нацгвардії. Славко, який служив танкістом, пішов добровольцем майже від початку. Толік, зенітник, прийшов з третьою хвилею мобілізації. Коли вони перетнулися, Славко вважався вже серйозним обстріляним чуваком, який пройшов Крим і Рим, і якось одразу взяв Толіка під крило.

Через два місяці Толіка перекинули на іншу ділянку фронту. Однак хлопці не втратили один одного з поля зору. І хоча зв’язок був не стабільний і, щоб знайти мережу, іноді доводилося проявляти дива акробатики, вони зідзвонювалися щоночі.

— Живий, дідугане? — Толік завмирав на даху розтрощеного будинку, витягнувшись у бік, де був найкращий сигнал.

— Живий, салабоне, шо мені буде? — відповідав Славко, видершись на пригорок і сховавшись за утворений «градиною» насип.

Та однієї ночі Славко не відповів. І наступної також. Лише за два тижні прийшла СМСка з чужого номера: «Набери мене, салабоне».

— Першим залпом нам розірвало трак. — Голос Славка в слухавці був слабкий. — І почали щільно валить, а ми як на долоні. Вирішили виходити, доки не пристрілялися остаточно. Я останній за хлопцями відходив. І метрів за двадцять від танка таки дістало. Я навіть не чув нічого, вирубило просто, а отямився вже дорогою до госпіталю.

— А де ти?

— У Києві. Ногу склали ніби.

— Як буду на ротацію, то одразу до тебе.

І ось Толіку дали два тижні домів. Тож перш за все він рвонув у Київ до Славка. Той уже ходив з палицею, і, щоб не сидіти в госпіталі, друзяки засіли в кафе. Славко пив каву, Толік узяв пива.

— Ох і гарне пиво, скучив за ним.

— То від воздєржанія, — сміявся Славко.

Вечір пролетів умить. Вони багато говорили, згадували минуле, товаришів.

— Ну час. Зараз закину тебе в госпіталь, а сам на паровоз.

Офіціант викликав таксі, і хлопці вийшли надвір. Під’їхав старенький «Форд» з номерами ВВ.

— О, луганський, цікаво, скільки залупить? — прошепотів Толян і відчинив дверцята. — Добрий вечір, багажник відчиніть, будь ласка, у мене наплічник.

Водій підійшов до багажника.

— Спочатку на госпіталь, а потім вокзал?

— Ага. А що, проблеми?

— Ніяких, просто думав, шо, може, товариш вас хоче провести на вокзал.

— Та дорогувато вийде. — Толян поклав у багажник наплічник.

— Хлопці, ну які можуть бути з вас гроші? — Водій клацнув кришкою.

Славко з Толяном перезирнулися.

— То шо, на вокзал? — Славко, тримаючись за палицю, присів на переднє седіння.

— Я тільки за, — посміхнувся Толік.

— Сідайте, — посміхнувся водій. — Хоч чимсь же я можу бути корисним?

Усі троє розсміялися. За мить старенький «Форд» уже злився з вечірнім вуличним потоком.

Однокласники

Ваня підійшов до метро і почав шукати смітник, щоб жбурнути недопалок. Він обвів поглядом простір навколо і побачив її.

Тоня стояла на сходах у метро і роздавала безкоштовну газету. У синій дурнуватій шапці з логотипом видання і безформному жилеті, вона діставала зі зв’язки газети і роздавала їх перехожим.

Тоня була найкрасивішою в класі. А окрім того, ще й спортсменка-комсомолка. Тож не дивно, що за нею впадала вся чоловіча зграя. Одного разу Ваня навіть наважився і подарував їй на восьме березня квіти. Щоправда, його рожеві тюльпани моментально потонули в різнокольоровому розмаїтті королевиних дарів і Тоня не дуже-то й звернула на них увагу.

Скільки років минуло? Двадцять? Хіба й більше. Ваня ніколи не любив шумні посиденьки, тож на зустрічі однокласників з нагоди десяти, п’ятнадцяти чи двадцяти років по школі не ходив. А тут, бач, зустрів.

Жінка й далі роздавала газету. Придивившись до назви, Ваня лиш хитнув головою. Він добре знав це жовтушне чтиво, яке лило грязюку на все, що втрапляло в поле зору. Підходити до Тоні розхотілося. «Двічі в одну річку не увійдеш», — подумав він. У цей момент їхні очі зустрілися.

— Ваня! — Жінка зойкнула і прикрила долонями рота. — Ваня, це ти?

— Я. — Чоловік знизав плечима. — Привіт, Тоню.

На очі жінці навернулись сльози, вона кинула газети і зробила крок у його бік.

— А газєту можна? — буркнув якийсь товстий мужик з натовпу.

— А в тебе шо, руки короткі? Візьми з пачки, — відбрила Тоня.

Вона зняла дурнувату шапку і поправила волосся.

— Привіт.

— Привіт, Тоню.

— Скільки літ…

— Так, а ти зовсім не змінилася!

— Ага, точно, а ти ніколи не вмів брехати. — Тоня м’яла шапку.

— Взагалі дивно, що ти мене пам’ятаєш. Стільки хлопців бігало за тобою.

— Шо було, то загуло. — Тоня дістала зім’яту пачку і закурила. — Молодість не вічна. А ти як?

— Та як. — Ваня знизав плечима. — Звикаю до нового життя.

— Це на війні? — Тоня обережно торкнулася пустого, засунутого за ремінь рукава кітеля.

— На ній.

Намагаючись хоч якось розрядити ситуацію, Ваня посміхнувся, однак посмішка вийшла більш схожа на оскал. До того ж почервонів шрам, який тягся через шию, щоку та скроню і зникав під волоссям.

— Сильно тебе.

— Ну буває й гірше, — знов зробив спробу посміхнутися Ваня.

— Та я розумію, — затараторила Тоня. — Головне, шо живий. Я читала, зараз такі протези є…

— У своїй газеті читала? — Ваня кивнув на стос, який потроху розбирали люди.

- І в ній. А що не так?

— Ти дійсно не розумієш?

— Ти взагалі про них? Ну це точка зору їхня, погляд такий, — знизала плечима Тоня.

— У країні біда. — Ванін голос захрип. — Гинуть люди, гарні люди. А вони сіють розбрат серед нас.

Тоня схилила голову й мовчала.

— Добре, піду я, Тоню. Бувай. — Ваня поправив правицею пустий рукав.

— Може, хоч кави давай вип’ємо?

— Я поспішаю, пробач. Йди он, розповсюджуй, а то народ жаждєт.

Ваня розвернувся і рвучко пішов від метро. У ньому закипала злість. Відійшовши вже метрів на сто п’ятдесят вздовж проспекту, він почув ззаду швидкі кроки.

— Ваню!

Обернувся. За кілька метрів від нього стояла захекана Тоня. Вона була без дурнуватої шапки і жилета, розпашіла від бігу.

— Ти, Вань, як собі хочеш, а пішли на каву. Поговоримо, як люди. Розкажеш про війну, про себе. А з газети я завтра ж звільнюся. Кому-кому, а тобі вірю. Раз сказав, шо гади, значить, гади.

Тоня підійшла і взяла його під руку.

— Ходімо. Знаю тут одну гарну бюджетну кав’ярню.

Білорус

Дядя Толя Білорус був дуже добрий і щирий. У моєму дитинстві не було милішої людини. Він з дружиною жив у садибі неподалік від моєї бабці і часто потрапляв у поле зору. Час від часу дядя Толя перебирав, і дружина била його рушником, а він лише прикривався і шепотів:

— Ну не треба, я більш не буду.

Одного вечора він знову перебрав і посварився з дружиною. Вона відходила його рушником, і він сів перед хатою, обхопивши голову руками. Я саме проходив повз двір, тож зайшов заспокоїти.

— А чого вас звуть Білорусом? Ви з Білорусії?

Дядя Толя сидів, утупивши погляд у в’язанку арматури, яку нещодавно привезли КамАЗом, бо він мав лити фундамент під гараж.

— Ні, малий, я не з Білорусії.

— Тоді чого?

— Не знаю чого. Дурні люди, тому шо.

У цей момент з хати визирнула Толіна дружина. Хоч убийте, а імені її я вже не пам’ятаю.

— А тому, Руслан, шо в нього в голові немає. Усе в руки пішло. Сила, як у трактора, отож чоловіки його Білорусом прозвали. Трактор «Білорус». Вони б і трактором назвали, та, мабуть, побоялися. Розуму ж немає.

— Ну перестань, люба. — Дядя Толя звів на дружину каламутні очі. — Я ж пообіцяв, шо більш не буду пити.

— А йди ти! — Дружина махнула рукою і зникла в сінях. — Горбатого могила справить.

Дядя Толя шумно випустив повітря. Почухав голову, аж раптом підвівся і підійшов до зв’язки арматури.

— Я знаю, шо робить, — підморгнув він мені.

Витягши одну довгу арматурину, дядя Толя голими руками, упираючись у коліно, почав її гнути. Він сопів, пихкав, кряхтів і дійсно був схожий на трактор. Я зачаровано спостерігав за ним. Хвилин за п’ятнадцять мою цікавість було винагороджено. Дядя Толя вигнув з арматурини квітку. З п’яти пелюсток, гнутою стеблиною і навіть листочком. Квітку з арматури. З арматури в палець товщиною.

— Люба, йди-но сюди. — Дядя Толя постукав квіткою в сінешні двері.

— Чого тобі? — долинуло зсередини.

— Ну йди!

Двері відчинилися, дядя Толя став на одне коліно, простягнув квітку і втупив погляд долу.

— Пробач мені.

— От бачиш. — Жінка обернулася до мене. — От хіба не трактор? Не Білорус?

Вона взяла квітку, однак ледь не впустила її, така вона була важка. Дядя Толя перехопив її й посміхнувся.

— Пробачаєш?

— Йди вже в хату, пияка, не позорся. І шо мені з нею робити?

— Хай полежить, я завтра назад вигну.

Дружина поклала квітку на ґанок і пішла в хату. Дядя Толя підморгнув мені й нетвердою ходою пішов за нею. Я підійшов і торкнувся квітки. Вона була тепла.

Фотоательє

Не знаю, звідкіль це пішло, однак у совку була традиція раз на рік, а хто багатіше, то й частіше, фотографувати дитину в фотоательє. Віталися і групові знімки штибу «мама, тато, бабця, я і брат», які потім вставлялися між склом у сервант у квартирах усіх причетних до фото. Однак зараз мова суто про дитячі знімки. Є у мене одна особлива карточка. Мені там десь рочки чотири. Попри юний вік, подробиці фотографування врізалися в мою пам’ять на все життя, і зараз зрозумієте чому.

Отже. Фотоательє, принаймні те, яке відвідувала моя родина, було розташоване в райцентрі, в районі вокзалу, на першому поверсі повоєнного будинку, який зводили полонені німці. Товсті стіни й моцні двері вже наводили на думки про вічність. А ще ж «завмерла музика миті». В ательє працювали фотограф і помічник. Саме останній приймав відвідувачів, брав гроші, виписував квитанції та зрештою віддавав фотографії.

Фотограф же ж з людьми контактував мінімально. Коли помічник садовив підопитних, поправляв ліхтарі, виставляючи красивий світловий малюнок, підлаштовував апарат на здоровезній тринозі, лиш тоді з’являвся маестро і на всю темну, окрім освітленого місця зйомки, залу лунало:

— Касету!

Помічник приносив квадратну хрінь з плівкою, яку фотограф заряджав у апарат після прицілу прямою наводкою крізь об’єктив. Зрештою, маестро залазив під чорне сукно ззаду апарата і гримів:

— Зараз вилетить пташка!

Отож мені було чотири. Кому з моїх батьків спала на думку блискуча ідея сфотати мене як воїна, я не скажу, бо тата вже немає, а мама явно не візьме все на себе. Однак факт є факт — прикрутивши мені на білого берета кокарду з зіркою і давши в руки чорний іграшковий автомат, мене притягли у фотомайстерню.

Треба сказати, що тут я був не вперше і добре знав це страшне місце. Якщо помічника фотографа я не боявся, то від страшного клишоногого патлатого горбуна, який вилазив з-за триноги і, оголюючи чорні зуби, хрипів: «Замрі, зараз вилетить…», я просто німів.

Цього разу було ще гірше, ніж минулого.

— Хто це такий? — посміхнувся помічник. — І такий дорослий! Я думаю, ми самі впораємося. Чекайте тут!

Він упевнено взяв мене за руку і повів у студію самого. Пірнувши під чорну шторку, я потрапив у царство світла й тіні, і моє серце забилося швидше.

— Пішли, боєць, не бзди, — посміхнувся мені помічник, і мені одразу захотілося в туалет.

Ми вийшли на освітлений подіум. Помічник поставив мене на стілець з дерматиновою сідушкою і гнутою металевою спинкою.

— Ну, боєць, — посміхнувся він, — це твій пост! Борони його.

Помічник розчинився в темряві, і я зрозумів, що залишився в цьому чужому царстві сам. Прожектори нещадно світили в обличчя, і я майже нічого не міг розгледіти перед собою, окрім здоровенного фотоапарата на тринозі.

- І хто тут у нас? — почув я праворуч з темряви хрипкий голос маестро горбуна.

— Це я, Руслан, — промовив я, хоч і розумів, що йому абсолютно все одно, як мене звати.

— Добре, Руслан. — Постать пірнула під покривало і навела фокус. — Касету, — почулося з-під покривала, і помічник швидко приніс квадратну штукенцію.

Я притис до грудей автомат і не знав, що мені робити: чи тікати, чи стояти далі.

— Увага, — розрізав тишу голос горбуна, — зараз вилетить пташка.

Він визирнув з-за фотоапарата, і я побачив його чорні зуби, криві руки і горб.

— Не ворушися, — гаркнув він. — Ані руш!

Навіть якби я хотів зникнути, у мене б нічого не вийшло. Я був такий наляканий, що міг лишень притиснути автомата до грудей і дрібно тремтіти.

Таким я й залишився на цьому чорно-білому фото. Чотирирічний косоокий хлопчик з виряченими від жаху очима. Я стою вдягнений у комбінезон, білий берет з кокардою і сандалі під колготи. А на дерматиновій сидушці стільця розтеклася калюжа.

Завіса.

Помер

Карлик помре пізно ввечері. Ну і правильно, нащо псувати собою ще один день. Ще на небі не з’явиться перша зірка, як його тіло смикнеться, з пересохлого горла вилетить останній хрип і він вріже дуба.

Звісно, набіжать бояри. Будуть рядити, що далі робить. Чи казати, що цар лапті склеїв, чи ляльку на нього схожу показати?

Та ж сьогодні не двадцять четвертий рік і навіть не п’ятдесят третій. Хтось таки писне у Твіттерок, щоб першим, хтось по-секрету СМСне дружині, мовляв, Мойша всьо. Хтось найбільш хоробрий захрінячить селфі з трупом. І піде злив як брехня по селу.

І от уже у Віла Ріба плач, видирання волосся, масові самогубства. Люд вийшов на вулиці, заполонив їх і дивиться одне на одного, не знає, як жити далі.

— Помер.

— Не бреши, він вічний!

— Так, хай не бреше! Цар не може просто взяти і померти!

А у Віла Баджо вже баяни, скрипки й інші ознаки шаленого свята. Люди обіймаються, цілуються, сльози радості на обличчах.

— Ти чула?

— Чула! Ну нарешті!

— То, може, війні кінець?

— А може!

— Дай поцілую.

— Та легко!

І вже витягають з льохів наїдки й напої, виносять на вулиці й зіставляють столи. Сміх, спів, танці.

Тим часом у Віла Ріба приспустили прапори, по телевізору виступив трохи менший карлик, який хоч і спросоння, однак розповів, що цареві таки кирдик, і навіть заплакав. Подивившись балет, пішов люд від тілівізорів по кухнях. Сіли люди і в тиші, не чокаючись, почали поминки.

— Гарний цар був!

— Та да! Лялечка, а не цар.

— Усе вмів. І на літаку, і дзюдо-айкідо. І пісні любив.

— Оцю особо.

Хтось дістав гітару і заграв. Спочатку тихо, а потім голосніше. Спочатку ту, що цар любив, а потім свою улюблену. А потім для дружини збацав. Для тещі.

— А давайте за здоров’я?

— Так, він би хотів!

- І за дівчат!

- І за чоловіків!

— Ура!

— Гірко!

А тим часом у Віла Баджо вже втомилися святкувать. Їсти поїли, співать відспівали, танцювать відтанцювали. Посідав люд, байки травить про ірода-людовбивцю. Аж бачать, а зі шляху, що до Віла Ріба, чорна хмара куряви здіймається. Хтось суне. Насторожився люд, чи не вирішили, бува, сусіди з перебуху знов битися. Аж тут на шляху сміх, цигани, балалайки і ведмідь на цепку. Прийшли сусіди догулювать.

— А шо його горювати? Краще разом співати!

— А війна?

— Війна за царем пішла.

— Отак просто? А як же ж фашисти, снігурі й розіп’яті хлопчики?

— Ну, як там кажуть, хто старе згадає…

— Гарно все у вас у Віла Ріба виходить. Трах, бах, і знов куми…

— Ну так а як? Ми ж брати! Що Віла Ріба, що Віла Баджо, один народ.

— Ні, люди, йдіть собі за порєбрік.

Отож у Віла Баджо вже полягали, а у Віла Ріба ще й досі святкують, пардон, поминають царя. І так споконвіку. Добраніч.

Вічність

— Ми всі, чим би не займалися, намагаємося обдурити забуття. — Антон підвівся і підкинув гілок у багаття. — Пишемо ми музику чи будуємо хату, все спрямоване на одне. Ми хочемо залишити по собі слід.

Юрко сидів біля вогнища, накинувши на плечі ряднину, і споглядав, як розлітаються над багаттям розворушені Антоном іскри. Здавалося, червоні яскраві вогники хочуть піднятися високо і перетворитися на зірки. І задля цього полишають тепло вогнища. Відірвавшись, іскра віддаляється, та, стикаючись з навколишнім холодом, втрачає силу і врешті помирає, згасає.

