Джемма Елвін Гарріс

Чи може бджола вжалити бджолу?

Серйозні питання від маленьких людей, на які відповідають великі люди

Погоня за правдою та красою – сфера діяльності, в якій ми можемо завжди бути дітьми.

Альберт Ейнштейн

* * *

Присвячую Еві, Елізі та Сіту

Від укладача

Моєму сину два роки, і вже почалися запитання. Нещодавно, коли ми поспішали з дитячого садка додому, він показав на Місяць і запитав: «Що то таке?» Поки що відповіді «то Місяць» достатньо, проте я знаю, що вже зовсім скоро з усієї сили намагатимуся пояснити йому, з чого складається Місяць, як далеко він від Землі і чи зможе золота рибка там вижити.

Запитання дітей зазвичай спантеличують. Якщо ви колись і знали відповідь на запитання (або частину відповіді), ви, напевно, забули її або пам’ятаєте лише найпростішу версію. Уявіть собі: якби ж ви могли звернутися до відомого експерта, який би замість вас відповів на ці запитання простою, зрозумілою для дітей мовою… Саме такою була ідея написання цієї книжки.

Ми попросили тисячі дітей віком від чотирьох до дванадцяти років надіслати нам запитання, на які вони найбільше хотіли б отримати відповіді. Результати були смішними і захопливими. Були такі невинні та закручені запитання, як «Чому космос такий блискучий?», «Кому належав перший домашній улюбленець?» і «Чи може бджола вжалити бджолу?». Були і диявольськи важкі: «Як виникла електрика?» чи «Як з’явилися океани?» Деякі з них влучили просто в серце своїм глибоким філософським змістом: «Чому люди воюють?», «Як люди закохуються?» і «Звідки пішло добро?»

Було багато запитань стосовно функцій організму. Запитання «Чому сеча жовта?» трапилося декілька разів. Однозначно, багато дітей одержимі таємницями космосу; також запитання про тварин (курей, коров і мавп) трапилися не раз. Один маленький геній навіть об’єднав усе це (тварин, нутрощі та подорож у космос) у запитанні: «Якщо корова не пукала цілий рік, а потім сильно пукнула один раз, чи взлетить вона від цього в космос?»

Відповіді світових експертів були приголомшливими і зворушливими. Незважаючи на велику зайнятість, вони виділили час, щоб разом написати книжку та допомогти NSPCC{«Національне товариство запобігання жорстокому поводженню з дітьми». Далі в тексті перекладач використовує оригінальну абревіатуру.} – провідній організації з захисту дітей у Великій Британії.

Беар Гріллс взяв на себе відповідальність пояснити поживну користь черв’яка. Джессіка Енніс всього за два місяці до Олімпійських ігор 2012 року надіслала електронного листа з мантрою для олімпійців-початківців. Деррен Браун узявся працювати над запитанням «Чи є на світі потужніша річ, ніж людський мозок?». Тим часом Філіппа Ґреґорі відклала свій останній роман, щоб пролити світло на те, чому Гай Фокс був «такий лихий». Не було занадто дивного запитання. Історик Беттані Хьюз навіть не блимнув, коли ми запитали: «Чи правда, що Александру Македонському подобалися жаби?»

У цій книжці немає єдиних правильних відповідей на запитання. Це антологія голосів, особисті відповіді кожного з експертів. Ми сподіваємося, що ви із задоволенням читатимете її всією родиною і почерпнете з неї багато корисного, у тому числі і підсвідоме зображення корови, яка здіймається у космос за допомогою свого власного метану. (Окрема подяка науковій письменниці Мері Роуч і її другу Рею, вченому, за математичний розрахунок можливості цього польоту.)

Коли син того вечора запитав мене про Місяць, я була зайнята, подумки складаючи список того, що в нашому холодильнику на обід. Лежачи в колясці, син милувався красою нічного неба. Там, угорі, він уперше в житті побачив бліду примарну кулю, яка світилася у темряві. Його запитання «Що то таке?» змусило і мене подивитися на повню. Тому ми зупинилися і роздивлялися Місяць, нам обом він здавався таким дивним і новим…

Джемма Елвін Гарріс

Велика подяка

Самих моїх слів недостатньо, щоб віддячити блискучим і надзвичайно зайнятим науковцям, історикам, філософам, психологам, натуралістам, дослідникам, художникам, музикантам, письменникам, археологам, палеонтологам і спортсменам, які знайшли час, щоб відповісти на запитання дітей для цієї книжки. Я також безмежно вдячна нашим улюбленим комікам, які написали короткі відповіді на запитання, які не ввійшли до основної частини книжки. Окремі подяки кожному з вас не вмістяться тут, проте я хотіла б сказати, що NSPCC цінує вашу доброту.

Без завзятої участі десяти шкіл у нас не було і самих запитань від дітей. Тому окремі подяки співробітникам і учням Корсторфінської початкової школи та Мелвіллської середньої школи Мері Ерскін і Стюарта в Единбурзі, початкової школи Кліборі Мортімера у Шропширі, початкової школи Вудленд Грендж у Лестері, Фурцедаунської початкової школи у Тутінзі, Рейсфідського дитячого садочка у Чіппінг Содбері, Мулберської початкової школи у Тоттенхемі, Шоттермілської середньої школи у Гейселмері, Боксґровської початкової школи у Гілфорді та Ґрейнджської початкової школи у Ньюхемі. Зокрема дякую Джилліану Ліон, заступнику директора у школі Мері Ерскін та Стюарта, Керолайн Горхем, Еду Фланагану та Кірку Хейлесу із школи Вудленд Ґрейндж за їхні збірки «Великих запитань».

Дякую друзям, чиї допитливі діти, племінники і племінниці надіслали перші запитання: сім’ї Скотт, сім’ї Рейс, сім’ї Флемінг, великій сім’ї Люсінди Ґрейґ, Мелоні Райан, Венді і Алфі Картерам, Кету Діну і його сімейству, Ніколь Мартіну, Бену Кріві і Рубі, Естеру та Анні Девіс.

Дякую за ідеї, поради та впровадження: Яні Піл із Outset UK, Джо Ґальяно, Саймону Проссер, Джеймі Бінг, Маркусу Чаун, Дункану Copp, Крісу Райлі, Річарду Холлоуей, Джастіну Поллард, Роджеру Хайфілд, Крісу Стрінгер і Джайлсу Морган із розділу фінансування HSBC. Я також не забула про своїх любих друзів: Ґаса Браун, Саллі Ховард, Емі Фланаган, Нґаю Тайру, Кріс Хейл та Ральфу Катор, Бекс та Адаму Балон, і, звісно, своїх сестер Софі та Люсінду, без заохочення, зв’язків та надзвичайного розуму яких я б узагалі не знала, що робити.

Я вдячна тим терплячим агентам, які вийшли за межі можливого: Джо Сарсбі, Неллі Ендрю, Сью Райдер і Софі Кінгстон-Сміт, Стівені з Асоціації Майкл Вайн, Кетрін Кларк, Ханні Чемберс і Вів’єт Клор.