— Так і ми, — перехопивши Юрків погляд, вів далі Антон. — Пнемося все життя, як оті іскри. Згораємо. А згорівши, залишаємося в пам’яті лишень тих, хто бачив наш шлях. У пам’яті друзів, родичів, дітей. Та кожен сподівається на довшу пам’ять.

— Хіба ж таки всі? — хитнув головою Юрко. — Оно скільки могил на кладовищах. Люди просто жили собі.

— Ні, не просто жили. Так само хотіли жити вічно. У піснях, казках, скульптурах чи будівлях. Однак не судилося. Просто у них не вийшло.

— А ми?

- І ми, Юрко, і ми! — Антон поправив автомат і присипав землею багаття. — Просто так вийшло, що ми основа для всього того. Для пісень, казок, віршів. Доля в нас така. Ну погрівся? Пішли, за десять хвилин на пост заступать.

Вдома

— Привіт, мам. — Санька присів за стіною напівзруйнованого сараю. — Не пізно?

Мамин голос у слухавці був тихий, з луною, неначе з іншої планети.

— Ну що ти? Як це пізно! Для тебе не може бути пізно. Як ти? Де ти?

Санька прикурив, закриваючи вогник запальнички, відкинувся до стіни і випустив в темне вечірнє небо цівку диму.

— Мам?

— Шо, любий?

— Ти ніколи не вгадаєш, де я.

— Де?

— Вдома. Я вдома, мам.

Санька пішов до добровольчого батальйону ще влітку, коли стало зрозуміло, що вся ця бананова республіка вже не розсосеться. Вийшов з окупації до своїх і записався.

Мама лишилася в хаті, бо ж хтось має доглядати за родинним гніздом. Спочатку окупанти та триколори її не дуже-то й турбували, мовляв, помахають та й підуть собі.

— Мама, кинь ти ту хату. Не буде діла. Та й родини в нас ложка, — сміявся тоді Санька, — ти та я. Куди б не переїхали, там і гніздо.

— Та не скажи, — хитала головою мама. — Цю хату твій батько з дідом будували, царство їм небесне.

Восени лінія фронту посунулася і його рідне селище опинилося на самому передку.

— Мама, виїжджай, — волав у слухавку Санька. — Виїжджай, доки не пізно.

— Та куди ж я поїду?

— Та хоч до тітки на Полтавщину, все краще, ніж у підвалі жити.

— Я подумаю!

— Шо там думати, мам?!

— Ну не кричи, я правда подумаю.

Мама виїхала аж під Новий рік, коли закінчилися дрова і зовсім зникло світло. Замерзати в льоху не було ніякого сенсу, та й надії, що село звільнять, також не лишилося.

— Ти не переживай, сину, нас вивезли автобусом, — розповідала вона новини. — Зараз у Ліди на Полтавщині. Стала на облік. Ти як? Коли вже побачимося?

— Побачимося, мам, куди дінемося. От відіб’ю наш посьолок, то й побачимося. А зараз як я піду? Хто буде воювать?

— Ну ти ж не один там?

— Не один, та ж і в першу чергу хто має Донбас відбивати? Не львів’яни ж з вінничанами?

Лінія фронту рухалася, змінювалася, і врешті селище, в якому виріс Санька, опинилося з боку української армії біля лінії розмежування. Санька вже кілька разів просився перевести його ближче до рідних країв.

— Ну кому, як не мені, місцевому, бути в розвідці в тому регіоні?

— Добре, — здався нарешті командир. — Я доповім начальству.

І ось Санька вперше увійшов у рідне село. Он і водонапірка, за якою курили, тікаючи зі школи. А он і сама школа без даху, правда, і вікон, однак усе можна відновити, було б бажання.

— Весна, — прошепотів Санька, вдихаючи запахи села.

Над Санькою в нічному небі блищали зорі. Біля чиєїсь темної хати біліла цвітом абрикоса. Лише тепер він зрозумів, як скучив. За запахами, хатами, степом і навіть за ненависними городами, на яких селяни рачкували весь вільний від роботи на шахті час.

Санька з напарником обережно просувався до центру селища.

— Толя, я відскочу в ту балочку на десять хвилин, гляну, шо там у хаті.

— Дуй, бе питань. Ніч довга, — прошепотів напарник, якому він уже всі вуха про село продзижчав.

Санька пробрався біля заваленого магазину, далі повз автобусну зупинку в провулок. Ще кілька кроків — і ось, за сусідським гаражем, їхній сарай, а за ним і хата.

— Ти не повіриш, мам, я чесно у нас у господі. Оно блакитним ставні пофарбовані.

— Ох ти ж… — Голос матері зірвався. — І шо там? Сарай не завалився? Двері в хату не вибиті? Ключ пам’ятаєш де?

— Мамуль, усе ніби ціле. Трошки шифер побило, но то справимо. У хату заходити не буду, тут усе ж фронт, мало лі.

— Та да, дійсно, шо це я, — забідкалася та. — Не ходи, хто знає, шо там. Молодець, шо звякнув, аж на душі легше. Дім усе ж таки.

— Люблю тебе, ма.

- І я тебе, Санєчка!

Санька дав відбій і, глибоко затягнувшись тютюновим димом, загасив недопалок об биту цеглину.

Потім звів погляд туди, де раніше була хата. Уцілів лиш маленький фрагмент кута. Решта було розтрощене й обвуглене. У небо, неначе міномет, дивився шмат жовтої газової труби. Трохи далі лежала половинка блакитної віконниці. Удалечині, там де була Санькина кімната, з-під уламків виглядала сітка його ліжка.

— Нічого. — Санька підморгнув брудному, колись білому зайцю, що до війни стояв у веранді на вікні. — Брехати, канєшно, не дуже правильно, але й розказати, як оце посеред згарища розлігся, я теж не міг. Нічьо. Будуть ще й віконниці, і фіранки. Головне, всі живі. Зато мама спокійно спатиме.

Пусти мене

Стас вийшов нагору з метро. Над Майданом розкинулося блакитне небо з білими, майже прозорими хмарками. Весняне сонце залило все навколо. Стас примружився. Очі потроху звикали до яскравого світла.

Він не був тут понад рік. Тоді була зима. Стас з пацанами стояв під палаючими профспілками, піднявши над головою щит, а його поливали водою. Далі провал. Він отямився вже в Михайлівському. Святі згори дивилися, як лікар вовтузився зі Стасом. Шив ногу і плече.

— Тримася, козаче, світлошумова рвонула.

Потім знов провал. Лікарня. Літак. Знов лікарня.

— Де я?

— У Празі.

— Чому в Празі?

— А ти щось маєш проти? — посміхалася молода лікарка. — Відпочивай, ми поставимо тебе на ноги.

І поставили. Шість операцій. Роздроблену ногу збирали, ламали і знов збирали. А от руку врятувати не вдалося.

Стас машинально глянув на правицю, де замість долоні був протез, і пішов Майданом до стели. Навколо у справах ходили люди, їздили машини, Майдан жив своїм життям. І лише плити граніту, чи з чого вони там, нагадували про страшні події. «Навіть згорілий Будинок профспілок і годинник на ньому прикрили плакатами, а от чорноту від вогню на плитці змити не змогли», — подумав Стас.

Він повільно, неначе сомнамбула, пішов по лише йому відомому маршруту. Минав фотографів з голубами і хлопців в уніформі зі скриньками для пожертв. Його ніхто не займав, неначе розуміли, що варто лишень зачепити — і він вибухне чи то гнівом, чи то сльозами.

Ось тут стояли дерев’яні будиночки. Про їхню смерть у вогні нагадують темніші прямокутники. А ось тут усю зиму стояла бочка, біля якої грілися люди. Граніт від температури розкрошився, і коло добре видно. А ось тут був намет. І тут. А там далі довгий темний прямокутник — то був автобус.

«Боже, чи добре їм там? Чи посміхались вони, коли до себе ти їх брав?» — лунав у навушниках голос Кузьми.

— Пусти мене, — майже беззвучно шепотів Стас, — хоч краєчком ока подивитись на них. Пусти мене. Я скажу два слова. Ті, що не встиг.

Рем

Він був старий, і в нього боліли лапи. За великим рахунком боліло все, та лапи найбільше. Особливо перед дощем. Аби його спитали, він би точно, до хвилини, сказав, коли з неба впадуть перші краплини. Та його не питали.

— Рем, іди їсти, старий ти собацюра. — Хазяїн виносив на поріг миску і куйовдив йому шерсть на холці. — Знов у степ дивишся? Вівці спокою не дають?

Тепер його звуть Рем. Ось уже майже рік. Та він і не проти, Рем то й Рем. Годують, узимку в сіни пускають старі кістки гріти. І люблять. Хазяїн інколи боки чухає, хазяйка по голові гладить. До овець, у поле, правда, тягне. Та ж вік уже не той.

А як його раніше звали, він уже й не згадає. Забув. Нарошно забув. Бо не зміг пробачити, що колишній господар його покинув. Багато років він служив господарю, пас овець, сторожив хату. А потім прийшла війна. До цього він не знав такого слова. А тут тобі і «війна», і «ЛНР», і «Новоросія».

— Не указ нам той Київ! У нас своя республіка буде. — П’яний господар сцяв просто біля кутка хати. — У-у, бляді! Ви в мене землю жрать будете, майдауни!

Після спітчу він ще з кількома чоловіками в камуфляжі сідав у старий «Москвич» і їхав грабувать укропів.

— Вадік, ну нашо воно тобі? — плакала господиня.

— Заткнися, Галько, як дупля не одбиваєш! Я за свою землю воюю!

Врешті, одного дня господиня забрала дітей і зникла.

— Уб’ю сучку! — волав господар, розстрілюючи чорне небо з калаша. — Тільки-но покажись на очі!

А потім зник і сам. Три дні вівці валували в стайні, аж доки не прийшов якийсь далекий родич і не забрав отару. А його не взяв.

— Пробач, охоронцю, ти старий, часи важкі, ще тебе годувати!

Голод прийшов майже одразу. Він десь із тиждень ще вартував хату, а потім пішов і сам. Село було майже пусте. Врешті біля крайньої хати його не прогнали. Тут, правда, було трійко своїх собак, однак ті поставилися до нього спокійно. Пізно ввечері, коли вони наїлися, він ретельно вилизав порожню миску і заснув біля хати за сараєм.

— Шо, бідако? — почув він зранку голос господаря хати. — Кинув тебе твій сепар? Йди, поїж каші.

Чоловік поставив неподалік миску, яка неймовірно пахла. Підвівшись, він почалапав до каші. Хотілося вити. Не від голоду, а від люті на долю. Однак він звик. І до нового господаря і до нових чотирилапих товаришів.

— То шо, як тебе звати будемо? — Господар присів і почав чухати йому за вухом. — Може, Укропом? Ну не Сепаром же? Ти ж у нас патріот?

Він лизнув господаря в обличчя.

— Ладно, будеш Ремом. Живи, бідако, і нічого не бійся. Я не зникну, як твій сепар, і тебе не лишу. Цей степ — це моя земля. Мій Донбас, моя Україна.

Волонтери

— Ну хто хоче сьогодні висловитися? — Худий сухий керівник групи обвів поглядом присутніх. — Може, новенький?

— Добридень, — піднявся чоловік із синюшними кругами під очима. — Мене звати Роман, мені сорок, і я волонтер.

— Привіт, Роман, — невпопад відповіли присутні.

— Ну розкажи, Романе, як так сталося, що ти став волонтером?

— Та це не цікаво.

— Ти не бійся. Не ніяковій, — підбадьорив чоловіка керівник групи. — Тут усі такі, правда ж, друзі?

— Правда.

— Ми такі самі.

— Не бійся, Романе, головне — зізнатися собі, і тоді попустить.

Чоловік потер червоні невиспані очі й, смикаючи ґудзик на рукаві сорочки, нарешті розповів:

— Я спочатку не думав, що все це серйозно. Ну раз допоможу, ну два. А потім затягло. Не встиг озирнутися — і вже в системі, і не вискочиш.

Чоловік упав назад у крісло, закрив обличчя руками і тихо заскиглив.

— Ми розуміємо тебе, — подав голос керівник.

— Ми розуміємо! Розуміємо! — подали голоси інші.

— Ти молодець, що висловився!

— Молодець!

— Перший раз завжди важко!

Присутні заплескали в долоні, і чоловік ще більше втиснувся в крісло.

— Ну добре, на сьогодні досить, — посміхнувся куратор. — Наступна зустріч за три дні.

Худі, виснажені постаті волонтерів тихо, неначе тіні, вислизнули з кімнати. Роман встав з крісла і підійшов до куратора.

— Скажіть, а які шанси вилікуватися? Тільки чесно?

— Чесно? — посміхнувся куратор. — Якшо чесно, то повністю ще ніхто не вилікувався. Колишніх волонтерів не буває.

Павло Зібров

— А ти ж з цих країв, Сань?

Валік відкинув у бачок почищену картоплину і потягнувся по іншу. Чоловіки сиділи біля кухні-бліндажа і, роздягнуті по пояс, підставляли тіло весняному сонечку. Базовий табір на війні — це майже курорт: ліс, відносна тиша, пташки співають.

— З цих. З Красного Луча. — Саня підсунув ближче відро з лушпайками і чистив картоплю над ним.

- І шо, добровольцем?

— Так, у мене до цього всього діла свій прагматичний інтерес.

— Який?

— У 2013 році на День Незалежності до нас у місто приїхав Павло Зібров. Ну не тільки він, там ще хтось був, але запам’ятався саме він. І, звісно, все місто ввечері пішло на стадіон слухати концерт і дивитися салют.

- І шо?

- І от увесь стадіон «Шахтар», і я разом з усіма волали: «Бо хрещений батько мій — то Хрещатик, то Хрещатик».

— Ну то нормально все, шо тут дивного?

— Нормально то нормально, та вже через рік ті ж самі люди валували: «Пріді, руській мір», розказували, які всі українці страшні правосєки і фашисти і як знущаються з «народу Донбасу».

— Біда з цим міром.

— Та да, біда. Я дуже хочу звільнити своє місто і в очі цим людям глянути. Глянути і спитати: «Коли ви брехали? Коли Зіброва співали чи коли Росію кликали?»

— Ясно, вибач, що зачепив тему.

— Та не страшно. Ладно, давай швидше чистити, шоб пацанів голодом не морити.

І чоловіки з новою силою взялися за картоплю.

Гусак

Надворі сутеніло. Темінь опускалася на Луганщину, а з нею насувалася й небезпека. Стас з Вовкою ще раз оглянули дорогу.

— Чисто, Стасе.

— Добре.

— О, диви, шо це? — Володимир нахилився і підняв з землі здоровенну пір’їну з гусячого крила. — Звідки вона тут?

Чоловіки засіли в бетонованій споруді праворуч від дороги. Володя поставив на буржуйку чайник і знову вернувся до пір’їни.

— Красіва. Придумала ж природа?

— Ага. А в мене історія з гусаком була цікава. Уже тут, на війні, минулого року. — Стас визирнув у щілину укріплення й оглянув дорогу. — На початку осені, чи шо? Стояли ми тоді на хресті біля Дебальцевого. Дебела була розв’язка. Та й нас там чимало було. І отак увечері я на чергування заступив і раптом його побачив. Гусеня. Мале таке. І саме. Придибало прямо на блок.

- І шо ти? — Володя зняв чайник і налив окропу в дві кружки з заваркою.

— Та що, хліба йому розмочив, нагодував. І прижився він. Я його Сепаром назвав, бо ж із боку сепарів прийшов. Добре, шо змалку був з нами, бо точно з’їли б. А так, шо його їсти? Ложка м’яса. А коли підріс, то вже й звикли до нього.

— Свій гусак?

— Ага. — Стас узяв кружку і подмухав на чай. — Та він не простий гусак був. У дозорі на блоку стояв. У нас такий, як цей, бункерок був, то він під лавку залазив і спав. А як відчував небезпеку, то вибігав на вулицю, крилами бив і ґелґотів.

— Яку небезпеку?

— Обстріли. Сам не знаю, як він відчував, та як вибіжить, заґелґоче, то за одну-дві хвилини дві чекай СМСки від бібізян.

- І де він дівся? — Володя і собі сьорбнув чаю.

— Якось вибіг він, валує. І не просто як завжди, а аж заходиться. Ми вже по укриттях, чекаємо. Тихо. Ну, може, помилився наш Сепар? А він бігає по перехрестю, бідкається. А потім махнув крилами, раз, другий. І злетів у бік Фащівки.

- І що?

- І як пішов обстріл, що я такого в житті не бачив. Добре, шо ми вже по окопах та бліндажах були.

— Врятував-таки вас.

— Можна й так сказать, — Стас відпив чаю. — Я й досі пташатину їсти не можу. Зрадником себе відчуваю. Ладно, сиди тут, піду я попитаю, шо там з горба хлопці з тепловізора бачать.

Стас безшумно розчинився в темряві. Володимир покрутив у руці пір’їну, а потім закріпив її на блоку біля кулемета.

— Буде і в нас тепер оберіг.

Церква

— Манько, Маріє! — Старий Юхим сперся на тин і зазирнув на подвір’я. — Ти шо це забарикадувала хвіртку, не увійдеш?

У глибині обійстя, біля стайні, виринула бабина постать. Стара, покручена роками і тяжкою сільською працьою, повільно почимчикувала до тину.

— Привіт, Юхиме, чого волаєш? Я сліпа, а не глуха. — Баба сперлася на тин з іншого боку. — А шо, ворота відчиненими тримати, ніби й не війна? Чужих людей у селі пітьма.

— Ти за солдатів? Та шо вони в тебе візьмуть? Злидні?

Юхим пирснув у сиву бороду, баба теж посміхнулася. Дід дістав з кишені зім’яту пачку й пустив дим.

— Я, до речі, у справі зайшов.

— Шо, свататься будеш?

— Ну майже. Слухай, дай кілька ікон. Ти ж у нас віруюча? Навіть у кинутих хатах позбирала, шоб не гнили.