Сердечна подяка моїм особистим агентам, Ґордону Вайс та Куртісу Браун, а також моєму редактору Ханні Гріффітс за те, що вона одразу прийняла проект і відтоді присвячувала йому найретельніші роздуми та креативність. Команді Faber amp;Faber: Люсі Евін, Донні Пейн, Сарі Крісті; нашому ілюстраторі Енді Сміту. Також Крістіні Даль із ICM та Хілларі Редмон із Ecco, HarperCollins за їхню довіру та фінансування із-за океану. Всі, хто працював над цією книжкою, раді прийняти його в США.

Неможливо не згадати про яскраві команди із NSPCC. Я поважаю вас, захоплююся вами і сподіваюся, що прибутки від цієї книжки хоч якось мірою допоможуть вам у вашій надзвичайно важливій роботі. Чарлі Міхан, Віола Карні, Суппоріс, Хелен Карпентер, Люсі Січ, Сара Дейд, Ден Бретт-Шнайдер та Fundraising Communications Team – дякую за фантастичну співпрацю.

І, нарешті, любов та подяка моєму чудовому чоловікові, Ніку. Це було б окремою книжкою, якби я пояснювала чому.

Чи існують недосліджені тварини?

Сер Девід Аттенборо, натураліст

Так. Сотні. Можливо, тисячі. Нікому не відома точна цифра, тому що не всіх тварин іще дослідили.

Якби ви провели день у тропічному лісі, розмахуючи сачком у підліску чи високо у листі дерев, ви, звісно, зібрали б сотні комах. Більшість із них були б жуками. Чи були б серед них такі, про які наука ще не знає? Потрібно запитати в ученого, який вивчає жуків. Більшість із них він розпізнає одразу. Але над деякими йому доведеться подумати. Чи будуть вони новим видом? Він може провести багато часу у музеї, досліджуючи та порівнюючи їх з іншими жуками, які є в музеї чи зображені в книгах про жуків, щоб переконатися, що знайшов новий вид. Але один, можливо, буде. Насправді я припускаю, що набагато важче знайти вченого, який зможе виконати цю важку роботу, ніж невідомого жука. Серед великих тварин, звісно, набагато менше невідомих. Щоб мати більші шанси знайти таку тварину, треба вирушити у найменш досліджену частину нашої планети – глибоко під воду. Туди можна спуститися лише у спеціальних глибоководних субмаринах. Вони повинні бути дуже міцними, щоб витримати величезний тиск води. І, звісно ж, там суцільна пітьма, тому знадобляться потужні ліхтарі – для досліджень. Ви можете мигцем побачити якусь тварину в променях ліхтарів, але якщо ви не змогли спіймати її й детально дослідити, ви не можете бути певні, що то новий вид. Вилов тварин глибоко під водою – дуже важка робота, для цього необхідне спеціальне обладнання. Але я певен, що там є монстри, яких іще ніхто не бачив.

Чи можна з’ïсти черв’яка?

Беар Гріллс, дослідник та експерт із виживання

Річ ось у чому… Якщо від цього залежить ваше життя, то черв’яка можна з’їсти. Але, повірте мені, ви не захочете їсти черв’яків щодня. Якщо ж ви все-таки наважитеся їсти його, то будьте обережні, тому що у животах черв’яків може бути багато шкідливих речовин (адже вони цілий день повзають під землею). Тому краще їх приготувати. Я вважаю, що коли ви їх зварите з сосновою хвоєю, вони смакуватимуть краще. Я ніколи не забуду першого з’їденого мною черв’яка. Я стояв, недовірливо спостерігаючи, як солдат, який супроводжував мене, всмоктував довгого соковитого черв’яка та жував його сирим. Мені майже стало зле. Коли настала моя черга, мене мало не знудило. Але знаєте що? Якщо ви добре його просмажите і якщо ви досить голодні, то стає легше. У цьому і є справжній секрет виживання: якщо ви сильні духом, ви здатні на все. Ось такий урок черв’яка. І пам’ятайте: посміхайтеся, навіть якщо іде дощ. Це другий найважливіший урок. Тому не сидіть вдома, досліджуйте!

Що таке атоми?

Маркус Чаун, автор книжок про космос і Всесвіт

Атоми – це будівельні блоки, з яких складається усе: я, ви, дерева і навіть повітря, яким ми дихаємо. Атоми неможливо побачити, тому що вони дуже маленькі. Щоб обвести крапку наприкінці цього речення, знадобиться десять мільйонів атомів, викладених один біля одного. Проте, якби ви могли бачити атом, ви б точно помітили щось дивне. Вони майже нічого не містять у собі. У центрі атома – крихітний шматок матерії, який називається ядро. Навколо нього обертаються, як планети навколо сонця, ще дрібніші частинки матерії, електрони. Між ядром і електронами досить багато порожнього простору. Це означає, що ми з вами – оскільки складаємося з атомів – в основному є порожнім простором. Насправді всередині атомів настільки багато порожнього простору, що коли вичавити весь порожній простір із усіх людей на планеті, то вони стали б розміром як шматочок цукру. Уявіть собі: уся людська раса стиснута до розмірів шматка цукру. Майте на увазі, це буде дуже важкий шматок.

Іще одна річ про атоми. Існує 92 види атомів (плюс кілька видів, які винайшли вчені, але вони не існують у природі). І так само, як коли б ви зібрали різні комбінації з конструктора «Лего» (ви можете зробити будинок, собаку чи човен), атоми можуть поєднуватися в різних комбінаціях, створюючи троянду, дерево чи новонароджене дитя. Усі ми – атомні комбінації. Ми не схожі одне на одного, тому що ми – різні комбінації.

Чи існують інопланетяни?

Доктор Сет Шостак, астроном

У дитинстві я іноді дивився на всіяне зірками небо і замислювався: «Чи є там там хтось?»

Сьогодні інопланетян – розумних істот, які прилітають з планет, про які ми ніколи не чули, – можна побачити у багатьох фільмах та телевізійних шоу. Інопланетяни, здається, повсюди. Але не все, що ми бачимо у фільмах чи телепрограмах, правда. То що ж вчені говорять про інопланетян? Вони існують?

Відповідь: ми ще не знаємо.

Більшість вчених вважає, що, можливо, десь є справжні інопланетяни. Адже Всесвіт надзвичайно великий. Ми живемо в галактиці, яка має назву Чумацький Шлях. Це дуже велика група зірок, і вважається, що в ній близько тисячі мільярдів планет. Окрім того, є ще принаймні сто мільярдів інших галактик, які ми можемо спостерігати у телескоп. Тож у видимому нам Всесвіті приблизно стільки ж планет, скільки піщинок на всіх пляжах Землі.

Коли є стільки місць, де можуть жити інопланетяни, краще вірити, що вони все-таки існують.

Як ми можемо їх знайти? Деякі люди вважають, що відвідувачі з інших планет прилітають з космосу і літають небом у тарілках. Це було б дуже цікаво, але більшість вчених вважає, що це неправда. Чому? Тому що заяви про тарілку непереконливі. Коли ви бачите світло у небі, там може бути будь-що. Наприклад, ви могли побачити літак, повітряну кулю чи орбітальний супутник. Перш ніж повірити, що будь-які з тих таємничих вогнів – кораблі з інших планет, вчені вимагають кращих доказів.

Іще одним способом знайти інопланетян є використання великих антен, щоб спробувати підхопити радіосигнали, які надходять із далекого космосу. Якби ми могли почути трансляцію з іншої планети, ми б знали, що там хтось є. Моя робота – шукати такі сигнали, і поки що я не чув жодного вигуку інопланетян. Але ми лише почали пошук. Я гадаю, до 2050 року ми знайдемо сигнал.

Тоді ми й дізнаємося відповідь на запитання: «Чи існують інопланетяни?» І відповідь буде: «Так».

Чому кров червона, а не блакитна?

Доктор Крістіан Джессен, лікар і диктор

Ви, можливо, чули, що у королів і королев блакитна кров. Було б кумедно, але, боюся, це неправда. Ні в кого немає блакитної крові. Вона в усіх червона.

Я знаю, що коли уважно подивитися на вени на руках, то здається, що в них міститься блакитна кров. Але так лише тому, що вени розташовані дуже близько до поверхні шкіри і шкіра пропускає тільки деякі кольори – тому кров здається синьою ззовні. Та все ж кров у венах червона.

Що надає крові червоного кольору? Дуже важлива хімічна речовина, яка називається гемоглобін. Вона переносить кисень із легень по всьому тілу, даючи тобі енергію, щоб рухатися.

Хоча кров і не буває блакитною, гемоглобін все ж може трохи змінити її колір. Якщо в тілі багато кисню, гемоглобін зробить колір крові яскраво-червоним. Якщо ти бігаєш і граєш, твоє тіло використовує більше кисню, кров стає темно-червоною і швидко перекачується назад у легені, щоб отримати більше кисню.

Проте у деяких тварин кров усе-таки блакитна. Знаєш, у яких? У восьминогів, кальмарів, омарів, каракатиць і мечохвостів.

Як довго триватиме подорож бігом навколо світу?

Роузі Свейл-Поп, людина, яка оббігла світ

Я не знаю, як довго така подорож триватиме, але в мене на те, щоб оббігти світ, пішло тисяча сімсот вісімдесят дев’ять днів. Я зносила п’ятдесят три пари взуття.

Я почала біг благодійності після смерті мого чоловіка, і я дуже рада, що почала його. Це було чудово. Я так багато дізналася про людей, тварин, ліси і, звісно, про себе.

Одним із найнезабутніших вражень була зустріч зі зграєю вовків у сибірському лісі. Сибір – це зимове царство краси і надзвичайного холоду.

Я була у наметі, коли РАПТОМ почула шум. Уже за мить вовк засунув голову просто до намету. Великі волохаті лапи простягалися вперед, сніг танув на хутрі вовка, і здавалося, ніби він мав на собі діаманти. Потім він просто відступив назад і зник.

Вовча зграя йшла за мною, тримаючи відстань, іще десять днів, але ніколи не підходила близько і не шкодила мені. Я згадала, що вовки часто стежать за людьми.

Люди, яких я зустрічала, теж були незвичними. ВСЮДИ. Як, наприклад, жахливий на вигляд чоловік, який підбіг до мене, розмахуючи сокирою, і люб’язно дав мені пакунок із хлібом. Його звали Олексій, він був дроворубом. Він подумав, що я, напевно, голодна. А діти з містечка Вайт-Маунтин на Алясці дали мені красивий, власноруч зшитий прапор, перш ніж я знову вирушила покорювати іншу тисячу миль дикої природи. Їхній учитель сказав: «Ми назвали зірку на твою честь. Коли ми будемо дивитися в нічне небо, будемо згадувати про тебе!»

Нарешті я зробила це! Оббігла весь світ. На плитах мого будинку в Тенбі, Уельс, є два сліди: мого першого кроку і мого останнього. А між ними – двадцять тисяч миль.

Дякую за ваше чудове запитання. Якщо у вас є мрія, не важливо яка, ідіть за нею! Бажаю вам усього найкращого!

Чому дорослі все вирішують?

Міранда Харт, комік, письменниця й актриса

Чесно кажучи, я інколи запитую про це сама себе. Можливо, ви запитали про це, тому що бачили, як дорослі роблять щось, чого ви не розумієте, або говорять вам робити щось, що не здається правильним чи справедливим. Я впевнена, що ви думаєте, нібито були б набагато щасливішими, якби вони не говорили вам, що робити. І іноді, хоча я й сама ніби доросла, коли хтось, старший за мене, чи хтось, хто обіймає вищу посаду, говорить мені, що робити, я дуже злюся і вважаю, що він не правий. Але ось у чому річ. Ми повинні вірити, що у людей, старших за нас, набагато більше досвіду та мудрості життя, що вони ухвалюють правильні рішення, піклуючись про нашу безпеку й наші інтереси, тому що вони нас люблять. Не завжди може так здаватися, й іноді дорослі все-таки неправильно це розуміють. Якщо ви категорично не згодні з чимось, ви маєте спокійно про це сказати і послухати, що скажуть вам. Але, в принципі, що старшою стає людина, то більший її досвід, вона розумніша і краще знає життя, тому саме вона повинна вирішувати. Колись ви подорослішаєте і зрозумієте, що я маю на увазі. Та все ж я хочу поділитися однією маленькою таємницею. Я вважаю, що дорослі іноді можуть помилятися, тому що вони забувають, як це – бути дитиною. Тож ви можете нагадати дорослим про три важливі речі. По-перше, дуже важливо іноді робити перерву в роботі, щоб пограти з вами. Тому що іноді дорослі дуже багато працюють. По-друге, нагадуйте їм, щоб вони не хвилювалися через те, що інші думають про них, щоб просто були собою і сміливо заявляли про свої мрії. Адже це не дуже розумно – не йти за своїми мріями, чи не так? І, врешті-решт, ви можете навчити їх жити щодня, брати від кожного дня все і не хвилюватися про майбутнє – тому що дорослі забувають бути вільними і радіти миті, а ви з цим чудово справляєтеся.

З чого створені сни?

Алан де Боттон, філософ

Більшість часу ви контролюєте власний розум. Хочете погратися конструктором? У вас для цього є мозок! Захоплюєтеся читанням книжок? Ви складаєте літери у слова, і у вашій уяві оживають герої книжки.

Але вночі відбуваються дивні речі. Доки ви в ліжку, ваш мозок показує найдивніші, найдивовижніші, а іноді й найстрашніші сни.

Ви можете плавати в Амазонці, звисати з крила літака, сідати за п’ятигодинний іспит із найгіршим вчителем чи їсти купу черв’яків. Те, з чим ви стикаєтеся у реальному житті, але, можливо, не звертаєте на це уваги, зазвичай уві сні з’являється у повному світлі: людина, яка працює у газетному кіоску, раптово отримує головну роль у ваших канікулах, про які ви довго мріяли. Хлопець, із яким ви ніколи не розмовляли у школі, виявляється вашим найкращим другом.

У давнину люди вірили, що у снах дуже багато підказок про те, яким буде майбутнє. Сьогодні ж ми схильні думати, що під час сну мозок перенастроюється і дає собі лад після денної активності.