— Було діло. — Баба поправила хустку. — Все мріяла, шо колись у селі побудують церкву і не треба буде за дванадцять кілометрів до сусідів швендять.

— Ну от я ж і кажу, — вів далі Юхим. — Солдати на околиці церкву зводять. Невеличку. І для себе, і для нас, для місцевих. Війна піде, а церква лишиться. Вони там усе самі зробили, і навіть дзвін із гільзи. Та ж ікони за п’ять хвилин не намалюєш.

— Чула я про ту стройку, Юхиме. — Баба обтерла краєм хустки кутики губ. — Та ж вони западяни? З Тернополя там чи звідкіль? То вони, може, неправильну церкву будують. Не московського ж патріархату, а київського. Чи грецьку.

— А тобі не все одно?

— Чи ти дурний, Юхиме? Хто буде в неправильну церкву ходить?

— Це ти дурна, Манька. Дурна, хоч і в Бога віриш. — Юхим аж сплюнув від нервів. — Живеш тут майже сто років взагалі без храму, а тут прийшли, побудували, ледь у дупу не поцілували. Користуйся. І не таке. Воно ж нам лишиться, війна не вічна.

Юхим рвучко розвернувся і пішов.

На околиці села двоє у формі вже ставили на зруб крокву. Підбивали, підтесували балки. Удалечині, за річкою, час від часу бухало, та ніхто не звертав уваги.

— Здравія бажаю, Юхиме Павловичу. — Один з військових спустився і подав дідові руку. — Курить будете?

— Та можна, — прокрехтів дід.

Військовий дістав цигарки і запальничку, і вони сіли на лавці під стіною будівлі.

— То шо, знайшли ікону?

— Я працюю в цьому напрямку. — Дід сплюнув тютюн, що налип на губу. — Знайдемо. Світ не без добрих людей.

— Агов, будівельники, — почувся з-за рогу голос. — Помагайте, бо я сама на горб кравчучку не втягну.

Військовий підхопився і за мить підвів стару Маньку із візочком, на якому лежали чотири великі ікони.

— Яка краса! — Військовий роздивлявся вбрані в чеканку образи святих.

— По хатах колись назбирала, шоб не гнили.

— От і згодилися. Буде у вас церква.

— А якого патріархату?

— Ну наш капелан православний, київського патріархату. Та сподіваюся, війна кінчиться, ми по домівках, а ви тут самі розберетеся, якого батюшку поставить.

— Бережи вас Боже, діти. — Стара перехрестила вояка. — Хай та війна швидше кінчається.

Баба повільно потягла візка з горба в бік хат.

— Дякую, мамцю, і ви себе бережіть, — перехрестив стару в спину солдат.

Хлопець

— Хлопче, у тебе шось болить?

Тамара спинилася і поклала руку на плече хлопця. Молодий, худенький, коротко стрижений. Вдягнений у камуфляж і берці, він просто сидів на бордюрі, підібгавши під себе ноги, і дивився перед собою в одну точку.

— Ні, не болить. — Він хитнув головою, однак навіть не звів погляду на Тамару.

— А може, — запнулася Тамара, — може, ти загубився? Чи немає куди йти?

Парубок нарешті відірвав погляд від асфальту. Він посміхнувся, однак очі, великі й блакитні очі, були сумними. Посмішка не розрівняла й тонких зморщок у кутиках очей.

— Оце точно. Загубився. Іноді мені здається, що всі ми загубилися. Ті, хто на дембель пішов. На фронті одне життя, тут інше. Те, що там найцінніше, тут нічого не варте. Ось з госпіталю вийшов і наче в чужий світ потрапив.

— Ну, козаче… — Тамара поставила на асфальт сумки й знов торкнула хлопця за плече. — Так не можна думати. Люди є різні, різних і треба. Як би ми розрізняли, що добро, а що зло, якби всі були однакові? Як би дізналися, що є гарні, якби не було поганих?

Хлопець підвівся, обтрусив уніформу і знову посміхнувся. Цього разу посмішка вийшла дійсно посмішкою. Павутиння зморщок зникло, а блакитні очі засвітилися.

— Може, й так, та важко це дуже.

— Звісно, важко. А ти думав, шо буде легко? На фронті все чіткіше, зрозуміліше. Емоції на видноті. І ворога, і друга, і зрадника, і героя видно добре. А тут набагато важче.

- І що ж робить?

— А шо робить? — Тамара взяла хопця під руку. — Бери, оно, мою сумку, підемо кави поп’ємо. Будеш вчитися жити в цій новій для тебе Україні.

Свої

Схід сонця Василь із Сергієм зустріли за Харковом. А невдовзі й перший справжній блокпост. Цю дорогу вони знали так добре, як, мабуть, дитина знає коридор батьківської квартири. Та й дорога знала їх. За останній майже рік їхній «Ніссанчик» намотав собі на колеса кілька тисяч її кілометрів, вдарився об сотні тисяч ям і отримав мільйони дрібних камінців у лобове.

— Слухай… — Василь напіврозвернувся до Сергія, що кермував позашляховиком. — А ти сам собі ставив питання, нашо ти сюди їздиш? Я розумію, шо треба, шо без волонтерів пацанам важко. Однак саме ти чому?

Назустріч проторохтів шістдесят дев’ятій «газон». Пофарбований у камуфляж, з двома вертикальними білими смугами на морді й написом «БУРУНДУК» уздовж бампера.

Вдягнутий у піксельку і бронік, з жовтою полоскою скотчу на плечі, водій «газона» помітив жовто-блакитний прапорець, що тріпотів над водійськими дверцятами «Ніссана», посміхнувся, посигналив і підняв над кермом розкриту долоню.

— От саме за цим я сюди і їжджу, — тихо промовив Сергій.

— За чим?

— За оцим жестом від пацанів. За оцим змахом долоні, вітанням. За оцим «свої, привіт», за розумінням. За чіткою ідентифікацією.

Деякий час їхали мовчки. «Ніссан» кидало на ямах, і Сергій намагався втримати машину в межах дороги.

— Ти правий, — подав голос Василь, — це саме те, чого не вистачає там, у тилу, у мирному світі.

— Та отож.

Передбачення

— Альо!

— Привіт!

— Шо ти, де ти?

- Їздили оце з чоловіком по блокпостах до пацанів. Паски возили, пироги.

- І шо там? Як настрій?

— Та ти не повіриш!

— Тобто?

— Хлопці в порядку. До одних приїхали, у них уже були волонтери. Їжі купа. До їнших, там теж уже навезли і крашанок, і пасок.

— То ж добре!

— А звісно, шо добре! Усі усміхаються, в битки грають.

— Свята!

— Ну да!

— А ті, люді будущєго, шо? Насипають?

— Як ми були, то тихо було.

— Ну хоч так!

— А ми їдемо вже назад, і я як розсміюся. Чоловік до мене, мовляв, чого раптом. А я сміюся і спинитися не можу!

— А шо смішного?

— Розумієш, я згадала, як минулого року, коли в полоні була, сепари казали, шо всі ми, укропи, взимку без братського газу подохнемо і ніякої України навесні вже не буде. І шо будуть наші трупи ворони клювати. А тут пацанам у свято з пасками не наб’єшся!

— В общем гівно, а не прєдсказатєлі в Новоросії!

— Сто проц.

— Ну добре, бувай. А! Стій!

— Шо таке?

— Христос воскрес!

— Воістину воскрес!

Політінформація

— Ну шо тут у вас, Сергію Степановичу, тихо?

Роман спустився під перекритя до опорної точки і подав руку кулеметнику.

— Здравія бажаю, командире. — Кремезний кулеметник відволікся від бінокля і потиснув руку. — Та тихо поки, зализують рани після вчорашнього. Так, двічі з автомата стріляли, однак не прицільно, в молоко. А тепер мовчать.

— Так, мабуть, шось знову задумали, паскудники, — Роман узяв у кулеметника бінокль і почав роздивлятися ворожі позиції. - І АГС навіть мовчить.

— Я думаю, ми вчора його накрили. Бо він десь отам, за бугром, лівіше від прапора був, а тепер вони там з самого ранку товчуться. Може, двохсотих виносять.

— Може, й так.

Роман витягнув пачку цигарок, дістав собі і простягнув кулеметнику.

— Ні, дякую! Кинув.

— Уже тут?

— Ага. Задовбала ця залежність. Чи на бойові йдеш, чи відпочиваєш, то тільки й думок, шо про куриво. Чи взяв? Чи вистачить? Про набої стільки не думаєш, як про той дурний нікотин.

- І шо, не тягне?

— Та тягне інколи, чого ж не тягне, однак в основному вже кайфую, що вирвався.

— Молодець.

Чоловіки замовкли, розглядаючи позиції ворога.

— Ти не повіриш, командир, а я ж колись був на їхньому боці, - тихо промовив кулеметник.

— Тобто? — Роман перевів на нього погляд. — Степанович, ти тут не перегрівся?

— Ні, товаришу командире, не перегрівся. Ви молодий, уже в Україні служили. А я свого часу в есересерії служив у західній групі військ.

Роман відклав бінокль, відсунувся за бруствер і з цікавістю глянув на кулеметника, який саме заходився поправляти ремені плечової системи.

— Наша частина стояла під Берліном, у лісі біля маленького містечка. Я відслужив строкову і сам попросився свєрчком. Залишився і прослужив ще рік.

— Щось я не поняв, і шо тут такого?

— От бачиш, командир, ти не розумієш. І я тоді не розумів. Ми ж оккупанти були. Війська на чужій землі. От уяви, що відчував бауер, який пахав неподалік поле і знав, що в лісі стоять чужі танки?

— Ну там же не було збройного конфлікту?

— То пощастило, що не було. А в Чехословаччині було. І ще десь було. Ти уяви, що відчували люди, живучи під дулами наших танків? На кого ті дула по факту були наведені? На німців, адже окрім них у Німеччині нікого не було. А я тоді навіть не думав так. Тоді служити в Німеччині було престижно. Окупантом бути було престижно!

— Да, діла, — присвиснув Роман. — А я так ніколи й не думав про це.

— А ті, - кулеметник кивнув на ворожі позиції, - і зараз так не думають. Тягнуть свій руській мір зі своїх Бурятій та Чечнів. Пруть свій воєнторг під чужу хату.

— Це точно. Лише коли окупант на твоїй землі, тоді й розумієш ціну всьому.

Роман загасив недопалок у пісок і, взявши з кутка калаш, накинув спереді на шию.

— Добре, Сергію Степановичу, я пішов далі. Дякую за політінформацію.

— Та яка це політінформація, так, мислі вслух.

Кулеметник потис руку, і Роман, пригнувшись, вискочив з укріплення і зник за рогом напівзруйнованої хати.

— Я «земля», — підніс до рота рацію кулеметник, — периметр візуально чистий!

Щастя

— Коли я була маленька, ну рочків десять, то фактично весь час була вдома сама.

Тетяна поправила малому Славку кашкет, і той побіг далі гратися на майданчик. Жінка провела дитину поглядом і посміхнулася Андрію.

— Ми жили в селі. Мої батьки тоді важко працювали, тож усе господарство було на мені. І я мала годувати свиней. Йдучи на роботу, батько лишав мені відро і просив віднести їм їжу маленькими відерцями, щоб не було важко. — Тетяна замовкла. По обличчю неначе пробігла тінь, однак уже за мить вона продовжила: — А я боялася свиней, які рвалися через загородку, і тому носила все відро одразу. Тягла, рвучи пупа, до дверцят загорожі, швидко відчиняла і, вивернувши, тікала. Один раз свиня таки вхопила за плаття. Я рвонулася, вискочила з сараю, вибігла аж на вигін, сіла у волошках і заплакала. І тоді собі пообіцяла, що, коли виросту, в мене буде величезна родина, усі будуть одне одному допомагати і ніхто не рватиме пупа сам.

Тетяна замовкла, дивлячись на майданчик, де бігав малий. Андрій торкнувся диктофона.

— Ви ж не проти, що це все записалося?

— Ну звісно, то ж ваша журналістська робота така.

Андрій і собі посміхнувся. Тетяна була, як кажуть між собою журналісти, медійною знахідкою. Говорила чітко і зрозуміло. Не намагалася щось із себе строїти. Розмова пішла в приємне русло від самого початку.

— То розкажіть, чому ви вирішили всиновити відразу трьох діток, та ще й із зони воєнних дій? Зараз мало хто хоче взагалі спілкуватися з людьми з Донбасу. А тут діти. І всиновлення.

Тетяна знову посміхнулася.

— Ну я ж хотіла велику родину? Трійко синів уже доросі. Тоні, моїй молодшій, вісім. Шо ж вона одна ростиме? А тепер ще і Славко, і Василько, і Ліза в нас є. І галас постійний, сміх у хаті. Це й є моя мрія.

— Але чому з Донбасу?

— А немає різниці, звідки дитина. Чи з Чернівців, чи зі Слов’янська. Головне, що дитина має жити в родині. Має бути бути огорнута любов’ю. Тулитися до мами, а не закриваючи голову рученятками, сидіти в темному підвалі. Я коли дізналася, що дитбудинок вивезли з війни, то відразу туди поїхала. Славко до мене якось зразу прикипів. І я зрозуміла, шо це мої діти. Усі троє. Так і сталося.

Тетяна глянула на годинник на руці.

— О, в школі вже заняття закінчилися, зараз старші прибіжать.

— Добре, дякую за розмову, не буду дітей лякать. — Андрій вимкнув диктофон і подав Тетяні руку. — Було приємно поспілкуватися. Статтю перед друком кину вам на мило, шоб ви глянули.

— Добре, як скажете.

Андрій пішов алеєю парку, час від часу поглядаючи на Тетяну, яка лишилася зі Славком.

— Мамо! Мамо! Ми вже! Ми тут! — пролунало раптом з майданчика.

Андрій став біля горіха і закурив. Він дивився, як діти обліпили жінку. В горлі пересохло, очі налилися сльозами.

— Твою ж дивізію. — Андрій відвернувся від дитячого майданчика. — Ось воно яке щастя насправді.

Головна фотографія

Василь з Гнатом повільно спускалися Інститутською до Майдану. Вони йшли вздовж парапету, вдивляючись у фотографії загиблих з Небесної сотні.

— Устим, — спинившись, Гнат помацав граніт біля фотографії. — Ех, хлопе, не втримали ми твоє небо.

Він відвернувся, щоб не бачив товариш, і тильним боком долоні нишком витер вологі очі.

— Знаєш, шо оце подумалося? — Василь закурив. — Подумалося, шо ніхто не знає, коли зробить свою головну фотографію.

— Не поняв? — повернувся до нього Гнат.

— Ну шо ти не поняв? Глянь он на хлопців. Оце й є їхні головні фотографії. Ті, в яких усе їхнє життя. Ті, на яких вони такі, якими запам’яталися.

— Тю, та ніхто ж не вибирає собі фотографію на могилу!

— Не вибирає. — Василь хитнув головою. — Ба більше, навіть не знає, шо оця заморожена мить і стане головною. Що саме цю фотографію виберуть інші для ілюстрації цілого життя. Стоїть собі людина, посміхається фотографу. Клац. Є! Може, ще й гляне, чи гарно вийшла. Шось, може, навіть скаже типу «нормуль» чи «о, гарно вийшло». І забуде цей епізод. А насправді це була головна фотка.

— Шось ти, Вася, прям фаталіст. Боїшся смерті?

— Не скажу, шо прям боюся, та не хотілося б ще. — Василь запалив лампадку біля фотографії.

— А давай я тебе сфоткаю. — Гнат дістав мобілку. — А раптом це твоя головна фотографія буде?

— Йди в сраку, дурачьок! З тобою тільки думками ділитися.

На Київ спадав вечір. Люди, що йшли Інститутською, не розуміли, чого це двоє людей у формі, один без руки, другий на милицях, обійнявшись, розкатисто сміялися.

Дідова наука

Петро Олексійович помирав. Він лежав горілиць на ліжку і дивився в одну цятку на стелі. Поруч з Петром Олексійовичем на лавці сидів син Петро Петрович і онук Олекса.

— Нічого, дітки, не переживайте, — шепотів дід, — я своє пожив. Якщо хочете прожити з моє, то не майте віри державі.

— Чому це, діду? — Малий Олекса зацікавлено ворухнув вухом.

— Тс-с, — шикнув на малого батько. — Не займай діда, йому, мабуть, важко говорить.

— Облиш, Петро, дитина має знати. — Старий повів рукою. — Я дожив до поважного віку лише тому, що не мав іллюзій. Усі зі шкури лізли, заробляючи пенсію, брали участь у соцзмаганнях, отримували грамоти, а я чинив зовсім не так.

— А як?

— Тридцять шість років я пропрацював на заводі простим майстром цеху. Та щодня шось приносив з роботи додому. Щодня. Навіть коли не було що взяти, приносив горщик іржавих цвяхів.

— Тату, не треба!

— Треба, сину, треба! Нехай дитина знає і розуміє! І саме тому, що всі ці роки я носив додому різні речі, вся наша родина пережила і голодні дев’яності, і дурні нульові. Я сам забезпечив собі пенсію, а твоєму батьку життєвий старт.

Дід важко відкинув голову на подушку і заснув. Малий деякий час дивився на старого, а потім повернув голову до батька.

— Тату, то шо, наш дідусь усе життя крав? Крав і каже, шоб і я крав? Шо красти це добре?

— Та ти не звертай уваги. — Батько відвів очі. — Він під знеболювальним. Та й старий. Шось ввижається йому, то й меле.

Олекса шморгнув, колупнув пальцем у носі і, задумливо дивлячись просто перед собою, почав скатувати козюн у кульку.

Люди

— Привіт, Сань. — Сергій важко сів на лавку. — Шо нового?

Олександр сидів просто на порозі кандейки і за допомогою двох розвідних ключів намагався зірвати прикіпілу до труби гайку.

— А шо в нас може бути нового? — Докладаючи зусилля, він аж закректав від напруги. — Он у п’ятому домі в дванадцятій квартирі труба на стояку підгнила.

- І шо?