Чому іноді сняться жахи? Протягом дня можуть трапитися речі, які лякають нас, але ми настільки зайняті, що нам не вистачає часу подумати про це. Вночі, коли ми спокійно спимо, ми можемо дати волю тим страхам. Чи, можливо, щось, що ви зробили протягом дня, було чудовим, але ви поспішали і не мали на це часу. Це може з’явитися уві сні. У снах ми повертаємося назад до того, що пропустили, відновлюємо те, що зруйнували, вигадуємо те, чого б нам хотілося, і досліджуємо страхи, які зазвичай ховаємо подалі.

Сни одночасно і більш захопливі, і більш жахливі, ніж повсякденне життя. Вони – ознака того, що наш мозок – дивовижна машина і в нього є сили й можливості, які ми часто не визнаємо, коли користуємося ним, щоб просто зробити домашнє завдання чи пограти в комп’ютерну гру. Сни доводять нам, що ми не повністю знаємо себе.

Чому ми говоримо різними мовами?

Професор Девід Крістел, експерт з мови

Якщо ви проїдете деяку відстань від того місця, де живете, ви помітите, що люди не говорять так само, як ви і ваші друзі. Ви почуєте різні звуки – це те, що ми називаємо різниці в акцентах. І ви також почуєте різні слова і способи побудувати речення – це те, що ми називаємо «відмінності діалекту».

Акценти і діалекти показують, звідки ви. Люди говорять щось типу «він розмовляє як валлієць» або «вона розмовляє так, як ніби вона з Лондона». Люди з інших країн теж мають акценти й діалекти. Ви можете відрізнити, хто з Америки, а хто з Австралії, з того, як люди говорять.

Акценти й діалекти змінюються, коли люди переїжджають із одного місця в інше. Вони полишають звичку говорити так, як говорили колись, і говорять по-новому. Те саме трапилося тисячі років тому, коли люди почали досліджувати нашу планету. Влаштовуючись на новому місці, вони поступово починали говорити по-іншому, і за певний час їхня мова ставала настільки іншою, що, коли б вони повернулися туди, звідки прийшли, їх там більше не зрозуміли б. Коли таке трапляється, кажуть, що люди розмовляють іншою мовою.

Близько трьох тисяч років тому групи людей, які жили в Південній і Східній Європі, почали переїжджати в північні регіони, які сьогодні ми називаємо Німеччиною, Голландією, Данією, Швецією та Норвегією. Вони відомі як германські народи, і діалекти й мови, якими вони розмовляли, також називались германськими.

Чернець, якого звали Беда, написав книжку, в якій розповів, як групи германських народів прибули до Великої Британії у V столітті з різних частин Північної Європи. Деякі з них були названі «англи», деякі – «сакси», деякі – «юти». Вони оселилися в різних частинах Великої Британії. І минуло небагато часу, перш ніж вони розробили нові способи говорити.

За певний час люди дали цим новим поселенцям ім’я. Вони називали їх англосаксами – тобто англійськими саксами (інші сакси досі жили в континентальній Європі). Вони називали цю країну Англійською землею, і врешті-решт це стало назвою, яку ми знаємо дотепер, – Англія. Мову, якою розмовляли ці нові сакси, назвали англійською.

Англійська мова, якою розмовляли англосакси, дуже відрізняється від сучасної. Було так багато змін, що, здається, це майже іноземна мова. Вона називається старою англійською.

Якщо ви вирушите в подорож у минуле на тисячу років, вам буде складно зрозуміти, що говорять англосакси. Але ви б упізнали багато слів, які досі використовуються в сучасній англійській мові: наприклад, будинок, ліжко, дитина, друг. І якби ви сказали англосаксонському воїну: «Я живу на цій вулиці», він би здогадався, що ви маєте на увазі, тому що всі слова в цьому реченні існують в англійській мові понад тисячу років.

Чому вимерли саме динозаври?

Доктор Річард Форті, палеонтолог

Динозаври, можливо, і були великими, але це не означає, що вони могли б вижити за будь-яких умов. Іноді бути великим – не така уже й добре. Динозаври були великими істотами, тому їм треба було багато їсти, просто щоб вижити. Найжорстокішим динозаврам, таким як тиранозаври, потрібна була їжа, – інші динозаври! Якщо їх обід вимре, то і вони теж!

Коли шістдесят п’ять мільйонів років тому на землю впав великий метеорит – величезний камінь із космосу, – у небо злетіло стільки пилу й отруйних речовин, що Сонце було повністю закрите. Усі рослини потребують сонячного світла, щоб рости. Коли світла не стало, рослини засохли і загинули, залишивши тільки свої горіхи і насіння у ґрунті.

Не маючи рослин, щоб поїсти, великі травоїдні динозаври, які жили на суші, голодували. Після того як великі хижі ящури поїли травоїдних динозаврів, у них теж закінчилася їжа, і незабаром вони вимерли, як і їхні миролюбні родичі. Тепер про них відомо тільки завдяки викопним решткам.

Але інші тварини вижили. Дрібні ссавці і змії харчувалися жуками або іншими істотами, які жили в ґрунті. Вони були здатні пережити катастрофу, хоча їм і було важко. Тим часом у морі гігантські морські ящери вимерли, але краби вижили, адже харчувалися практично всім. Коли у вас буде пікнік на березі моря, подивіться, як краб втече з невеликою кількістю хряща, якого ви не захотіли їсти. Краби невибагливі. Багато видів молюсків і равликів, у яких потреби були прості, також вижили.

Не всі тварини, які вимерли, були величезними. Окрема велика група – амоніти – вимерла, коли і динозаври. Амоніти були підводними тваринами, що жили в мушлях, трохи схожих на згорнуті овечі роги, протягом багатьох мільйонів років, довше, ніж динозаври.

А зараз буде сюрприз… Динозаври не зовсім вимерли!

Не всі динозаври були величезними: деякі з них були завбільшки як кішка. У деяких із них було оперення, і один із цих пернатих динозаврів – предок сучасних птахів. Птахи можуть жити, навіть якщо мало їдять, і у важкі часи можуть літати в пошуках кращого для життя місця. Більшість вчених погоджуються з тим, що птахи походять від динозаврів, чиї лапи були змінені на крила. І оскільки ви це знаєте, погодьтеся: насправді вони не вимерли. Малі динозаври просто полетіли кудись!

Чому існує музика?

Джарвіс Кокер, музикант і телеведучий

Дуже гарне запитання. Хотів би я знати на нього відповідь! (Жартую!) Так, це правда, якби музика зникла, то ніхто б не помер. Це не те саме, що повітря чи вода, ми можемо жити без музики, але лишень подумайте, яким сумним було б життя без неї! Не було б дискотек, на концертах просто один великий натовп людей дивився б на інший, набагато менший, натовп людей на сцені. У тиші…

А якщо серйозно, кожен народ на Землі створює музику, отже, в цьому має бути якийсь сенс. Насправді, вчені вважають, що люди співали і створювали музику задовго до того, як навчилися говорити.

Можливо, це було первинною формою спілкування. Це може бути формою спілкування без слів і в наші дні: згадайте про «веселі» і «сумні» пісні. У них використовуються ті самі ноти (як ви знаєте, їх дванадцять), та вони різні за настроєм. «О, це все через слова», – скажете ви. Ні. Послухайте радіо у країні, мови якої ви не розумієте. Ви все одно зможете відрізнити веселу пісню від сумної. Як таке може бути? Я не знаю, але це правда. Це свого роду магія, і, гадаю, тому музика й існує.

Це магія, і ми можемо її отримати, коли захочемо. Коли ви увімкнете одну зі своїх улюблених пісень і відчуєте тремтіння позаду вух і позаду вниз по шиї, навіть мурашки по шкірі, – це найкраще відчуття.

Мені подобаються і фільми, і книжки, і вистави, і картини, але вони не викликають у мене такого ж магічного відчуття. Його викликає лише музика.

І тому вона існує.

Звідки береться вітер?

Ентоні Вудворд і Роб Пен, письменники

Вітер – це просто повітря, яке рухається з одного місця в інше.

Джерелом вітру, як і багатьох речей, є Сонце. Коли Сонце щодня гріє Землю, вона не нагрівається всюди однаково, тому що в деякі місця сонячному світлу легше потрапити, ніж в інші. Місцем, куди сонячному світлу потрапити найлегше, є «пояс» Землі, екватор, отже, саме тут розташовані найспекотніші місця планети: джунглі, пустелі і тропічні острови. Місця, куди сонячному світлу важче потрапити, – це полюси. Саме тому вони завжди вкриті снігом і льодом, і якщо ви не пінгвін або білий ведмідь, то вам немає чого там робити.

Нагріваючись, повітря піднімається вгору. І коли воно піднімається – це важливо, – щось повинно зайняти його місце, і це – не настільки тепле повітря. Коли тепле повітря піднімається, холодне – переміщається вниз, щоб зайняти його місце, і – вуаля! – повітря, яке рухається, є ВІТРОМ.

Урагани і шторми трапляються, коли повітря рухається швидко (піднялося більше повітря – і звільнилося більше місця для холодного повітря). Слабкі вітри трапляються, коли повітря рухається повільно, тому що піднялося менше повітря.

Атмосфера – бульбашка повітря навколо Землі, яким ми дихаємо, – прогрівається й охолоджується, рухається і перемішується весь час, через що і змінюється погода.

Якщо це все залежить від Сонця, чому вітер дме і вночі? Тому що, звичайно, хоча це ніч для нас, це не ніч усюди. Десь на Землі Сонце завжди світить, гріє, змушує повітря рухатися.

А щодо вітру, який виробляє твій тато? Ти, так само як і ми, знаєш: просто він їсть забагато бобів.

Як рослини і дерева виростають із маленькоï насінини?

Еліс Фоулер, письменниця-садівник, телеведуча

Я люблю зерна. Мені подобається, що з жолудя виростає дуб або з крихітного макового зернятка – чудова, величезна, червонощока квітка.

Не всі зерна крихітні. Деякі величезні. Насіння дерева коко де мер – найбільше зерно у світі. Його довжина сягає п’ятдесяти сантиметрів, він важить до тридцяти кілограмів, і, хоча багато хто намагався дати йому привабливі імена (горіх любові або морський кокос), він насправді повинен називатися попою бабуїна – тому що на неї схожий! Інші насінини настільки малі, що їх ледь можна побачити. Сіяти їх – важка робота. Один подув вітру, і вони летять услід за ним.

Незалежно від розміру усі зерна влаштовані однаково. Маленький зародок рослини загорнутий у захисну насіннєву шкірку. Кожна насінина – це як замок, до якої потрібно дібрати ключі, щоб відімкнути. Ключі – вода, тепло і світло (останні два надходять від сонця). Якщо у вас є всі ключі, ви можете розкрити шар насіння, і зародок рослини всередині почне рости.

Причиною того, що шкірка під замком, є те, що рослина має проростати тільки в певну пору року. Ніхто не любить вилазити з ліжка взимку, так само і більшість зерен. Вони сидять у ґрунті, очікуючи на потрібну для початку життя температуру.

Потрібна вода, щоб пом’якшити жорстке покриття насіння так, щоб зародок усередині міг її проламати. Подумайте, наскільки жорстке сухе зерно квасолі, а потім уявіть собі тонкий малий саджанець, що проштовхується назовні. Це можливо, тільки якщо насіння отримало досить води, щоб пом’якшити шкірку (подібно до того як пресований рушник буває дуже жорстким у сухому вигляді і ви не хотіли б витирати ним обличчя, але, щойно замочуєте його у воді, він стає приємним та м’яким).

Кожна насінина містить достатню кількість поживних речовин, щоб найменші саджанці почали працювати, тому спочатку сонячне світло не обов’язкове (зерно може рости під землею). Але щойно воно у вигляді ростка потрапляє на поверхню ґрунту, сонячне світло дає йому енергію. Тож із правильною кількістю води, тепла та поживних речовин зерно може вирости у повністю сформовану рослину.

Чому торти такі смачні?

Лорейн Паскаль, автор кулінарних книжок, телеведуча

Знаєте, я запитувала себе про це багато, багато разів. Усе це – як великий науковий експеримент. Ви кладете яйця, масло, цукор і борошно в миску, змішуєте обережно, ставите в духовку, і саме там стається диво.

Продукти утворюють між собою магічний зв’язок. Вони ніби беруть одне одного за руки, а потім ростуть і ростуть у теплій печі. І поки вони ростуть, так важко бути терплячим, тому що пахне так приємно…

Я думаю, саме тому торти красиві і смачні. Потрібно трохи знань, щоб замісити тісто на торт, але потім усе решта – магія. Тобто є інші страви, для приготування яких використовують ті самі продукти, що й у тісті, але вони не смакують так само добре, як торт!

Масло – прекрасний інгредієнт, якщо його правильно використовувати, і цукор, і яйця теж. Потім іде борошно і міцно тримає їх усі разом.

Найголовніше – це оптимальна кількість інгредієнтів, які зроблять торт дуже, дуже смачним, – і я посміхатимуся, коли їстиму його.

Красою цієї магії є те, що будь-хто може це зробити. Мій магічний рецепт починається з улюбленої речі в кухні – моєї духовки. І духовка, щоб почарувати над тортом, любить бути нагрітою до 180 °C. Тоді 200 г цукрової пудри і 200 г вершкового масла, збитих разом великою дерев’яною ложкою…

Потім додаю чотири середніх яйця і розмішую великою дерев’яною ложкою, але, щоб торти смакували якнайкраще, потрібно змішати все дуже, дуже добре.

Тоді найпростіша частина: додавання 200 г самопідйомного борошна. Тут я вже можу обережно перемішувати тісто. Тепер торт потрібно у щось посадити, доки він готується в духовці, а його будинок – це дві круглі форми для випікання, 20 см завширшки, викладені пергаментом для випікання.

Цікаво спостерігати, як половина суміші переходить у форми, а потім у духовку. Тоді починається те, про що я вже говорила: магічне заклинання в духовці.