— Ну шо, подзвонили жильці в ЖЕК, майстер прийшов, глянув, сказав, шо треба шмат врізать.

- І шо?

— Шо ти тут розішокався? Думаю, оцей шмат взять, — махнув руркою Олександр. — Та сварку буду шукать, може, в Потаповича.

— А шо жильці? Гроші на сварку дають?

Олександр, утримаючи трубу на землі одним ключем, навалився на інший. Гайка заскрипіла, заскиглила, запричитала, та врешті піддалася.

— Та які в них гроші? — важко видихнув Олександр. — Там баба з дідом на ладан дихають.

Сергій поправив робу, дістав з кишені цигарку і закурив.

— Ну, як кажуть мудрі люди, немає нала — немає сала. Усі на шару хочуть. А хоч гривень двісті за те, шо стояк перекриємо, дадуть?

— Ні, не дадуть. Кажу ж, немає там грошей.

— Ну тоді я пас. У мене є чим занятися. — Він вийняв телефон і глянув на екран. — Он у сьомому будинку є на півгодини роботи за триста гривень. Бачок підтікає. І оно ще є в дванадцятому шось з кранами. Теж казали, шо не обідять.

— Жлоб ти, Сергію. Тільки за гроші й думаєш. За копійку вдавишся. — Олександр повністю відкрутив гайку і відкинув її у залізний ящик з мотлохом. — Тому все навколо розвалюється.

— Зато ти в нас святий! По смітниках велосипедні камери збираєш, шоб прокладки для кранів нарізать та своїм пенсіонерам поставить. — Сергій сплюнув під ноги. — І шо твої старпьори тобі дали? Похвальний лист? Ніщєбродом і помреш. А може, ти думаєш, шо тобі хто хату перепише? Ну то навряд. Таких дурних зараз немає.

Олександр покрутив у руках трубу, глянув крізь неї на небо і поклав біля себе.

— Знаєш, Сергію, не вмію я, як ото ти, кроїти, мутити, виманювати ті копійки. Та й не хочу. Жити, як ото ти, задля чого? Шоб на старий «Опель» нашкребти? Не треба мені таке життя. Треба було змолоду вчиться, тоді й заробітки були б інші. А так, кроїловом займатися я не хочу. Ще нікого у двох костюмах не поховали.

— А хто кроїловом тут займається?

— Та хто ж? Ти! Без копієчки пальцем не ворухнеш!

— Ти думай, шо ляпаєш! — Сергій зробив крок до Олександра, стиснувши кулаки.

Той навіть не ворухнувся, лише підняв обличчя і перехопив погляд.

— Я б на твоєму місці тричі подумав. Бо будеш потім з оцією рурою в дупі жити.

— Та ну тебе дурака, святий сантехнік, блін. — Сергій відвернувся і пішов геть. — Тільки час гаяти, піду працювать.

- Іди, працьовитий ти наш. — Олександр піднявся і, підхопивши трубу, пішов у кандейку до лещат.

Михась

Рудий Михась продерся крізь очерет і визирнув з пагорба. На озері біля старої кладки сидів чоловік. Він був у камуфляжі, зеленій бандані й темних окулярах. В одній руці тримав вудку з ліщини, а в іншій — цигарку.

«Дивно, — подумав Михась, — сидить на нашому місці й у вус не дує?»

Він струсив росу з лап і, піднявши хвоста, почимчикував униз, до рибалки.

— О, привіт, рудий. — Чоловік нахилився і почухав Михася за вухом.

Михась муркнув, потім нявкнув і потерся об берці солдата.

— Ну шо, як життя-буття? Шо ти тут їсиш? Дачі ж усі геть розбомбили.

Михась, примруживши очі, влігся перед солдатом на траву і глянув на поплавець.

Давно, коли Михась був малим, то його хазяїн, десятирічний Жека, привчив його до риболовлі. Вони виходили з дачі вдвох, Жека закидав вудку, а Михась споглядав за поплавком. Коли поплавок тонув, то Михась аж забігав по груди у воду. Жека сміявся і, підсікши карасика чи краснопірку, віддавав йому.

А потім прийшла війна. І Жека з батьками зник. Одного дня Михась, злякавшись вибухів, забіг у підвал, а коли виліз, то нікого в хаті вже не було. Михась обшукав все обійстя, а потім пішов по дачах по їжу, бо ж голод не тітка. Коли рвалися снаряди, Михась ховався, як обстріли припинялися, то виходив і шукав Жеку. Та все марно. Останнім часом у селі вже не бахкало, війна пішла правіше. Потім прийшли солдати, та Жеки все не було.

— Чекай, а ти часом не Михась? — нахилився до кота солдат.

Почути своє ім’я від чужої людини було так неочікувано, що Михась на мить завмер. А потім нявкнув і знов теронувся об ногу бійця.

— Мотиль, це Тренер, — солдат підніс до обличчя рацію.

— Прийом, — прохрипіла та у відповідь.

— У нас сьогодні гості будуть.

— Тобто?

— Я тут на озері Михася знайшов!

— Та ти шо? Так дуй сюди.

— Уже йду.

Солдат кинув вудку в траву і взяв Михася на руки. Той від несподіванки злякався і хотів дременути.

— Куди ти, дурко? Хазяї твої як евакуювалися, то на столі в хаті записку лишили, шоб, як ти повернешся, сповістили. Ми вже й не думали, шо ти з’явишся. Жека там тебе чекає. Переживає.

Солдат підняв Михася перед собою на витягнутих руках і глянув йому в очі.

— Де ж ти оце стільки був, гуляко? Зараз подзвонимо, вони тут недалеко, за два села, живуть.

Помічниця

Глупа ніч, межа Запорізької та Донецької областей. Завантажений вщерть бус летить крізь темряву. Дорога жахлива, неначе після бомбардування. Принцип «вище швидкість — менше ям» деякий час спрацьовує. Аж раптом — ба-бах! Бус здригається, неначе велетенський кінь, якого щось підбило на алюрі. Кульгнувши, бус спиняється.

- Є контакт. — Сергій відчиняє водійські дверцята.

— Та чую!

Безкамерка шипить і спускає. Добре видно місце, де диск зустрівся з ямою.

- І де запаска?

— Ну де? — сміється Сергій. — У салоні. У самому низу, під барахлом.

— Круто.

— А ще крутіше, шо я не знаю, чи накачана вона, а насос забув.

Піднімаємо погляд. Зірки спокійно споглядають за нашою метушнею.

Глянули по навігатору — таки є села по дорозі: одне праворуч, одне ліворуч.

- І куди?

— Давай праворуч.

Бус обережно перекочується по ямах, шипить, човгає колесом та скрипить чим може. Нарешті перші хати.

— Давай ліворуч, там ніби блимнуло світло, — викручує кермо Сергій.

— Господар! Агов, є хто?

Через деякий час на заставлене кузовами подвір’я виходить заспаний молодий чоловік з голим торсом. За ним вибігає маленьке кучерявеньке дівча років чотирьох.

— Шо у вас?

— Колесо.

Чоловік виносить кувалду і пневматичний насос. Дитина тягне ключ.

Пшикнув насос, вдарив по диску молот. Бус неначе аж зітхнув.

— Де це ви? За мостом?

— Так, перед розвилкою. Ще думали праворуч у селі допомоги шукать чи ліворуч.

— О, ліворуч то біда. Там би блукали довго.

— Значить, пощастило нам, ось візьміть за допомогу.

— Доня, на оно тобі, заробила! — простягає він гроші дитині.

Та роздивляється у світлі фар купюру і посміхається.

— Я кочю кіндел купити!

— Ну не зараз же ж? Уранці.

— Мама, тифися! — Дівча біжить до хати.

— Доця, помічниця, — сміється навздогін чоловік. — А молоток шо, папа буде нести?

Ми сміємося, тиснемо один одному руки і сідаємо до буса. Останній ривок нічним Донбасом, і ми нарешті розвантажимо все, що привезли хлопцям на передок.

Мертвяк

Віталік повільно йшов вулицею села. Він був тут уперше. Асфальтована дорога, чистенькі будиночки з маками та піонами у палісадах. Цілком зрозуміло, чому Сергій переїхав сюди. Востаннє вони бачилися роки три тому, коли Сергій вирішив змінити мегаполіс на ферму. І ось нарешті випала нагода для гостин.

Перед виїздом Віталік знайшов на карті потрібний будинок, однак вийшов з автобуса за дві зупинки до нього, на самому початку села, щоб прогулятися і розім’яти ноги. Вечоріло, десь гавкали собаки, удалечині за ліс сідало сонечко. Віталік спокійно чимчикував вздовж хат та парканів, розглядаючи все навколо, як раптом помітив людську постать, що, якось дивно рухаючись, вийшла з провулка.

Чоловік був худющий, неначе не їв останні років тридцять. У розірваній на лікті грязній сорочці, сірих з витягнутими коліньми штанах і в подертих у хлам кросівках. Він повільно виходив з-за повороту, сильно накульгуючи, навіть тягнучи за собою ліву ногу. При цьому кросівок боком терся об асфальт, видаючи специфічний шаркаючий звук.

У якійсь момент він повністю повернувся, і Віталік відчув, як піднімається на спині волосся. Сиве сплутане волосся збоку заплямоване засохлою кров’ю. Одне око повністю запливло під гематомою, друге дивилося кудись просто крізь Віталіка.

Чоловік щось бурмотів собі під ніс, час від часу шкірив жовті гнилі зуби і йшов, не розбираючи дороги. Віталік машинально зробив крок назад.

— Не бійтеся, він безпечний! — пролунало ззаду.

Віталік рвучко обернувся і побачив підлітка років дванадцяти-п’ятнадцяти, який стояв і спокійно їв морозиво.

— То Славко, мертвяк!

— Шо? Хто?

— Мертвяк! Колись на тракторному стані з мужиками якийсь не той спирт випив, і все, кришу зірвало. Ті померли, а цей ні. Тепер нікого не впізнає, з дому тікає до магазину і стоїть тут. Свої знають, а чужі, як ото ви, лякаються.

— А побитий чого?

— А хто його знає? Може, через забор ліз та впав.

У цей момент Славко пройшов повз Віталіка і, не помічаючи, попростував далі до магазину. Підійшов, з розгону стукнувся об стіну, потім ще раз і нарешті завмер, торкаючись стіни руками.

— Усе, прибув! Тепер буде стоять, доки сестра не прийде й не забере.

— А чого його мертвяком звуть?

— А ви шо, серіал не бачили про ходячих мертвяків? Цей теж кусається, якщо його від магазину відганяють. Тільки сестра з ним може впоратися.

У Віталіка задзвонив телефон.

— Ну де ти є? — Голос Сергія був схвильований. — Автобус приїхав, а тебе немає!

— Та тут я, з місцевим колоритом знайомлюся! За п’ять хвилин буду. — Віталік дав відбій, ще раз глянув на Славка, потім на мертвяка. — Йому б у лікарню треба.

— Ну, може, й треба, я ж йому не родич.

— Ну да, бувай, козаче, шось придумаю.

Віталік пішов до хати Сергія. А через кілька кроків дістав телефон і набрав номер.

— Толян, вибач, шо турбую, тут таке діло…

Далі хлопець уже не розчув.

Німці

— Привіт! От нарешті і до тебе дістався.

Роман з Юрієм курили біля вкопаного в землю і прикритого маскувальною сіткою танка.

— Так, Ромчик, воюємо.

— От про кого, про кого, а про тебе б ніколи не подумав.

— А шо тут думать? Дітей немає, з дружиною вже давно ніби дві риби різних порід в одному акваріумі. Робота, дім, поїв, поспав, просрав. Хіба це життя?

— То ти сюди за емоціями? Прісно там? — Роман махнув рукою кудись за спину.

— Ну попервах пошук емоцій точно був не на останньому місці.

— А тепер?

— А тепер у мене тут друзі, обов’язки, обіцянки. Я тут ожив.

— А як уб’ють?

— Убити і під хатою на Троєщині могли. Як на мене, краще загинути за принципи і переконання, аніж у «синій» розборці.

Деякий час чоловіки мовчали. На блактитному небі не було ані хмаринки. Сонце, яке вдень нещадно пекло степ, траву та кущі, танки, бліндажі й людей, тепер, сідаючи за обрій, було лагідне і лишень обережно торкалося промінням всього навколо.

— Так, ну а де у вас ці?…

— «Німці»? — засміявся Юрій.

— Як ти їх назвав? «Німці»?

— Ну да… — Юрій махнув рукою на балку. — «Німці» отам за посадкою.

— А чого «німці»?

— Так а як їх, дураків, називать? Так простіше. Тут наші, там «німці». Усе ясно і понятно.

— Ну і шо німці, валять часто? — Роман і собі посміхнувся.

— Буває. Оце вечір, то може настати в них активізація.

— Тоді нічого сидіти. Давай ще кількох бійців і пішли розвантажувати те, шо я припер. Там вода, форми трохи, медицина.

Чоловіки загасили недопалки і пішли до кущів, де напівприкритий сіткою стояв старенький «Фольксваген» з написом «ПТН ПНХ» через весь лівий борт.

Вечеря

Червнева коротка ніч ніяк не наставала. Велике гаряче сонце до останнього намагалося визирнути з-за дачних дахів чи дерев і кинути промінчиком в очі.

Правосєк сидів у дворі й дивився на казан. Ще трохи, і куліш буде готовий. Як сонечко сяде, можна сідати їсти. Правосєк був роздягнутий до пояса. Дужий і зібраний воїн. Брита голова, чуб, оббиті рунами руки. Усе, як і колись: і двісті, і триста років тому. Не вистачало хіба шаблі. Та ж часи не ті. Та й на відпочинку ж воїн, удома. Біля дружини та дітей.

— Вєчєр добрий, — пролунало з сутінків.

За дачним парканом з сітки-рабиці прочимчикувала миршава постать.

- І вам добрий.

Правосєк піднявся, хруснув плечима і підійшов до паркана.

— Оце побачив прапор у вас на мікроавтобусі й до вас! — белькотів чоловічок. — Допомогайте! Пішли голову дачного кооперативу бить!

— А шо з ним не так? — повів бровою правосєк.

— Та падло він! Проти народа! Я йому все як є, а він мене набив! А я втік, а оце побачив червоний прапор і до вас!

— Шо?

— От тобі й шо! Я вапщє за донецьких козаків!

— За яких козаків?

— За донецьких! Мені б як раніше, як у Радянському Союзі. І більше нічого! — завівся миршавий. — А він мене набив, сука. Я прапор побачив і до вас! Пішли йому натовчем!

Правосєк узявся рукою за паркан. Рабиця заскрипіла під пальцями.

— Чоловіче, у тебе з зором усе добре? Ану поглянь на прапор.

— А шо?

— Ти де серп з молотом побачив? Червоно-чорне надвечір погано розрізняєш?

— Та я той…

— То он наліпка на лобовому, читай!

— «Пра-вий Сек-тор»! — по складах прочитав миршавий.

- І шо, донецький козак, робить будемо?

— Біжи, дядьку, — пролунало з сутінків. — Біжи й не озирайся.

Плюгавий сахнувся від паркана і зник у темряві.

Правосєк ще деякий час дивився йому вслід, а потім повернувся до казана з кулішом.

— З ким це ти там розмовляв? — спитала дружина.

— Та дурник якийсь синьолобий забрів. Чистий самогубця. — Правосєк зняв кришку і понюхав куліш. — Оце клас, давай вечеряти.

Антонівка

Антонівка гуділа, наче вулик, у якому з’явилася нова матка. Людський рій злетівся в центр села, де між сільрадою і меморіалом загиблим у Другій світовій був клуб. Здоровезна двоповерхова споруда, яку по війні побудували полонені німці, пережила все: і бюсти Сталіна на сцені, і відлигу, і боротьбу з ізлішнєю українскістю, перебудову, занепад і відновлення. Роки потріпали будівлю. Колись, за часів колгоспу-мільйонника, з району викликали спеціаліста, який угорі на фронтоні виліпив ліру і чималий напис: «Дім культури». З часом ліра і кілька букв відпали, тож тепер на будинку, викликаючи сміх у чужинців, красувалося лишень «ультур».

Та місцевим було байдуже, що написано на клубі. Вони тішилася, що в буремні дев’яності не розібрали його на цеглу (німці так будували, що й цеглини не відіб’єш), тож тепер решткам сільської молоді було де танчить.

Та ж тепер біля клубу ЧП. У ріг клубу, підім’явши під себе тополю, увіткнувся здоровезний жовтий К-700. Ззаду «Кіровця» понівечені й перекручені плуги. А далі новоспечена рілля. Рілля тягнеться від плугів, завертає, широко двічі перетинає ґрунтову дорогу, розорює узбіччя і, зачепивши край кукурудзяного поля, втикається аж у тракторний стан.

Біля «Кіровця» просто на на землі сидить помічник тракториста Колька. Він п’яний як чіп, мовчить і лишень посміхається всім навколо. Поруч з Колькою голова сільради, фермер, у якого він працював, і навіть дільничний. Вони щось намагаються в нього розпитати, махають у бік ріллі, та Колька лише посміхається і намагається дотягтися і поцілувать дільничного. Діти регочуть, баби хитають головами. З дискотеки хитаючись повилазили хлопці і стали на захист нармальнага пацана. Шум, гам, лемент.

Старий Гнат спостерігав за всім цим здалеку. Разом з кульгавим Мишком вони стояли на роздоріжжі й розглядали все, що наорав п’яний помічник тракториста.

- І шо характерно… — Старий Гнат задумливо дмухав самокрутку. — Така хрінь може статися з кожним!

— Та да, — кивнув кульгавий Мишко, — ніхто не застрахований.

Втома

— Ваню, що сталося?

Степан підійшов до нерухомої фігури товариша в кутку складу. Той сидів, притулившись спиною до стіни, і курив. Перед ним на підлозі стояла залізна банка-попільничка, в якій уже було кілька недопалків.

— Утомився я. Просто страх як утомився.

Степан присів поруч і, взявши з руки товариша цигарку, затягнувся. Той ніби нічого й не відчув, сидів і далі втупивши погляд перед собою.

— Відпочити тобі треба.

— Та я не фізично задовбася. — Степан врешті звів на товариша погляд. — Морально. Не день, а якийсь триндець.

— Що сталося?

— Дзвонили зранку якісь газетники. Питали, чи правда це я орден отримав за дванадцять тепловізорів, шо на передок відвіз?

— А ти?

— А шо я? Я, кажу, жодного тепловізора на передок не возив. Інша специфіка. А вони там шось пошушукались і кажуть, а може, ми таки про тепловізори залишим? Бо так, мовляв, цікавіше.

- І?…

— Та шо там «і»? Які можуть буть «і»? Послав дураків на три букви, слухавку кинув. Рознервувався. Тут знов мобіла дзвонить, номер незнайомий. Думав, знов вони. Беру, а там хтось синій, лепече, що їм дуже форма потрібна. І берці. Волонтери, допомогайте! Танкіст, йопт.

— Аватар?

— Та да, синюшне, ледве язиком ворочає. Тут я вже не витримав, валував так, шо, мабуть, і на вулиці чули. Сказав, шо ще раз набере мене в такому вигляді — і я особисто йому дірку в лобі зроблю.

Степан загасив недопалок об попільничку.

— Та забий, то день такий. Ти ж розумієш, шо й журналісти інші є, й бійці, слава Богу, теж.

— Та понятно. Просто нахлинуло. І як в анекдоті, «і знаю, шо Сірко, і бачу, шо Сірко, а срати перестать не можу».

— Ладно, юморист, пішли краще по каві сьорбнемо. Ти ж, до речі, ніби кинув палити?

— Та кинеш тут.

— А от так не можна. Кинув значить кинув. — Степан забрав пачку цигарок з підлоги і кинув собі в кишеню. — Ти ж не гімназистка, шоб рішення щодня мінять. Підйом.

Степан простягнув руку. Іван посміхнувся, вхопився за неї і ривком підвівся.

— От бачиш, життя на лад іде!

Чоловіки, посміхаючись, вийшли зі складу і пішли через дорогу до ларка з кавою.

Берлін

Вечоріло. Берлінський біргарден, неначе вулик, шумів сотнями голосів. Сміх, цокання келихів, запах лип і пива.

— Данке шон. — Роман узяв келих, кинув у кишеню решту і пішов між рядами довгих столів шукати вільне місце. Минаючи відвідувачів, він ковзав по ним поглядом. Аж раптом погляд за щось зачепився. Спочатку Роман навіть не зрозумів, що саме йому впало в око в фігурі хлопця, що сидів за столиком майже на виході. А в наступну мить зрозумів. На зап’ястку в того був сплетений з двох стрічок жовто-блакитний браслет.

— Можна до вас? — посміхнувся Роман хлопцю.

— Авжеж, якшо диму не боїтеся, я тут курю.

— Не страшно. — Роман сів. — А ви з України?

— З Сум. — Хлопець з цікавістю поглянув на Романа. — А шо, так по морді ліца видно, шо ви одразу українською привіталися?

— Та ні, просто побачив, — кивнув на браслет Роман.

— А-а! — хлопець посміхнувся. — Ну тоді ясно. Я Валік, будьмо знайомі.

— Роман. — Чоловіки потиснули один одному руки і вдарили келихами. — За здоров’я.

Три останні доби в Берліні було жарко. Навіть занадто. І ось тепер надвечір натягувало на дощ. Піднявся вітерець. Він трухонув липи і посипав жовтий цвіт у пиво відпочивальників.

— А ви давно в Берліні живете? — Валік зробив ковток і затягся цигаркою.

— Та вже понад тридцять років, я ще з Союзу виїхав.

— А родом?

— Зі Львова. — Роман теж зробив ковток і глянув на липи, що знов кинули цвітом у людей. — А ти якими судьбами?

— За бусом для армії приїхав. Знайшов тут «фольца четвертого». Зранку оформим і пожену в Україну.

— Волонтер, значить?

— Ага. А ви чим заробляєте?

— Лікар я. Стоматолог. І шо чутно? Влада так ніяк за армію й не візьметься? Усе й далі волонтери?

— Ну як? У влади все складно. Тендери, закупівлі. А пацани роками ждать не можуть. Війна.

— Так, війна.

Десь у небі загуділо, вітер пішов поривами. Відвідувачі почали розбігатися.

— Зараз лине. — Роман глянув угору, а потім знов на хлопця.

— Так, думаю, мало не буде.

Чоловіки знову приклалися до келихів. Згори полетіли перші важкі краплини.

Торорох! Ударив грім, небо розрізала блискавка. Усі, хто ще сидів у пивному саду, позривалися з місць. А в наступну мить з неба полилося неначе з відра. Роман з Валіком вибігли на вулицю, коли дощ уже валив стіною. Вода була скрізь — угорі, під ногами, бризкала зі стоків та ливників.

— Усе, Романе, я почалапав. — Чоловіки стали під естакадою S-бана. — Бо завтра купа роботи.

— Стій, — Роман витягнув гаманця, дістав не дивлячись усі паперові гроші й сунув у руку хлопцю. — На, хоч на бензин.

— Та тут як для бензину багато.

— Ну, може, шо докупиш.

— Дякую!

— Це тобі дякую. І хлопцям дяка. Колись, коли я був такий, як ти, я боявся системи, йшов на поступки совісті. Врешті й утік. А ви не побоялися. Дали бій. Тож чим можу.

Злива трохи вщухла. І хоча дощ не припинився повністю і блискавки ще розрізали небо, місто ніби вмилося і блищало у світлі фар машин та віконець Шьонхойзер алле.

- І все ж дякую! — Валік простягнув руку.

— Слава Україні! — Роман потис руку.

— Героям слава!

За мить Валікова постать розчинилася в сутінках. Роман поліз у кишеню, намацав цигарки, витяг одну і закурив. По естакаді S-бана прогримів потяг. Романові стало добре-добре, як колись у дитинстві, коли мама його за щось хвалила.

У Кельні

— «Кьольш»? — Світловолоса симпатична панянка посміхнулася Толіку і показала пальцем на пивну бочку.

— Ні, дякую, хоча…

— О, сконд пан? — враз перейшла на польську пані.

— З України, — посміхнувся Толік і сів за барну стійку.

Ранковий Кельн ще не гудів сотнями тисяч туристів. Здебільшого на вулиці були або місцеві, або робітники крамничок, що розкладали свої товари.

— Може, й рано для пива, — махнув рукою Толік, — та від вашого 0,2 «Кьольша» ніц мені не бендє.

Барменша посміхнулася і подала Толіку келих, який більше нагадував медичну колбу.

— Наздровє!

— Так, наздровє! Дзенькує!

Барменша відійшла, теронула ганчіркою старі важкі столи, визирнула на вулицю, де пішов дрібний дощ, і повернулася знов до Толіка.

- І шо в Укра`нє та во`йна? Вже лєпєй? Скінчона?

— Та яка там скінчона? Кінця й краю не видно тій війні.

— А тут ніц не мувлять вже.

— А шо мають говорити? То не німців війна. І не ваша. Коли дехто з наших і то вважає, шо це не їхня війна, то шо про цих казати?

Барменша на мить завмерла, закусивши губу, і мовчки крутила в руках ганчірку.

— А ти бив на во`йнє?

— Був.

— Жовнєжем?

— Ні, не солдатом. Я допомогу возив. І вожу.

— А тут шо робиш?

— До друзів приїхав. Форми вони назбирали, трохи грошей. Загрузимо машину і назад, в Україну.

— Хочеш ще пива? — Барменша посміхнулася. — Я пригощаю.

— А ти зі мною вип’єш?

Барменша глянула на годинник і мотнула білими космами.

— Думаю, трохи можна, німці ще сплять, позлазяться десь за годину, не раніш.

— Тоді давай! Думаю, з двох келихів приставати не почну.

— То нашо тоді й пити? — засміялася барменша.

Вона налила два «Кьольша» і підсіла до Толіка.

— Як у вас зараз піють, то цо мувлять?

— Кажуть «Слава Україні»!

— Слава Україні!

— Героям слава!

Ковьор

— Одного разу Ахметов приїхав до Туреччини, шоб купить собі ковьор…

Старий Мемет привстав з лежака, струсив попіл з цигарки і кинув погляд на вечірнє місто. Сонце ще торкалося Анталії своїм теплим промінням. Унизу шурхотів галькою Акденіз.

— Оце ти, діду, загнув, — зареготав Борька. — Сам за ковром приїхав?

Мемет навіть не повернув голови до співрозмовника, лише ще ковтнув тютюнового диму.

— Ти, турист, не іржи. Мемет знає, що говорить. Приїхав він, значить, купив у одного чоловіка ковьор і забув його забрать.

— Як це?

— Ну як? Забігалася людина. Літо. Тут тобі й помідори, й кавуни. Базар же ж. Ну і поїхав так в Україну, без ковра.

— Отак і лишився без ковра? Бідний Ахметов, — знов заіржав Борька.

— Ти не спіши, — обірвав Мемет, — то ще не кінець. І от поїхав, значить, Ахметов додому. І забув про ковьор. Минув місяць, два, півроку.

Мемет загасив цигарку об вологу гальку і сьорбнув чаю. Борька, що сидів на лежаку поруч, не відривав очей від моря.

— Аж раптом, одного дня, — продовжив старий, — дзвінок Ахметову в двері.

Борька повернув голову до старого, посміхнувся і навіть хотів щось сказати, однак змовчав.

- І значить, Ахметов відчиняє двері, а там стоїть турок з ковром. Ахметов згадав турка і здивувався його чесності. Питав, скільки грошей дати за чесність. Та тільки турок сказав, що не треба йому доплачувать, що коли Ахметов купив ковьор і заплатив, то він як чесна людина мав обов’язково товар доставити покупцю.

Мемет замовк. Він пив чай і неначе втратив інтерес до історії. Борька деякий час мовчав, однак не витримав.

- І що? Бідний турок за свої гроші поїхав назад, щоб знов торгувать коврами?

— Чому ж коврами. Зараз він управляючий мережею готелей «Ріксос». Зокрема, оно тим, бачиш, на горі стоїть.

— Да ладно, — засміявся Борька. — Торговець коврами тепер керує готельною імперією Ахметова? Дурня.

Мемет кинув погляд на сусіда і раптом крикнув у бік невеличкого кафе, де господар саме протирав столи.

— Осман, скажи, хто керує готелями «Ріксос».

— Ну хто… — Чоловік на мить відірвався від роботи. — Той турок, що Ахметову ковьор продав!

— Бачиш? — Мемет повернувся до Борьки. — Мемет не бреше, Мемет правду каже.

— Та ну вас, казкарі. — Борька скинув футболку й шорти. — Піду я краще купатися, ніж слухать історії про турецьких попелюшок.

Борька з розбігу стрибнув у море. Мемет кілька секунд дивився йому вслід, а потім знову взявся за чай.

Вітя

Тебе звали Вітя. Тобі було за сорок. Ти любив ловити рибу і знав, як її ловить. Ти взагалі багато чого знав. Знав, що за спиною люба і дитина. Знав, що життя хитке і його треба берегти. Не своє життя. Дитяче. І саме тому пішов на війну.

Міг не йти. Міг, як і до цього, трястися щодня в маршрутці на роботу, а ввечері, вкинувши літру пива, дзвонить сусіду з запитанням: «Ну шо?» Але пішов. І воював. Чесно. Ходив на бойові, а після відпрошувався в командира на кар’єри. Доки всі спали, ставив раколовки і топтав глиняне дно заплав Донця, дістаючи місцевих лупатих карасів, щоб зранку всі з батальйону їли свіжину і раділи життю.

Ми перетнулися раз. Раз за твої сорок п’ять і мої тридцять дев’ять. І ти пригощав мене раками, рибою і макаронами.

— Тримай пластик, — давав ти мені виделку. — Залізяки у нас, тільки якшо своя, а так, те, шо від вас наволонтьорили.

І я брав, їв і дякував. Як і твої друзі, що йшли, поївши, на бойові.

А сьогодні я дізнався, що ти загинув. Я навіть точно не знаю як. Ніби підірвався на розтяжці. Ти загинув під час перемир’я. У час, коли гармати мали мовчати.

Вітя, не знаю, що сказать. Дізнався, що в тебе доня. Буду думать, як підтримати, та ж тебе їй ніхто не замінить.

Спи, Віть, добраніч.

Німеччина

— Ти не повіриш, Славік, однак у нас тут теж війна і часом не слабша за ту, шо у вас, в Україні.

Сергій підійшов до річки, взяв невеличкий кругляк і запустив жабку.

— Два, три, чотири, п’ять, шість, — Славік посміхаючись рахував стрибки камінчика. — Молодець, брате, талант не проп’єш.

— Ага, но спробувать можна.

Сергій повернувся до товариша і сів на траву. Дістав з сумки пляшку «Кромбахера», відкрив і ковтнув.

— Знаєш, Славік, яке у дрезденських німців улюблене заняття?

— Та ж звідкіля?

— Сидіти отак, як ми, на березі Ельби і дудлити пиво. Або в пивнухах, або так, на березі.

- І шо в цім поганого?

— Нічого. Просто вони до чортиків не люблять, коли щось ламає заведений уклад.

- І?

— А наша війна ламає. Уся еміграція поділилася на два протилежні табори. Одні за Україну, інші за хуйла. І кожен, відповідно, намагається шось пояснити німцям. А їм воно не дуже-то й треба.

Деякий час чоловіки сиділи мовчки. Повз проплив біло-зелений пароплав. Великі колеса били по воді. На палубах бігали діти і фотографувалися туристи.

— Ну німці ж ніби помагають нам?

— Хтось допомогає, а хтось їздить з наклейками «Я за Пу…». Якби війна була в Польщі, поруч з країною, то вони б, звісно, метушилися. А так з якого дива? Де та Україна? Та чи є вона?

— Усе так погано?

— Я не кажу, шо катастрофа, просто Німеччина зараз нагадує швидше Донбас, ніж, скажімо, Київщину чи Франківщину. Якшо в Києві ти йдеш у вишиванці свій серед своїх, то тут можна й нарватися. Тут набагато жорсткіше все. Два табори постійно воюють один з одним. Плюс у хуйлолюбів підтримка з боку російського ТБ, що вєщає німецькою.

- І шо робить?

— Те, шо й робили! Збирати гроші, купувати уніформу, машини, все, шо треба на передку. Це ж наша війна? Тож нам і перемагати ворога.

Небо затягли хмарки. На землю впали перші важкі краплини.

— Попили пива. — Славік піднявся з ковдри. — Нещасний день відпочинку і то через одне місце.

— Та нормуль! Пішли під міст! Дорозкажу тобі про нашу специфіку. Відпочинь, завтра будеш про дорогу думать!

Чоловіки забігли під міст. За мить усе навколо зникло за стіною води.

Полишаючи Донбас

Я полишаю Донбас. Полишаю цю випалену степову землю, червоні відвали териконів і розбиті важкою технікою дороги. Мені сумно, бо тут я полишаю близьких мені людей. Людей, про існування яких ще два роки тому я навіть не здогадувався, а тепер не можу без них жити.

Сьогодні я став свідком цікавого епізода. Здоровенний чорний кіт, гроза всього живого на подвір’ї, десь блукав, аж повернувся додому і першим же ділом накинувся на котячу шоблу. Почувши сичання чорного, коти чкурнули в різні боки. Однак одне сірувате смугасте кошенятко, завбільшки з кулак, яке щойно дудлило цицьку в мамки, вигнуло спину, виструнчило хвіст і засичало у відповідь. Чорний спочатку навіть не зрозумів, що відбувається, однак кошеня й не думало здаватися без бою.

— Отак і ми, — засміявся мій товариш. — Не зважаючи на те, шо ворог дужий і страшний, відступати й не подумаємо. Це наша земля.

І на душі стало затишно. Аж до самого потяга я згадував це маленьке мужнє кошеня. А вже в потязі, коли той віддалявся від Рубіжного, я побачив напис білою фарбою на цегляній стіні: «Я нікому тебе не віддам, люба Україна». І дата: 14.02.2014. Отак.

Добраніч.

Родичі

— Привіт, Тань.

— Привіт, Льош.

— Як ви там?

— Живі.

— Не смішно.

— Та я й не сміюся.

— Працюєш?

— Працюю.

- І шо, гроші платять?

— Минулого місяця вперше за рік дали. П’ятдесят баксів. Сказали, шо по курсу двадцять сім. А насправді помінять можна по двадцять один.

— А цього місяця?

— Аванс дали. Але в рублях. Трохи більше. І це ж так, без вєдомості, без нічого. Тицьнули. Будьте довольні.

— А за рік, шо пропрацювала?

— Сказали, шо то вам хай Україна платить.

— Так ти ж у них працювала?

— Та кому це цікаво? Не нравиця? Зараз понравиця! Тут все жостко. На роботу йдеш — очі в підлогу, з роботи — очі в підлогу. У них усіх зброя. Страшно. Жінку на базарі застрелили. Шось не так сказала чи шось не те, і все. З автомата чергу в лоток. Поховали.

— Тікай звідти, Тань.

— Льош, ну скільки казать? Кому я у вас треба? Своїх медсестер немає?

— Станеш на облік, шось придумаєм.

— Льош, то пусте! Оно тут люди від вас вертаються. Додому. Хай до поганенького, однак свого. Ти пойми, не може людина по чужих кутках усе життя прожить. Ну місяць, ну два, а потім усе одно додому тягне. Та й спокійніше стало. Обстрілів немає. А ці, козачки, ну то, може, й вони куди здриснуть з часом.

— А якшо ні?

— Ну якось буде.

- І шо оце робить, Тань?

— Чекать, братику. Мабуть, таки чекати. Може, таки ви нас назад відберете?

— Ох-ох-ох…

Михалич

Іван понад два роки не був на борту літака. Востаннє літав у Болгарію на відпочинок ще до війни. Літав з родиною.

— Тато, а ми летимо з нового терміналу? — щебетала Оксанка, накидаючи у валізу поверх зібраних дружиною речей своє «нужнеє».