Єдина проблема ось у чому: якщо я спробую зазирнути в духовку і відчинити її до того, як закінчиться чарівний час – тридцять хвилин, – торт відмовиться збільшуватися і ставати смачним. Тож я граю тридцятихвилинну вичікувальну гру, яка складається з безлічі танців і співів на кухні, а потім – вуаля! – пиріг готовий, великий і рум’яний!

Можливо, саме тому торти такі смачні – особливо з джемом і вершками, – вони магічні, їх так весело готувати!

Чому мавпи полюбляють банани?

Деніел Сіммондс, працівник Лондонського зоопарку

Мавпи їдять багато різних продуктів. Вони полюбляють фрукти, овочі, насіння, листя і навіть комах. Але найбільше вони люблять банани, тому що ті дуже солодкі і смачні. Так само як і ми, люди, мавпи полюбляють смачні продукти, і банани – одні з їхніх улюблених солодощів.

Крім того, мавпи зазвичай хочуть поїсти якомога швидше, щоб встигнути, поки інші мавпи не забрали їжу. (Вони досить пустотливі й часто крадуть їжу одне в одного.) Банани м’які, тому мавпи можуть їх швидко з’їсти.

Різні мавпи їдять банани по-різному. Дуже жадібні з’їдають банани повністю, зі шкіркою. Інші знімають шкірку і їдять лише м’яку частину. Деякі мавпи не вміють правильно знімати шкірку і сильно розкачують банан, поки м’якоть не вичавлюється. Це розумний, але дуже брудний спосіб їсти банани!

Мавпи витрачають багато енергії на лазіння, біг і гойдання на деревах. Банани містять фруктозу – вона схожа на цукор і дає мавпам енергію, необхідну, щоб робити всі ці речі.

Чи є на світі потужніша річ, ніж людський мозок?

Деррен Браун, ілюзіоніст

Так! Усі дивовижні і потужні або жахливі речі, які ми робимо або спричиняємо, видумує мозок. Мозок дає нам можливість думати і говорити, що і приводить нас до великих винаходів, воєн, медицини… Усе, про що ви можете подумати, ми придумали самі.

Мозок дає можливість відчути світ навколо. Коли ми дряпаємо коліна або бачимо квітку, наші коліна або очі насправді не відчувають або не бачать того, що відбувається. Повідомлення має дійти до голови, щоб обробитися, – саме мозок змушує нас відчути біль у коліні або побачити квітку!

Мозок також дає нам можливість робити те особливе, чого не можуть зробити тварини, – думати про себе. Той факт, що ми можемо думати про власний мозок своїм же мозком, – трохи дивний, але класний.

Цікаво, як мозок може обманювати нас. Наприклад, коли ви бачите фокусника і думаєте: відбувається щось неможливе, – так само мозок може обдурити нас у звичайному житті. Ми можемо злякатися, коли дивимося фільм, хоча нам ніщо не загрожує. Або нам здається, що бачили привида, хоча насправді такого не було. Або зла людина змушує нас почуватися погано.

Коли таке трапляється, ми думаємо: «Я дурний, ніхто мене не любить» або «Я гірший за всіх»… Насправді це не так – просто мозок обдурює нас!

Якщо це станеться, ми можемо уявно постукати у верхні частини наших голів і наказати мозку ЗАСПОКОЇТИСЯ. От, наш мозок намагається допомогти і захистити нас, але іноді він дійсно гостро реагує, особливо на погані речі. Якщо це відбувається знову і знову, найкраще, що можна зробити, – поговорити про проблему (це заспокоює мозок) і знайти хобі, з яким ми чудово справляємося (малювання, музика, математика, фокуси, спорт, будь-що), щоб ми і наш мозок могли насолоджуватися разом.

Що таке глобальне потепління?

Доктор Меґґі Едерін-Покок, дослідник космосу

Сьогодні ми багато чуємо про глобальне потепління або зміни клімату. Я дослідник космосу, і я будую машини, які допомагають нам зрозуміти зміни, які відбуваються. Проте клімат нашої планети завжди змінювався: від льодовикових періодів до посухи і сильної спеки. То чому ж ми так хвилюємося зараз?

Проблема зі зміною клімату, яку ми переживаємо сьогодні, в тому, що це відбувається дуже швидко. Швидше, ніж коли-небудь. Крім того, клімат не змінюється у зв’язку з природними явищами, такими як вулканічна діяльність і сонячна активність. Наш клімат змінюється швидко через те, що ми, люди, робимо. Що більше ми розвиваємося технологічно, то більше потужності потрібно для запуску численних машин: автомобілів, літаків і комп’ютерів. Моя дворічна дочка користується моїм Ipad, щоб дивитися відео, – ми починаємо змалку.

Щоб отримати більше потужності, ми спалюємо більше викопного палива, наприклад бензину для наших автомобілів чи вугілля і газу, щоб отримати більше електроенергії. Це дає нам потрібну силу, але ж при цьому виробляються «парникові гази», наприклад двоокис вуглецю. Ці гази «сидять» в атмосфері нашої планети і затримують сонячне тепло, змінюється погода, як наслідок – зростає температура Землі. Може здатися, що не так уже все й погано, але підвищення температури призводить до повеней, посухи та великих руйнувань у всьому світі.

Чи є що-небудь, що може зробити кожен із нас, щоб запобігти екологічній катастрофі? Це велика проблема, яка стосується кожної людини на планеті.

Ми можемо:

• економити енергію – зміна клімату відбувається через те, що нам потрібно більше енергії, тому все, що ми робимо, щоб зменшити потребу в електроенергії, допоможе, наприклад вимкнути світло, коли воно не потрібне, не збільшувати опалення і використовувати енергозберігальні лампочки;

• утилізувати, коли це можливо, – на те, щоб виробити картон, скло і пластик, витрачається багато енергії; переробляючи матеріали, які вже існують, ми можемо заощадити частину цієї енергії;

• їсти продукти місцевого виробництва – зрозуміло: якщо їжа прилетіла із-за кордону, на її перевезення було витрачено багато ресурсів. Наприклад, я люблю банани, але вони не ростуть у Великій Британії, тому я намагаюся поменше їх вживати. Це досить складно;

• розповідати іншим – це світова проблема, тому що більше людей залучити до її вирішення, то ліпше. Ми всі разом зможемо змінити світ на краще.

Чому я гикаю?

Гаррі Хілл, комік і колишній лікар

Гикавка – це, власне кажучи, посмикування м’язів, розташованих нижче грудей і вище живота. Це тонкий, схожий на батут м’яз біля основи легень, тому, коли він смикається, він змушує вас набрати трохи повітря, яке спричиняє гикавку. М’яз називається діафрагма.

Більшість із нас гикає після того, як поїсть дуже швидко або вип’є щось холодне чи шипуче. Шок, який переживають наші животики, змушує м’яз діафрагми зробити різкий ривок (як зробили б ви, якби вас злякали). Це тягне повітря з наших легень з такою швидкістю, що воно поспішає повз голосові зв’язки в горлі зі звуком «гик!».

Діафрагма мимовільно смикається ще деякий час, проте гарно, що, як правило, вона заспокоюється протягом декількох хвилин. Хоча відомо про випадок, коли один нещасний американець гикав протягом шістдесяти восьми років!