— Та Бог його знає, мабуть, з нового, я ще з нього не літав, — усміхався Іван доньці. — А ти певна, що заєць тобі треба?

— Михалич? — Оксанка ставала посеред кімнати і впирала руки в боки. — Звісно потрібен, куди ж я без Михалича. Це ж мій заєць-охоронець.

Як же ж давно це було. Іван прикрив очі. Уже немає й нового терміналу. Та що там терміналу, всього аеропорту немає, та й квартира, за яку вони з дружиною так важко виплачували кредит, розвалена прямим влучанням. Здається, з тих часів, коли вони збиралися в Болгарію, минуло не два роки, а сила-силенна життів.

— Пристебніть ремені безпеки, — пролунав з динаміка приємний дівочий голос. — За мить наш літак вирушить за маршрутом Київ — Катовіце.

Молода стюардеса пішла між рядами перевіряти, чи відкинуті в пасажирів столики. Іван пристебнув ремінь і втупив очі в ілюмінатор, за яким, неначе мурахи, снували співробітники аеропорту.

Івану пощастило. Коли почалася війна, він одразу вивіз родину до Дніпропетровська, а потім переправив до Польщі, де жила сестра дружини. І лише потім пішов воювати. Слава Богу, в «ДУКу» вже були знайомі з Донецька, які так само прийшли звільняти рідну землю від влади мийщиків машин та охоронців супермаркетів.

— Візьми Михалича, — плакала на плечі, прощаючись, Оксанка. — Він буде тебе охороняти.

Він узяв. І весь час носив зайця на розгрузці. Той стирчав з підсумка, чим веселив побратимів, які знали історію зайця.

— О, Михалич теж на бойові?

— Ну куди ж я без нього.

Поранили Івана в Опитному. Вони ще з одним місцевим саме пішли подивитися одну не дуже відому всім козячу тропу, якою можна було б зайти в тил ворогу, коли пішов обстріл. Стріляли не спеціально по їхній групі, просто вони опинилися не в тому місці не в той час. Іван відчув, як обпекло праве плече й руку, а потім знепритомнів. Отямився вже в Пісках. Пацани знайшли і витягли їх обох. Поранених, але живих.

— А де Михалич? — прошепотів неслухняними губами Іван.

— Та тут твій заєць, ти за руку переживай, а не за зайця.

Зрештою руку склали. Спочатку прооперували в Дніпрі, потім довели до ладу в Києві. А тим часом дружина домовилася з діаспорянами про реабілітацію в Польщі. І ось Іван летів. У руці ще стирчали спиці, виглядало то досить страшно, однак найстрашніше було позаду.

— Пане! Пане, перепрошую, покладіть, будь-ласка, іграшку на полицю. — Стюардеса говорила ввічливо, однак наполегливо. — Ніяких речей під час злету у вас не має бути.

— Пробач, сонечко, це не річ, — сумно посміхнувся Іван. — Це Михалич, мій бойовий товариш. Можна, я не буду його на поличку? Хіба друга на поличку можна?

Стюардеса завмерла, дивлячись на Івана, на розрізаний рукав військової куртки, на його руку в апараті, на зайця.

— Ні, друга на поличку не можна, — врешті промовила вона. — Давайте я його з собою заберу, а як злетимо, поверну.

Іван вирішив не сперечатися і простягнув дівчині зайця. Вона посміхнулася у відповідь і пригорнула іграшку до грудей.

— Не переживайте, все з другом буде добре. Розслабтеся.

Іван відкинувся на спинку крісла і заплющив очі. Літак уже котився по рулежці.

Молоді

Київ, вокзал, труба від «України». Він худий, у гірчичних шортах до колін. Вона висока, довгонога, у світло-блакитних джинсових шортах «під самі губи», синій футболці й з рюкзаком «Хелоу, Кітті».

Вона тиснеться до нього і ловить кожне слово. Він посміхається краєм рота й інколи проводить долонею по дівочій руці від плеча до ліктя.

— Три роки як я тут. Три роки не бачилися.

Дівчина дрібно киває на знак згоди.

— Я тут уже фактично мєсний.

Дівчина знову киває і посміхається.

— А знаєш, Людо, ти чудова.

— Я знаю, — тупить очі та: — Мені вже казали.

— Та ти шо? — Непідробний подив супутника. — І хто?

— Ну хто? Люди! — червоніє дівчина. — Усіх не згадаєш…

- І не треба! Люди різні, - гаряче шепоче він. — Мало лі? Може, шось лихе на умі?

— Та навряд. З чого б це?

— Ніхто не знає. — Він серйозний, як ніколи. — А хочеш, я тобі шось подарую?

— Мені? — ніяковіє дівчина.

— Тобі!

Він виймає з кишені щось завернуте в темну багату тканину.

— Шо це?

— Це? Блокнот. — Він нітиться, однак у наступну мить опановує себе. — Гарний блокнот. Дорогий. Це на презентації дали. Тримай. Тут можна все записать. Ти ж тільки стартуєш, завойовуєш місто. Тобі точно згодиться.

— Дякую. — Вона ступає на ескалатор і ховає блокнот у рюкзак. — Ти такий чуйний, розумієш, шо мені треба. Дай я тебе поцілую.

Він заплющує очі і складає губи трубочкою. Та щойно вона торкається його губ, впивається в них на повну силу.

— У-ух! — Вона на мить намагається відтулитися.

— Я люблю тебе, дурненька, — шепоче він, притискаючи її до себе.

Вона на секунду завмирає, а потім притискається всім тілом до нього.

Хоча мені й цікаво, шо буде далі, та я відвертаюся від них на ескалаторі. Хай завойовують місто разом. Воно того варте.

За життя

— Пивіт, Ванька. — Сергій підійшов і сів поруч на колоду.

На місто опускався вечір. В озері відбивалися високі будинки, у деяких вікнах уже світилося. Ванька курив і дивився на воду. Вудка, яку він приніс, не була навіть розкрита, так і стояла притулена до верби.

— Привіт, Сергію, — простягнув руку. — Давно не бачилися.

— Шо є, то є. Як справи?

— Та як? Як і в усіх.

— Ну прям так, як у всіх? — Сергій закурив. — У всіх же ж по-різному. Он у другому парадняку нові жильці на лендроверах з донецькими номерами. Так у тих одні справи. Чув, на вихідних співали тут «В стєпь донєцкую…». А у баби Марусі з п’ятого будинку інші. Бачив у магазині, що стояла копійки рахувала, на молоко не вистачало. А ти кажеш, «як у всіх».

Чайка кілька разів крутнулася в повітрі біля берега, глянула на чоловіків, щось крикнула і полетіла до іншого берега.

— Так додав Марусі?

— Грошей? Канєшно, додав. Хоч і не хотіла брати. Соромно.

— Молодець.

— Та пусте то всьо. Ти як? Шо там на фронті?

— По-різному. День на день не припадає. Війна вона війна і є.

Деякий час чоловіки мовчки дивилися на воду.

— Шось ти писать менше став. — Сергій закурів іншу цигарку. — То з соцмереж не вилазив, а це, дивлюся, буває, шо кілька днів немає.

— Більше думаю. Та й гроші шукаю пацанам. А грошей тих з кожним днем усе меншає. Обносилися люди.

— То правда. Ну нічого. Як колись казали, труднощі для того й існують, щоб їх долати. Ти ж розумієш, шо в наш час за одного битого двох небитих дають. Впораємося.

— Та впораємося. — Ваня витяг телефон і глянув на годинник. — Ладно, порибалили і будя. Головне, щоб були биті, а не вбиті.

— Це точно.

Пожежа

Валік спинився біля парадняка і, знявши з плеча, повільно опустив на землю чималу сумку. Шумно видихнув і розтер затерпле плече.

— О, привіт! — З парадняка винирнув сусід Славік і простягнув Валікові руку.

— Привіт!

— А звідки це ти з таким сумарьом?

— З реабілітації. Після лікарні був у санаторії, а це вже додому.

— Я чув про те, шо сталося тоді на пожежі, - спохмурнів Славік. — Навіть бачив тебе по тєліку.

— Так, служба пожежника непередбачувана. Я навіть і не пам’ятаю, як воно сталося. Тільки стояв біля лафета, гасив вогонь, аж раптом розплющую очі, а вже в «швидкій». Уже хтось бойовку знімає з мене, шось колють.

Чоловіки помовчали. Валік витяг цигарку і закурив.

— Ну головне, живий, — мотнув головою Славік. — Усе інше то не важливо.

— Знаєш, оце лежав у лікарні і багато думав про службу. Нема її. Розвалили пожежну охорону. Як ножем зрізали. На більшість з тих, хто працює зараз, не можна покластися. Он доки мене медики відкачували, то поцупили каску, бойовку, ремінь з сокирою і навіть чоботи. І ладно б не ясно хто, так свої ж.

— Як свої? — Славко аж поперхнувся димом.

— Отак. З іншої частини. Один водій з бочки, допоки метушня була, узяв каску і собі під сидіння всунув. Інший бойовку забрав. Добре, шо не всі скоти, знайшлися нормальні, подзвонили мені пізніше, розказали.

- І шо?

— Та приходили потім, вибачалися. Мовляв, забрали не собі, а шоб не зникло. Питаю, а чого ж самі не подзвонили? Мовчать.

— Да, діла.

— А чоботи і сокира з ременем, ті з кінцями.

Валік підняв з землі сумку і накинув на плече.

— Ладно, піду.

— Бувай, сусіде, — потиснув руку Славко. — І сильно не бери до серця. Ти ж бачиш, шо навкруги? Усе скотство повилазило, повипинало назовні.

— Так, ну хоч видніше стало, хто кому Рабіновіч!

— Це точно!

Свято

Ваня з Семеном сиділи в привокзальній кафешці. За великою, від підлоги до стелі вітриною вирувало життя. Проносилися машини, бігали люди. Скло було товсте, і звуки ззовні не долітали. Місто виглядало ніби в німому, хоч і кольоровому, кіно.

— Я й досі не можу звикнуть до міста. — Семен розірвав пакетик з цукром і висипав білі кристали в чашку. — Здичавів у степу.

— Ну а як ти хотів? Вісім місяців — це не іграшки.

— Особливо до звуків важко звикаю. Шум, гам. Там звик годинами лежати в засідці тихо, як миша. І слухати. Вслуховуватися. А тут по вухах б’є, неначе в залізній бочці сидиш. Та й звуки інші.

- І на скільки ти приїхав? — Ваня обережно сьорбнув гарячої кави.

— На десять днів відпустку дали. У батька вже був. Тепер дочок провідати, поплатити дещо і назад. Ніколи не думав, що буде гнітити місто. Раніш я без нього собі життя не уявляв.

Ваня допив каву і махнув дівчині-офіціантці, мовляв, повтори.

— А шо колишня, до дочок пустить?

— Та ніби не проти. Дивно, та як пішов на фронт, то і стосунки більш-менш налагодилися. Хоч не гиркаєм одне на одного, навчилися розмовляти.

— Війна — такий час, коли все переоцінюється. І швидко.

— Ти правий. Я зі старшою щодня з фронту переписувався. А до війни їй заборонено було навіть СМС мені посилать.

— Усі ми міняємося. — Ваня взявся за другу каву. — Я от, пам’ятаєш, раніше завзятий був, усіх жизні вчив, а тепер перестав. Якщо доросла людина перебігає дорогу в чотири смуги руху, паркує на тротуарі машину або кидає сміття повз смітник, це не значить, що вона не розуміє, що робить. Усі все розуміють. І нічого моє зауваження їй не дасть. Шкода життя витрачати на таких, вчити дітей треба.

— Ну то ти ж, власне, це й робиш.

— Так, знову першачки в мене. От їх буду вчить. І вулицю переходити, і не смітити. А на дорослих забив.

— А я курить кинув. — Семен чи не вперше за розмову посміхнувся. — Шоб не залежати від тютюну. Та й у розвідці зайвий вогник чи запах ні до чого.

— О, це вже по уму. То ти куди зараз?

— Та до дочок. Старша вже, певно, зі школи прийшла.

— Та вже точно прийшла. — Ваня зиркнув на годинник. — Ну пішли, я тебе трохи проведу.

Чоловіки піднялися, Ваня поліз за гаманцем, однак Семен притримав його за руку.

— Облиш, сьогодні я.

— З якого це перепугу?

— Ну, по-перше, негоже, шоб учитель, та ще й молодших класів, за вояку платив. А до того ж у мене днями свято було.

— Яке?

— Ну яке? Професійне. День військової розвідки.

Чоловіки розсміялися. Семен штовхнув скляні двері, і в кафе увірвалися звуки міста.

Новини

— Альо, це Таня?

Таня заклякла просто посеред вулиці. Людське море від несподіванки налетіло, штовхнуло в спину, зачепило лікоть і ледь не вибило телефон. Однак за мить море змирилося і почало обтікати дівчину з боків.

— Так, це я, — промовила Таня і не впізнала свого голосу. — Є новини?

На тому кінці дроту деякий час мовчали, однак потім десь далеко, неначе з іншої планети, прилетіло одне слово.

- Є.

Їх забрали у серпні, коли навколо хати назустріч сонцю повертали голови соняхи. Під’їхала «буханка» і ще якийсь легковик. Батько помітив гостей, однак на його обличчі не ворухнувся жоден мускул.

— Таня, йди в хату. — Батько обережно взяв доньку за плечі й направив до будинку. — І не виходьте з мамою.

Тетяна неохоче відступила до веранди, потім ще крок у коридор.

— Мама! Тут приїхали! — Вона на мить випустила з поля зору постать батька.

З кімнати вискочила мати, в цей момент з двору пролунала автоматна черга.

— Тікай! — крикнула мати й вибігла з хати.

Тетяна озирнулася і побігла в дитячу. Швидко перелізла через підвіконня і, оббігши будинок, визирнула з-за рогу.

Батько лежав на землі і намагався рукою витерти заюшене кров’ю обличчя.

«Слава Богу, живий», — майнуло в голові.

Тетяна притиснулася до штукатуреної стіни будинку і дивилася на все розширеними від жаху очима.

— Можєш нє витіраться, всьо равно тєбе піздєц! — Один з чоловіків у камуфляжі копнув по ребрах. — І бабє твоєй, і дєвкє!

Троє інших заіржали. Один підійшов і приставив матері до лоба автомат.

— Ну шьто? — він говорив з кавказьким акцентом. — Допомагалась укропам? Тіпер будішь за всьо отвічать!

— Ми нічого не зробили. Де ми, а де армія? Ми просто тут живем.

— Мольчать, сука! Разбірьомся кто і што. У вас в пасьолке всє говорят, што ви за укропов.

— Навіть коли за Україну, це ще не коректувальник!

— Мольчать! — Чоловік без замаху штурхнув дулом їй у живіт.

Вона зойкнула і, зігнувшись, упала поруч з чоловіком.

— Ладно, Чех! У комендатурі розберемся. — Головний глянув навколо. — Шукайте дівку.

Далі все було як у тумані. Тетяна бігла. Бігла полями і посадками. Скільки саме, не могла б згадати і зараз. Потім був блокпост і вояки з «тридцятки». Потім ще якісь люди з СБУ, лікарі.

Потім лікарня у Дніпрі.

— Виснажена ти, — тримав за руку сивий лікар. — Хоча й боєць куди багатьом. Ти маєш бути спокійнішою, бо психіка не залізяка.

— Ну як ви собі це уявляєте? Вони ж маму з татом розстріляють!

— Ти ж точно не знаєш? Може, минеться.

Потім були нове місто, пошук житла, роботи й інституту, де довчитися. Слава Богу, чужі люди не кинули.

— Нічого, встанеш на ноги, саме й батькі знайдуться, — посміхався директор фірми, куди вона влаштувалася молодшим економістом.

Вона шукала. Писала запити, шукала в соцмережах і на «їхніх» сайтах. Дзвонила сусідам, навіть тим, які ще перед арештом слали прокльони.

— Какога хєра ти мне званішь, сучка укропская? Із-за вас у нас тут живога мєста нєт, всьо развалили! — валувала сусідка товста Зінка. — В расход пустілі тваїх, как сабакі в канавє згнілі.

Тетяна плакала, потім заспокоювалася і починала пошук спочатку. В якийсь момент перетнулася з пошуковцями, які вивозили тіла військових. За два місяці у неї взяли зразок ДНК.

— Хай буде в базі. Зараз багато перевіряємо, — ніяково стенув плечима пошуковець. — Хоча будемо сподіватися, що вони живі і таки десь на підвалі.

І ось дзвінок. Таня б упізнала голос пошуковця з мільйонів. Голова паморочилася, серце калатало так, ніби хотіло вистрибнути з грудей.

— Знайшли?

— Так.

- І де вони?

— Там, де їх уже ніхто не образить.

— Вони мучилися?

— Сподіваюсь, ні. Тримайся, я думаю, вони щасливі з того, що ти жива.

Тетяна дала відбій і, трохи пройшовши за течією людського моря, пірнула в найближчу кафешку.

— Що будете? — посміхнулася офіціантка.

— Мені п’ятдесят грамів гарного коньяку, келих сухого білого вина і каву.

— Когось чекаєте?

— Та вже, — сумно посміхнулася Тетяна. — Зараз батьки підійдуть.

На Батьківщину

Тарас сидів на лавці й дивився на море. Низькі, неначе налиті свинцем хмари нависли над штормовими хвилями, що з розгону налітали на пляж.

По широкій піщаній смузі, неначе здоровезна комаха, крутився трактор з причепом, що розрівнює пісок.

— Привіт.

Тарас повернув голову і побачив Миколу.

— Привіт! А я думав, ти вже не прийдеш.

— Ну, як це? Я ж знаю, що ти сьогодні відлітаєш. Як нога?

Тарас скривився і майже одразу сумно посміхнувся.

— Та нормуль. Ви зробили все, що могли. Тепер тільки час і вправи.

Микола закурив і простягнув товаришу паперовий стаканчик.

— Тримай. Американо. З цукром, як ти любиш.

— Дякую.

— То о котрій літак?

— О другій.

— А до Барселони чим?

— Зараз приїде машина.

Деякий час чоловіки сиділи мовчки, роздивляючись хвилі.

— А я завжди думав, що в Іспанії на пляжах цілий рік людно, — подав голос Тарас.

— Нє. Жовтень то вже холодно для мєсних. Плюс двадцять — це вже не комільфо. А влітку тут, як тюлені, всі лежать. І місцеві, і туристи.

— З Ерефії багато приїжджає?

— Та хватає. Но ті сюда не ходять майже. Ті поруч з готелями тусять, біля оленклюзіву.

— Вони шо, сюди бухать за стільки тисяч кілометрів їдуть?

— О, тут такі тіпажі бувають, шо й з номера не виходять. Тиждень чи півтора бухає, потім його місцеві лікарі прокапують і летить собі додому отдохнувший.

— Жесть.

— Угу.

У якийсь момент крізь буруни хмар проглянуло сонце. Жовтий промінчик пробіг по вологому ранковому піску, по купі запаркованих на березі катамаранів, по пальмах і врешті вдарив в очі чоловікам на лавочці.

— Як же тут добре! — Тарас примружив очі. — Навіть не віриться, що в цей самий момент удома війна.

— Це точно. — Микола кинув бичок у смітник і дістав ще одну цигарку.

— А я оце, за весь час навіть у морі не покупався. Доки зовсім тепло було, то ще не ходив, потім під час реабілітації сюди не доходив, далеченько. То оце й прийшов на море глянуть.

— Так лізь! — Микола посміхнувся. — Ти ж не сахарний, не розкиснеш. Це ми тут за роки еміграції вже окліматизувалися, а ти чого? Йди купнися, буде що вдома розповісти.

— Та й то правда.

Тарас скинув кросівки, стягнув футболку й спортивки. На спині, збоку і на правій нозі виразно виднілися шрами. Він покульгав до моря. Микола курив, дивився на солдата, що плескався у хвилях, і посміхався.

— А, скільки того життя?! — Він рвонув через голову футболку. — Тарас, я до тебе!

За мить у воді вже було двоє. Двоє на весь довжелезний пляж, по якому снував трактор. А ще за мить сонце остаточно відігнало хмару і залило все навколо жовтим теплим світлом.

Наука

— Бери, хлопче, цілу сітку, — посміхається мені чоловік, який, скільки я себе пам’ятаю, торгує городиною з машини в нас під домом. — Картопля гарна, сам бачиш.

Картопля дійсно гарна, як і дядько, що посміхається сірими очима з-попід розтягненої шапочки-гандончика. Чоловікові руки темні й порепані від важкої праці на землі. Одяг замизганий і пильний, однак в очах вогник, тож своє тяжке життя він живе, а не проживає.

— Текс. — Дядько виймає з машини сітку картоплі й кладе її на ще радянські підлогові ваги-площадку.

— О, раритет, — посміхаюся, доки він рухає гирки-противаги. — Ще мене у військкоматі важили. Вони хоч працюють?

— А зря смієшся, хлопче. — Чоловік встає. — Я оце років з тридцять торгую, ще з перебудови, то скажу, що краще від цих вагів немає.

— Чому це?

— Тому шо в них рівень калібровки — максимум кіло. Тобто більше не нажучать. А в нових, електронних там торба.

— Тобто?

— Умільці на оптових ринках уже давно навчилися регулювать. Але там кілограмом не розмінюються. Зважував мені один цибулю на посадку. У нього двадцять чотири кіло. А я ж бачу, шо не може буть, кажу, давай переважимо, бо сам торгую. Він у момент каже, раз свій, плати як за сімнадцять. Ото тобі й електронні.

— То шо, все настільки серйозно?

— Серйозно чи ні, а умільці вже все придумали. Раніше під вагами тумблер був, перемикали рівно-нєдовєс- перевєс. А зараз взагалі брелок як від машини. Тицьнув у кишені — і прівєт.

— О, як усе у вас…

— А ти думав? Думав, прогрес лише на службі в порядних людей? Це бізнес, дєтка. У нашому випадку, шо менше можливий рівень втручання, то покупцеві краще.

— Дякую за науку, скільки тут у сітці?

— Показує двадцять два і пів. Давай гроші за двадцять, точно в плюсі будеш. Цей агрегат не здатен нажухати навіть на два кіла.

— Дякую!

— Приходь ще, як з’їси!

Трійник Вакарчука

Якось гуляли з друзяками по Львову. Ввечері. Саме мав потягом на Київ їхати і було кілька годин. Чи то зима, чи то осінь була, карочє, холодно було. Ну а раз холодно, то я собі під ніс і наспівував: «Холодно… — причому з прононсом а-ля Вакарчук. — Голодн-о-о-о…»

Завалили в кабачок до грека знайомого. А там дівчатка сидять за сусіднім столиком. Ну я далі мугикаю.

— А у вас голос похожий на Славин, — каже офіціантка.

— Та біда мені з тим Вакарчуком, — я їй з серйозною пикою.

Кстаті, чому я так відповів, не знаю й досі. Просто якось само собою вийшло.

— Чого? — питає дівчина.

— Та просто я за нього співаю в групі, тільки нікому не кажіть.

— Як це? — кліпнула очима офіціантка.

І тут мене понесло.

— Та так склалося. Роки два тому Слава втратив голос і знайшов нас трьох. Мене, Васю з Києва і Діму з Дніпра. У нас голоси на нього схожі. Шоб ми співали, а він тільки рот відкривав. Ми підписали контракт, як виявилося потім, кабальний. І тепер співаємо. Бач, які зараз длінні в «Океанів» концерти? Одному не виспівать. Важко, коли хтось хворіє. А раз було оце, шо пацани вдвох захворіли, думав, здурію три години співать.

Сиджу, носом хлюпаю, сльози течуть. Уже й сам повірив. І так мені себе шкода. Уже й дівчата за сусіднім столиком звернули увагу. Недовірливо, однак розпитують. А я пива сьорбнув, і мене вже несе.

— Умови нелюдські, - кажу, — сидимо під сценою. У нас там спіціяльна будка, тіпа клєтки. Там екран, на якому сцену видно, і ми співаємо. А Славко тільки рота відкриває. Ну і коли просто спілкується з людьми, то вже сам. Знаєте, як нас там називають?

— Як?

— Трійник Вакарчука.

— А чого трійник?

— Тю, бо ж троє!

— Та ладно, — каже дівчина з-за сусіднього столика. — Якби це так було, то всі вже б знали.

— Та я про це не можу нікому сказати.

— А нам же ж кажете.

— Так вам ніхто не повірить. Хто Славко, а хто ви? Ви навіть не знаєте, як мене звать.

Тут мій товариш з серйозною пикою видає:

— Так, харе ляпать, бо пошкодуєш. Вставай, пішли.

Бачу, дівчата аж побіліли з переляку.

— От бачите, даже без охорони пройтися не дають.

Вийшли ми, я бубонів своє: «Го-о-лодно-о-о…»

Звісно, потім сміялися з цього випадку, ну що з дурних взять… А цього разу на Форумі видавців я підслухав розмову в барі. Якась дівчинка доводила іншій, що Славко співає не сам… що ніби це такий самий проект, як колись «Міллі Ваніллі»… Сидів я, слухав і думав. Оце чудонув. Головне, тепер з Вакарчуком не перетнутися… мало лі, ще пику натовче.

Ножик

— Привіт, дядь Коль. — Андрій обережно приліг збоку могилки. — Шо у вас тут, порядок?

На чорному небі висів місяць і трохи проявляв кладовище, дерева і надгробки.

Андрій нахилився до самої могили і, прикрившись нею, підкурив. Затуливши цигарку з усіх боків долонею, він перекинувся на спину і пустив дим у небо.

— Шо, гостей тут не було, доки самі були, без мене? — прошепотів воїн.

Вітерець зашелестів гілками дерев та кущами, ніби прошепотів шось. Андрій прислухався.

— Ладно, розберемся, дядь Коль. Я тут по ножик прийшов. Минулого разу як відходили то десь згубив.

Він обережно став навколішки й обмацав квітник і основу могилки.

— Тобі, бачу, теж перепало, — помацав бік плити, у яку влучила куля і відщербила чималий шмат. — Ну нічьо. По війні все підрихтую. Ти ж знаєш, я роботи не боюся.

Ніж лежав під вербою біля могилки. Тоді, як на їхню засідку вийшла диверсійна група і зав’язався бій, він, мабуть, був слабко закріплений на нозі й злетів, коли Андрюха перекотився через могилку, займаючи позицію.

— Ну, бувай, дядь Коль. Вітання всім нашим. Бач, як вийшло, ви тепер нічия земля. Між двома світами. Но то не надовго, скоро ми вас повернем і буду на Гробки до вас приходить.

Засунувши ніж у ножни, Андрій обережно вибрався поміж могилок до виходу з цвинтаря, де на нього чекав напарник Віталя.

— Ну шо, мєсний, — прошепотів він. — Знайшов?

— А канєшно, хто його міг взять?

— А ті черті?

— Чисто все. Якщо й були вбиті, то відтягли з собою. Я розтяжки з того боку поставив, будєм пасматрєть.

— А я сиджу, чую голоси. Думаю, оце ща встрягнем.

— Та то я зі своїми теревенив.

— Тобто?

— Та в мене тут родичів кілька поховано. Я ж і засідку біля їхніх могил влаштував. Свої, сам знаєш, не здадуть.

— Чудний ти, Андрюх.

— Та не чудніший за тебе, давай, рухаймо в табір.

Дві постаті розчинилися в темряві. Сховався за хмарку й місяць. Над Донбасом засяяв Чумацький Шлях.

Аеропорт

— Не вмієш ти, Віталька, жить! — Льоха Шрам постукав ногою по скату і жбурнув бичка в темряву. — Ну, сходив, повоював, і шо? УБД отримав? Будеш на трамваї на шару їздить?

Віталік, не виймаючи руки з кишень, стиснув долоні в кулаки, однак змовчав. Як глянуть відсторонено, так і не зрозуміло, чого він сам добровольцем на війну рвонув. Ніхто зараз у чистоту ідеалів не вірить і фраза «А хто ж, як не я, має Батьківщину захищати» виглядає, як ніби понти.

— От ти мав місце в нашій бригаді в порту, — вів далі Олексій. — Заробляв і на хліб, і на масло зверху. А тепер шо? Тепер тю-тю!

Він витягнув з кишені пачку купюр по п’ятсот гривень і напоказ почав перераховувати гроші.

У таксисти, які тримали п’ятачок біля самого терміналу Д Бориспільського аеропорту, Вітальку привів друг Санька. Привів десь за рік до війни.

— Тут, канєшно, своя мафія, але я тебе всуну. Бо скільки можна копійки сшибать грачуючи?

Санька розповів, що всім тут заправляє Льоха Шрам.

— Шрам у нього після ДТП. Лоба шили, але невдачно дуже. Видно його і з космосу, — сміявся Санька. — Так от, він очолив весь цей бізнес перед Євро. Помінялися якісь царі вище, ну і він вліз. Через деякий час він уже й їздить перестав сам. Тільки шукає перед виходом багату клієнтуру і роздає водіям. З людини триста, водієві сто двадцять. Усе інше — в кишеню. Він тільки за Євро собі на «Порша» заробив і хату он під Києвом будує.

Санька таки зміг всунути товариша в бригаду. Робота була неважка. «Місцеві» не пускали під термінал «чужинців», ділилися грошима зі Шрамом, який відстьогував комусь у порту.

І хоча Віталію було трохи гидко від такої дійсності, але подібне було скрізь, а годувати Наталку з малим Антоном чимсь та треба.

Під час Майдану Віталік розривався між роботою й барикадами. А коли почалася війна, то сів, переговорив з дружиною і записався добровольцем.

— Ти зрозумій, Натко, якшо ворог прийде сюди, то вже ні про які гроші не йтиметься, — заспокоював він дружину. — Поживеш у мами поки, а там видно буде.

Тринадцять місяців, вісім з яких на передку. Саме стільки відвоював Віталій. Контузія і легке поранення в ногу, корочка учасника та знижка на квартплату, ось і все навойоване. А ще біль за товаришів, які не вижили. І за Сашку, який загинув у Красногорівці під Донецьком. Санька теж пішов добровольцем. Однак воювали друзі в різних бригадах. Віталіка дуже мучило те, що він до кінця не знав, як загинув товариш. Знав лише, що підійшла диверсійна група. Під час бою загинули двоє. І один з них Санька. Віталік навіть на похорони не встиг вирватися.

Дембельнувшись, він не хотів повертатися в портове таксі, намагався знайти роботу. І врешті знайшов. Хто б повірив, та саме завдяки війську.

- І шо, Віталь, чим займаєшся? Кози в носі крутиш? — Шрам зареготав. — А треба було думать, коли кидав нормальну роботу. І тобі, і Сашку. Той теж просрав життя на рівному місці.

Віталій ударив швидко і без замаху. Кулак вилетів уперед і вдарив Шрамові в кадик. Той хрюкнув, а в наступну мить уже лежав на асфальті з заламаними назад руками. Віталік сів на нього і застібнув наручники.

— Вєталь, ти шо? За шо? Ти… Та ти здурів? Та ти забув, хто я? — хрипів Шрам.

— Ніякий я тобі не Вєталь більше, для тебе я пан поліцейський. І не простий, а боєць підрозділу спецпризначення.

Віталій піднявся, підніс руку до обличчя і проговорив у ледь помітний мікрофон:

— Об’єкт під контролем.

— Добре, чекай.

За мить поруч безшумно спинився чорний мікроавтобус з тонованими вікнами. Бокові дверцята в салон відчинилися, і звідти вискочив чоловік у балаклаві. Удвох з Віталіком вони підхопили з землі затриманого і закинули в салон. Дверцята зачинилися, і бус понісся від аеропорту в бік Києва.

Маленький чиновник

Є такий типаж людини — маленький чиновник. Ареал обітанія цього мікроба — кабінет начальника нижчого рівня.

Основні атрибути кабінету: дорогий або просто вичурний стіл із важкими прес-папьє та настільними причандалами для паперів, скріпок та ручок. За спиною в такого начальника або ж на боковій тумбі з телефонами завжди портрет діючого гаранта. На стіні — купа грамот і подяк за допомогу або участь від різних міністерств і відомств. Він має дорогі візитки із текстом золотом і обов’язково з прапором та гербом над текстом.

Він завжди в костюмі, бо завжди готовий, якщо згори викличуть. У крайньому разі, коли зовсім по погоді, може ходити в сорочці, однак завжди з краваткою. У нього обов’язково є водій і службова машина, яка допомогає йому швидше пересуватися в просторі для служіння народу.

У маленького чиновника наїдена пичка, рожеві гладко бриті щічки й зачіска-полубокс або споріднені варіації. Він, як мінімум, має сина і дружину, від яких раз на тиждень тікає у справах до молодої сотрудніци срєднєго звєна.

Маленький чиновник має обнесений чималим парканом будинок з башточками або колонами, який «сам спланував, оціми ручками», бо «знаєте, квартири не люблю, тягне до землі, до простору». Він дуже любить посиденьки з такими самими чиновниками, а ще більше любить бути в компанії вищих за рангом. Любить віскі, і бажано вісімнадцятирічний, бо хто ж його не любить? На його сторінці в соцмережах купа фоток, де він ручкається із сильними міра сєго, а також цитати слів, нєподвласних врємєні.

Не так давно, десь два роки тому, чиновник сильно злякався або, як казали в його дитинстві, пересрав. Він видалив фотки з вєлікімі з соцмереж, переписав будинок на тещу, послав під три чорти полюбовницю і припинив гулянки з друзями. Щодня він чекав, що паркан навколо його будинку знесуть, а його витягнуть, всадовлять в сміттєвий бак і відіпруть просто під СІЗО. Чиновник-мікроб завмер.

Однак нічого не сталося. Через деякий час усе стихло. Він спочатку витягнув голову, яку сховав у плечі, потім випростав спину, а потім і відпустив на волю втягнуте пузико. Повісив у кабінеті фото нового гаранта і купив вишиванку. Завів нову полюбовницю і запостив нові фотки з новими лідерами. Лише іноді вночі його підкидає, бо переляканий мозок знов і знов повертає його в час, коли було насправді страшно і здавалося, що таки доведеться платити за рахунками.

Вечір удома

— Тату, намалюй танк!

Малий Макс відірвався від стола, узяв олівець з аркушем і підійшов до Толіка.

— Та які питання? Зараз зроблю.

Він торкнувся губами плеча дружини, що задрімала поруч з ним на дивані, випростав руку й, обережно перелізши через неї, потягнувся до малого.

— Йди сюди!

Макс прожогом кинувся до батька, той підхопив його на руки і знову повернувся до стола.

— Так, шо в нас тут? — Він всадовив сина на коліна і поклав на стіл аркуш. — Танк, значить?

— Танк, танк, — засміявся малий.

У свої чотири він дуже любив розмальовки, а от малювати самотужки виходило не дуже.

— А який тобі танк намалювать?

— Який? — Хлопчик замислився. — Давай руський!

Толік швидко накидав контур танка зі звернутою баштою і погнутим дулом.

— Давай, малюй дим згори.

Макс, висолопивши язика, почав малювати дим над танком.

— А хто його підбив?

— Та ж ось у кущах наші з РПГ! — Толік намалював з іншого боку кущі.

— А, тоді правильно! А вертоліт намалюєш?

— Звісно! А вертоліт чий?

— Вертоліт наш! Шоб він прикривав наших бійців згори.

Толік однією рукою малював контур «пташки», а іншою куйовдив білявий чубчик сина.

— Прапор сам намалюєш?

— Ага! — Малий схопив олівці й почав наводити на борту гелікоптера жовто-блакитний стяг.

Він сопів, крехтів, час від часу слинив олівця. Толік дивився на його рухи і посміхався лише кутиками губ.

— Шо ви там, мужики, робите? — долетів сонний голос дружини з дивана.