Саме так більшість лікарів пояснять причини гикавки. Але я віддаю перевагу іншій теорії.

Коли ми їмо, їжа помирає у шлунку, де вивільняє свій дух. Потрапивши у пастку в шлунку, цей привид їжі плаче і скаржиться на долю. Іноді ці звуки схожі на буркотіння животика.

Щоб жити, привид повинен їсти, що він і робить! (Насправді примари шлунка, як відомо, жадібні.) Щоразу, коли ви їсте картопляну запіканку з м’ясом або якісь чіпси, привид шлунка бенкетує. В міру того, як він їсть, їжа вмирає знову і випускає більше привидів, які, своєю чергою, їдять, вмирають і так далі, в результаті у шлунку повно сердитих примар, які просто хочуть змінити обстановку.

Досить скоро ця компанія розуміє, що може домогтися набагато більшого, об’єднуючи зусилля. Примари обирають лідера і формують колектив привидів, ставши свого роду шлунковим СУПЕРПРИВИДОМ! Коли цей суперпривид стає досить великим, він випускає серію примар-діточок, які насправді є ГИКАВКОЮ! Нарешті суперпривид переростає в те, що ми називаємо відрижкою, і процес починається знову.

Ось що я чув, хоч як би там було. Як ви гадаєте, який з двох варіантів – правда?

Чому космос такий блискучий?

Мартін Ріс, королівський астроном

Навіть коли люди ще жили в печерах, темними ночами вони дивилися вгору і замислювалися про мерехтливі крапки світла, які ми називаємо зірками.

Наші предки вважали, що небо схоже на величезний купол над нашими головами – і зірки були прикріплені до нього, скоріше, як вогні на величезній ялинці. Зараз ми вже знаємо, наскільки величезний Всесвіт, він набагато більший, ніж вважали наші предки. Зірки – то інші «сонця», кожна з них така ж велика і яскрава, як наше Сонце, але вони здаються такими маленькими і слабкими, тому що розташовані набагато, набагато далі від нас. Найближча зірка так далеко, що навіть найшвидша ракета досягне її лише за сотні тисяч років.

Астрономам відомо, що Земля та інші великі планети – Меркурій, Венера, Марс, Юпітер, Сатурн, Уран і Нептун – перебувають в орбіті навколо Сонця. Чи є інші зірки, навколо яких обертаються планети? До 1990-х років ніхто не знав відповіді на це запитання. Але зараз астрономи вже знають, що навколо більшості зірок, які ми бачимо в нічному небі, є планети. Деякі з них розміром як Юпітер, «гігант» нашої Сонячної системи. Інші мають такі ж розміри, як Земля.

Ці планети побачити важко, особливо не більші за Землю. Вони в мільйони разів слабші, ніж зірки, довкола яких обертаються. Це як шукати світлячка поруч із потужним прожектором. Але врешті-решт у астрономів будуть телескопи, за допомогою яких можна отримати досить чітке зображення цих планет.

Ви знаєте планети нашої Сонячної системи. Ви, напевно, бачили Венеру і Юпітер, а може, й інші планети. Але вашим дітям буде вже набагато цікавіше дивитися на нічне небо. Вони зможуть дізнатися про зірки більше: скільки планет обертається навколо них, наскільки вони великі, яка на них тривалість року і так далі.

Усе це викликає інші, ще цікавіші питання. Чи є життя на будь-якій із цих планет? Якщо є, це просто жуки або комахи, або, може, десь далеко живуть розумні інопланетяни? Може, одна з планет схожа на Землю, населена людьми, схожими на нас, які вважають одну з зірок своїм Сонцем? А може, мешканці цієї планети дуже відрізняються від нас? Може, це істоти з сімома щупальцями, може, це навіть комп’ютери і роботи, які владарюють над істотами, що колись створили їх? Може, саме ви, коли виростете, зможете з’ясувати, чи самотні ми у Всесвіті, чи є життя серед зірок?

Одне можна сказати напевно. Колись у майбутньому ви дізнаєтеся про Всесвіт і наше місце в ньому набагато більше, ніж будь-який астроном знає сьогодні.

Чому тварини не розмовляють так само, як ми?

Ноам Чомскі, лінгвіст і філософ

Кожна тварина має якийсь спосіб спілкування з іншими тваринами того ж роду – шимпанзе спілкуються з шимпанзе, бджоли з бджолами і так далі. Це не зовсім схоже на розмову. Це може бути виклик, або помах крилами, або щось іще, що можуть робити тварини. Інші тварини не можуть спілкуватися так, як ми, а ми, як правило, не можемо спілкуватися так, як вони, – хоча деякі люди настільки вправно імітують звуки, які видають птахи, що вводять тих в оману і ті думають, що з ними спілкується інший птах.

Бджоли можуть повідомити іншим бджолам, як далеко квітка, у якому напрямку до неї летіти і що це за квітка. Вони роблять це за допомогою складного танцю, який ми не змогли б повторити. І нам було б важко передати інформацію, яку передають бджоли.

Мавпи використовують спеціальні крики, якщо думають, що до них наближається небезпечна тварина, або якщо вони голодні, або щось іще, що вони хочуть сказати.

І в інших тварин є щось подібне.

Людська мова дуже відрізняється від цих способів передання інформації, і в тваринному світі немає нічого подібного. У тварин просто є своєрідний список речей, про які вони могли б розповісти іншим. Вони не можуть вигадати нові. Але люди можуть говорити про щось нове, про що вони не чули і про що, можливо, ніхто і ніколи не говорив за весь час існування людства. І ви весь час це робите, навіть не думаючи про це.

Люди та інші тварини можуть трохи розмовляти. Якщо у вас є собака, ви можете навчити його сидіти, коли ви говорите «Сидіти!», і ще дечого – якщо спробуєте. І кішка може навчитися нявкати, якщо хоче, щоб ви для неї щось зробили. Але насправді тварини не розуміють, що ви кажете, і не можуть вивчити нових слів, як це може зробити людська дитина.

Деякі птахи дуже добре імітують пісні інших птахів і навіть людські слова. Наприклад, папуг можна навчити імітувати дуже добре. Це трохи схоже на мовлення, але папуги не розмовляють постійно, як люди. І, так само як інші тварини, птахи не можуть вигадати щось нове.

Деякі вчені, які працюють із мавпами, вважають, що їх можна трохи навчати людської мови. Інші, в тому числі і я, вважають, що науковці обманюють самі себе.

Це цікаве питання, і ви можете прочитати і дізнатися про це більше. І, можливо, невдовзі ви дізнаєтеся про це щось нове.

Ми ще багато чого не розуміємо про людську мову і про мову тварин.

Як працюють автомобілі?

Девід Руні, доглядач за транспортом у Науковому музеї в Лондоні

Автомобілі рухаються, тому що їхні колеса обертаються під дією двигуна. Коли колеса обертаються, гумові шини взаємодіють із поверхнею дороги й автомобіль рухається. Але як колеса обертаються?