— Тато вертоліт намалював і танк! — Макс зістрибнув з колін, схопив аркуш і підбіг до матері. — Дивися, як гарно!

— Так, гарно. — Дружина кинула сумний погляд над головою сина в бік Толіка. — А шо, крім зброї, нічого намалювати?

— А я тут будинки домалюю і дерева, — залопотів малий. — Я вмію, я зараз!

Він підбіг до столу, Толік поступився йому стільцем і повернувся на диван до дружини.

— Ну, шо вдієш? Війна в країні. Тільки про це й мови. Шо ж він малюватиме?

Дружина витерла тильною стороною долоні сльозу, що раптово з’явилася в кутику ока.

— Та я розумію. Головою розумію, а серцем прийняти не можу. У тебе о котрій потяг?

— Та ще купа часу. О п’ятій ранку. — Толік посміхнувся. — У нас з тобою ще купа часу. Вкладемо Макса, і я весь твій.

Запала тиша. Деякий час було чутно лише цокотіння годинника в коридорі та шурхіт олівця по паперу.

— Толь, ти обережніше там.

— Ну, звісно, ну чого ти? Я ж уже з досвідом.

— Та, досвід то таке. Кажуть, що найбільше гинуть або новачки, або досвідчені.

— Ну, не в моєму випадку. Тим більше, я он малюнок Максів заберу, де мене згори пацани прикривають.

Він поцілував дружину, провів долонею по волоссі.

— Усе, Макс, закінчуй малювати, пішли спать. Я тобі шось цікаве розкажу.

— Про війну, тату?

— Ну… — Толік посміхнувся дружині. — Якщо мама сваритися не буде, то трохи й про війну.

Підручник

Небо на сході світлішало. Ще кілька годин, і ніч остаточно відступить, даючи дорогу новому дню. Осінь. Вогко. Туман. Із сірого низького неба зрідка зриваються краплинки.

— Шо, Толь, знов читаєш?

Павло, пригнувшись, перебіг лисіючу осінню посадку і вскочив у невеличкий окоп, а швидше ямку з відвалом-насипом і натягненим згори шматком целофану.

— Ага. — Той посміхнувся, вимкнув телефон, у якому щось розглядав, і витягнув уперед стиснутий кулак для привітання.

Павло стукнув кулаком об кулак і звалився поруч.

— Ти ж змінився дві години тому, чого не спиш?

— Та, не схотів пацанів у бліндажі будить. Схід сонця зустрічаю. Лежу, кайфую.

Павло дістав пачку цигарок. Доки витягав одну — зламав. Матюкнувся, відкинув. Дістав іншу.

— Шо читаєш? — Закурив і пустив цівку диму вгору під целофан.

— Не повіриш! «Історію України» Субтельного. Закачав оце, як був на ротації.

— Дай глянуть.

Толік увімкнув смартфон і простягнув його товаришу. Кілька хвилин той курив, гортав сторінки і щось читав.

— А нашо воно тобі? — Павло повернув апарат Толіку.

— Ну як нашо? Погано не знати історію своєї країни. Як не знаєш, тоді й наступаєш на ті самі граблі, що й твої пращури.

— Та да, ти правий. А то оце, як я, дожив до сорока і весь час вірив у справедливого сильного старшого брата.

— Та й не ти один. Ото й вигрібаємо.

Деякий час чоловіки лежали мовчки, аж озвалася рація:

— Бусол, Вумник, ви де поділися?

— Бусол на прийомі. — Павло почухав антеною рації лоба. — Вумник зі мною, ми в гнізді відпочиваємо.

— Ясно, а то ми вас загубили.

Навколо потроху розвиднилося. Туман став щільнішим. Крізь нього ледь проглядали берізки з рештками пожухлого листя, контур посадки та присипана листям стежка.

— Ладно, Толя, піду я шось поїм та дрихнуть.

— Давай, друже. А я ще почитаю. До речі, думав після війни в інститут на історичний документи подавати.

— Ну, а шо? — посміхнувся Павло. — Ти ж і так тут історію пишеш!

У наступну мить він зник у тумані.

Толік визирнув з-під навіса. Навколо лише біло-сіре марево. Він згадав, як у дитинстві любив у таку погоду висунутися з вікна і крикнути: «Конячка!» А тоді хтось із сусідньої багатоповерхівки, той, хто теж розглядав з’їдене туманом місто, кричав у відповідь: «Їжачок!» І вони сміялися, неначе розгадали якийсь важливий шифр.

Толік уже майже крикнув, однак в останній момент стримався і посміхнувся сам собі. Війна — це не жарт. Він улігся, вмостився зручніше і відкрив у смартфоні підручник.

Аватари

«Урал», що під’їхав до блокпосту, здався Ігорю знайомим. Світанок уже намагався посунути темряву далі на захід, однак та впиралася, чіплялася туманом за поодинокі дерева, кущі та плити, що частково перекривали дорогу.

Так і є. Це Жужа з четвертого батальйону.

«Урал» блимнув фарами і став перед Ігорем. На капоті дійсно було наведене слово «Жужа».

З кабіни з боку водія зістрибнув комбат. Посміхнувшись Ігорю, він скинув рукавичку і простягнув руку.

— Привіт, Алушта. Мерзнеш?

— Привіт, Вовк. — Ігор потиснув руку. — Нам не привикать до вітру. Це ви по лісах ховаєтеся, а в нас уже не шкіра — кирза. Обвітрені, як чобіт.

Обидва засміялися. Вовк зробив знак водієві «Урала», щоб протягнув трохи вперед і вбік і звільнив проїзд. Ігор дістав пачку цигарок і простягнув комбату.

— О, Алушта, непогано на блоках живуть люди, — гигикнув Вовк. — Червоне «Мальборо», класика.

— На. — Ігор витяг з розгрузки дві цілі пачки. — Волонтери вчора дали. Такий собі з Новим роком подарунок.

Комбат узяв цигарки і засунув у кишеню штанів.

— А куди це ти зрання, Вовк?

— У місто, у лікарню.

— Захворів?

— Ага. Он пів-«Урала» хворих, мать їх так.

— Тобто?

— Та до нарколога аватарів везу. Шоб засвідчив.

— Ану покажи.

— Та йди дивися.

Вовк підійшов ззаду до «Урала», відсунув брезент і зазирнув. Біля борта сидів боєць з автоматом, а далі, просто на якомусь рядні, неначе мішки з картоплею, лежали п’ятеро.

— Ніхуйово.

Вовк поздоровкався з вартовим, тицьнув йому цигарок й опустив край брезенту. Повернувся до Вовка.

- І це всі твої, комбат?

— Мої.

— А шо за привід?

— А хіба дурню привід треба? Миколая ж було? То й жеруть.

— Так а де вони у вас у лісі беруть?

— Уже вичислили. Є тут один місцевий. Торгаш, блін. Вони йому дзвонять, і він пізно ввечері на «Ниві» приїжджає під стару кинуту ферму. А ці посилають гінця.

— Хитрі, блін.

- І не кажи, як за горілкою, то ні страху немає, ні сорому. Лізуть як таргани, і до сраки патрулі й розтяжки.

— Без башні.

— А як воювать, так нікому. Та я ж і не поставлю в караул, бо нажреться, засне і виріжуть усіх.

— Ти правий. І шо з ними тепер?

— Та шо? Лікар висновок дасть, потім на суд.

— Посадять?

— Та хєр там. Війни ж немає? Немає. Значить, штраф. Аби воєнне становище, то да, а так! — Вовк зітхнув і махнув рукою.

- І багато в тебе таких?

— Слава Богу, ні. Головне — вирахували, де беруть. Завтра в ділка вже ми замовимо.

— Ото діло.

— Ага, я йому не заздрю. Ладно, Алушта, тримай краба, я поїхав.

Чоловіки поручкалися, комбат застрибнув в «Урал», і той, чмихнувши, викотився за блокпост.

Ігор провів його поглядом, повернувся на своє місце і махнув рукою стареньким «Жигулям», що спинилися біля знаку «Стоп».

Навколо вже майже розвиднилося, навіть зник туман. «А скоро Новий рік», — майнуло в голові. Ще рік війни майже минув.

Святвечір

Ромчик сидів за столом і малював. На папері вже з’явився танк, а тепер біля нього мав доповнити картину бліндаж з жовто-блакитним прапором угорі. На столі валялися олівці й точилка. Від напруги Ромчик аж висолопив язика.

Раптом збоку, на книжковій полиці, прокинувся мобільний. Цю мелодію Ромчик не сплутав би з жодною.

— Пап! — Він кинувся до полички і схопив телефон. — Привіт, пап!

— Привіт, сину! — Голос батька в трубці був трохи захриплий. — Як ти там? Шо мама робить?

Ромчик повернувся до стола і помацав танк.

— Я малюю, а мама шось на кухні варить. Святвечір же. Скоро вечеряти сідатимемо. Дать їй трубку?

— Та потім, поки з тобою давай поговоримо. Шо там у вас? Холодно у квартирі?

— Ні, тепло!

— А надворі холодно?

— Та сьогодні не дуже. Я навіть ходив на санках кататися!

— Сам?

— Ти шуткуєш? Звісно, сам! Хто у вісім років з мамою на гірку ходить?

Ромчик сів за стіл і, взявши олівець, продовжив малювать, не припиняючи розмови.

— Пап?

— Шо?

— А ти на вулиці зараз?

— Да!

— У шапці?

— Звісно в шапці, як же ж на морозі без шапки?

Ромчик закінчив бліндаж і почав розмальовувати прапор.

— А у вас зараз стріляють?

— Там, де я, не стріляють.

— Точно?

— Точніше не буває.

— Я скучив, пап.

— Сильно?

— Дуже сильно.

На мить у слухавці стало тихо. Ромчик навіть злякався, що перервався дзвінок. Та батько заговорив знову:

— Ну раз сильно, то відчиняй двері!

— Що?

— Двері відчиняй!

Ромчик відірвав погляд від малюнка і глянув у бік коридору. В цей момент у двері подзвонили.

— Мама, це тато! — Ромчик кинувся до дверей і, натиснувши ручку, штовхнув їх уперед.

У коридорі стояв батько. У берцях, камуфльованій формі й зеленій шапці. Бородатий, неначе казковий богатир!

— Тато, тато! — закричав Ромчик і кинувся йому на шию.

Той скинув рюкзак, підхопив сина і притис до себе.

— Тато, я вірив, вірив, що ти на Різдво приїдеш! — В очах Ромчика бриніли сльози, і він витирав їх об комір холодного, припорошеного снігом батькового бушлата. — Я просив у Бога, шоб ти приїхав.

Він відхилив обличчя від коміра і побачив маму, яка стояла посеред коридору й посміхалася.

— Ти знала. Ти все знала, — прошепотів Ромка. — Знала і не сказала.

— Ну, а інакше шо за сюрприз був би? — Батько зробив крок уперед і, не відпускаючи сина, однією рукою обійняв дружину. — Тепер на цілий тиждень я тільки ваш!

— А на гірку зі мною підеш? — посміхнувся Ромчик.

— А хіба у вісім років з татом на гірку ходять? — посміхнувся і батько.

— Ходять! Ще й як ходять! — Ромка ще сильніше притиснувся до нього.

Чоловік дотягнувся і поцілував дружину.

— То шо? Родина на Святвечір удома? Давай, люба, сідать до столу, я голодний, як пес бродячий.

- І голодний, і холодний! — засміявся Ромчик ще сильніше, вчепившись у шию батька.

Баба Маня

Баба Маня жила на хуторі в сірій зоні між двома світами. Її хата була в балці між двома пагорбами, де стояли блокпости супротивників. Щодня баба Маня йшла «дорогою смерті» чи в магазин на підконтрольну Україні територію, чи в протилежному напрямку — на цвинтар, де був похований її чоловік.

— Ти не ругайся, солдатику. — Бабин голос був неначе сухий вітерець. — Куди ж я без хліба?

— Та до чого тут хліб? — Військовий з позивним Сірий ледь стримував посмішку. — Ви щодня швендяєте туди-сюди. Може, ви шпіон?

— Синку, я тут усе життя прожила, я не за білих і не за червоних. Мені б дожити своє і біля чоловіка в землю лягти.

— Та ж уб’ють вас на цій «дорозі смерті».

— Хто?

— Та хто завгодно. Чи ми, чи ті. Куля — дура. Раз — і немає людини.

— Ну, значить, доля моя така, — посміхалася бабця. — Богу видніше.

Сірий не раз і не два бачив, як баба так само ходила до сепарів. Так само про щось гомоніла з ними і проходила далі на цвинтар чи куди їй було треба.

До баби звикли. Як до сходу сонця, до териконів на небосхилі чи до вечірньої стрікотні. Аж ось баба зникла. Її не було день, другий. На третій Сірий підійшов до командира.

— Шось з бабою Маньою не те. Не виходить з хати. Можна я гляну шо до чого?

— Добре, тільки як стемніє. І сам не ходи, візьми ще когось.

Сірий пішов сам. Сам, бо ніхто з вільних від чергування бійців не схотів ризикувати.

— Нашо тобі та баба? Може, там засідка?

Як стемніло, Сірий спустився біля дороги в балку. Обережно перетнув подвір’я і зазирнув у вікно. Темно. Смикнув за клямку, двері піддалися. Він тихо увійшов до сіней. Коли очі призвичаїлися, пішов шукать бабу. Вона лежала на ліжку горілиць. Маленька, суха. У тому самому жупані, спідниці, хустці й бурках, у яких її зазвичай бачили. Бабині руки були хрест-навхрест складені на грудях. Було ясно, що баба мертва. Сірого дуже напружили ці складені руки.

— Це я її поклав, — пролунало ззаду з кутка хати. — Спокійно, без різких рухів, бо півчерепа знесу.

Тримаючи палець на курку, Сірий повільно розвернувся. У кутку на кріслі виділялася постать. Обличчя було не розібрати, однак чорну дірку дула було видно добре.

— Давно померла? — видавив із себе Сірий.

Він уперше бачив ворога так близько і ще не вирішив, що робитиме.

— Я сьогодні знайшов. Уже холодна була. А ти, значить, добрий, укр? Переживав за бабу?

— Переживав.

— А ти ніколи не думав, що якби тебе тут не було, то баба, може, й жива була?

— А ти не думав, що якби ви не похапали зброю в руки і не почали робить бозна-шо, то не тільки баба живою була б? — Сірий відчув, що його починає заповнювати лють.

— Я на своїй землі! З сусіднього району, поняв? — зашипіла фігура з кутка.

— А в мене батько зі Сватового. І шо?

Деякий час у хаті панувала тиша.

- І що робить тепер? — Сірий глянув на бабу. — Поховать же треба.

— Треба, — погодився темний силует з кутка.

Знов замовкли. Тишу порушувало хіба що важке дихання обох чоловіків.

— Ладно, давай розходитися, ми поховаємо, — врешті видавила тінь з кутка.

— А чого ви?

— Бо я все ж місцевий. Сусід фактично. Та й цвинтар на нашій території. Тільки гарантуй, що не будете валить, ми вдвох зранку прийдемо.

— Я поговорю з командиром і дам знати в ефір.

— Добре, йди.

— Я не повертатимуся до тебе спиною.

— Не довіряєш?

— Ні.

- І я тобі не довіряю. Йди вже.

Сірий кинув погляд на бабу, позадкував у сіни, вискочив на подвір’я і за мить розчинився на узбіччі ґрунтівки.

Упавши на спину, Сірий ще раз озирнувся на будинок. Скинув автомат, впер у плече і прицілився у двері.

— Обіцянки-цяцянки, — прошепотів сам собі.

У дверях з’явилася темна фігура. Сірий поклав палець на гачок. Він провів фігуру подвір’ям, однак врешті опустив зброю.

— Ні, сьогодні крива з косою більше нікого не забере.

Content

Руслан Горовий
Казки на ніч

Біблія

Борги

Іван Іванович

Вася

Про музику

В школі

Без війни

Все продумано

Зайві гроші

В холі

В тилу

Чонкін

Пацани

Однокласник

Наші

Обіцянка

Втікач

Старий Гобі

Бембік

Диванний сепаратист

Герої майбутнього роману

Люди і нелюди

Сепаратист

Фрау

Відра

Ленін

Щур

Нова влада

Любі

Воїн

Баба Аня

Телефонна розмова

Хліб

Сором

Він

Заробітчанин

Емігрант

Аким

Сон на війні

Вовк

Стати дорослим

Подорожні

Гапочка

Вибори

Раби

Коля

Сєдой

Осінь на Донбасі

Лариска

Світлана Іванівна

Блокпост «Беркуту»

Друг

Коала Маня

Термінал

Янукович у Міжгір’ї

З татом

Зустріч на Майдані

Передок

Дорога

Шаман

Партизан

Про собак

ДТП

Баба

Москва

Новий рік

Скільки літ, скільки зим

Галя

Кордон

Майк

Цілі

На фронт

Змінюючи світ

Сусіди

Тепла зима

Пам’ятник Майдану

Діалоги

Скрябін

Оповідання

Привід

На вокзалі

У потязі

Батько

Онук

Перекур

Нічні дзвінки

Мурка

Обручки

Життя в Кряківці

Червоноголовий сорокопуд

Вадік

Книжка

Мама

Тиша

У кафе

З дідом

Сюрприз

Віка Івлєва

Рідня

У столиці

Правосєки

Зустріч

Однокласники

Білорус

Фотоательє

Помер

Вічність

Вдома

Пусти мене

Рем

Волонтери

Павло Зібров

Гусак

Церква

Хлопець

Свої

Передбачення

Політінформація

Щастя

Головна фотографія

Дідова наука

Люди

Михась

Помічниця

Мертвяк

Німці

Вечеря

Антонівка

Втома

Берлін

У Кельні

Ковьор

Вітя

Німеччина

Полишаючи Донбас

Родичі

Михалич

Молоді

За життя

Пожежа

Свято

Новини

На Батьківщину

Наука

Трійник Вакарчука

Ножик

Аеропорт

Маленький чиновник

Вечір удома

Підручник

Аватари

Святвечір

Баба Маня