Ну, по-перше, нам потрібно піти до заправної станції і заправити автомобіль паливом. Це може бути або бензин, або дизель, це для автомобіля як їжа. Паливо виходить із шланга, який ми поміщаємо в отвір у бічній частині автомобіля. Там є бак для палива – з іншого боку отвору. Ви, напевно, бачили, як це робиться. Запах палива не дуже приємний.

Після того як паливо залите і ми заводимо автомобіль, паливо втягується у двигун. Двигун – це гучна складна річ усередині передньої частини автомобіля. У ньому потроху спалюється паливо, трапляється крихітний вибух, який змушує вал обертатися усередині двигуна. (Вал має форму олівця, але він зроблений з металу, і набагато більший, і міцніший, і ним не напишеш домашню роботу.)

Щоб автомобіль рухався, вал, який дуже швидко обертається в двигуні, підключається до коліс. Але двигун любить працювати дуже швидко, а ми зазвичай хочемо, щоб автомобіль рухався або дуже швидко, або дуже повільно. Тож між двигуном і колесами влаштовано інший пристрій, який називається «коробка передач». Коробка передач допомагає впоратися з цією проблемою.

Добре, наш автомобіль рухається, але це тільки початок. Має бути можливість повернути його вліво або вправо – залежно від того, куди ми хочемо поїхати. Це і справді можна зробити – повернувши кермо. Кермо змушує передні колеса повернути вліво або вправо, і машина рухається в той самий бік.

Тепер усе дуже добре рухається, але в нас також має бути можливість сповільнити хід або зупинити машину. Це можна зробити за допомогою гальм. Ви знаєте, що, коли їдете на велосипеді, для сповільнення руху треба потягнути за важелі, які або виштовхують гумові блоки на колесах, або захоплюють металевий диск, прикріплений до колеса. Майже те саме відбувається з автомобілями.

Наступного разу, коли будете їхати в машині, зверніть увагу на всі вимикачі, важелі, ручки, кнопки, якими користується водій. Не всі з них змушують машину рухатися, повертати і зупинятися. Є безліч інших кнопок, завдяки яким автомобіль працює: обігрівачі, кондиціонери, ліхтарі, замки, музичні системи, віконні двірники тощо.

Коли думаєш про це, автомобілі здаються настільки складними, що дивуєшся, як вони взагалі працюють.

Чому я не можу себе полоскотати?

Девід Іглмен, нейробіолог

Це спантеличує, чи не так? Не важливо, де ви намагаєтеся полоскотати себе, навіть на підошвах ніг або під пахвами, ви просто не можете цього зробити.

Щоб зрозуміти чому, ви маєте дізнатися трохи більше про те, як працює наш мозок. Одне з його головних завдань – здогадатися, що трапиться наступної миті. Поки ви зайняті своїм життям, ходінням по сходах або сніданком, частини вашого мозку завжди намагаються передбачити майбутнє.

Пам’ятайте, коли ви вчилися їздити на велосипеді? По-перше, потрібно добре сконцентруватися, щоб тримати кермо прямо і тиснути на педалі. З часом їздити на велосипеді стає легше і легше. Тепер ви не звертаєте увагу на рухи, які робите, щоб велосипед рухався. З досвіду ваш мозок точно знає, чого очікувати, тому ви автоматично керуєте велосипедом. Ваш мозок передбачує всі рухи, які потрібно зробити. Треба уважно стежити за їздою, лише якщо щось змінюється, якщо дме сильний вітер або спустило колесо. Коли щось схоже несподівано трапляється, мозок змушений змінити свої прогнози щодо того, що буде далі. Якщо він впорається з цим добре, ви, наприклад, пристосуєтеся до сильного вітру, нахиляючись, щоб не впасти.

Чому мозку так важливо передбачати, що трапиться далі? Тому що це допомагає нам робити менше помилок і навіть може врятувати життя.

Наприклад, головний пожежник, побачивши вогонь, відразу вирішує, як краще розставити своїх людей. Досвід допомагає йому передбачати, що трапиться, і вибирати найкращий план боротьби з вогнем. Мозок може миттєво передбачити, як спрацюють різні плани, і пожежник може виключити будь-які погані або небезпечні дії, не ризикуючи людьми в реальному житті.

Як же це стосується лоскотання?

Через те що наш мозок завжди прогнозує наші дії й те, як у результаті почуватиметься наше тіло, ви не можете полоскотати себе. Інші люди можуть полоскотати вас, тому що можуть вас здивувати. Ви ж не можете передбачити, де саме вони вас лоскотатимуть.

І це знання призводить до цікавої істини: якщо ви побудуєте машину, яка зможе переміщати перо, але тільки після секундної затримки, то зможете полоскотати себе. Тепер результати власних дій здивують вас.

Як письменники створюють своïх героïв?

Дейм Джаклін Вілсон, автор

Цікаво, скільки героїв я створила, доки писала свої сто книжок? Мабуть, тисячі і тисячі. Уявіть, якби всі вони ожили і зібралися в моєму будинку на вечірку! Б’юся об заклад, Трейсі Бікер була би там на самому першому місці, розштовхуючи ліктями всіх інших, щоб першою ввійти в двері. Хетті Фезер приїхала б у своїй простій коричневій формі, і я з великим задоволенням знайшла б їй гарну сукню для вечірки. Сором’язливі дівчата, типу Дельфін, Граната і Краса, сором’язливо б задкували.

Біскіт і Чарлі, можливо, приїхали б із чудовою домашньою випічкою. Ельза нескінченно б жартувала, і Доля співала б для нас.

Я всіх їх можу побачити – але, звичайно ж, вони нереальні. Я вигадала їх усіх. Я рідко створюю персонажів на основі реальних людей. І, звичайно ж, я не створюю їх на основі себе. Вони виникають у моїй уяві.

У вас коли-небудь був уявний друг, коли ви були зовсім маленькими? Ви уявляли, що ваші ляльки та іграшки реальні і влаштовували їм чаювання, вкладали їх до ліжка? Так само і зі створенням героїв для історій. Я могла б захотіти написати історію про дівчинку, яка застрягла в дитячому будинку, зневірившись у тому, що її удочерять. Майже відразу жорстока, весела Трейсі приходить мені на думку і говорить: «Я твоя дівчинка! Напиши про мене».

Ви також можете створити власних героїв. Подумаймо про дівчину, яка втікає з дому. Чому вона втікає? Вона дуже нещасна чи просто вередує і прагне пригод? Вона розумна і кмітлива чи вона панікуватиме? Вона велика чи маленька – звичайна чи гарна – галаслива чи тиха, як мишка? Як її звати? Чому б вам не написати оповідання про неї?

Чому планети круглі?

Професор Кріс Райлі, вчений-письменник і телеведучий

Те, що Земля кругла, люди дізналися 1519 року, коли португальський дослідник Фернан Магеллан проплив навколо світу – не впавши з Землі (у ті часи вважалося, що Земля пласка і, допливши до її краю, можна впасти).

Минули року, і світ стало можливо побачити з космосу. Спочатку в космос запускали супутники, потім – мавп і собак.

У 1961 році Юрій Гагарін став першою людиною, яка облетіла навколо Землі, зробивши повний оберт всього за 108 хвилин. Протягом наступного десятиліття двадцять чотири астронавти літали на Місяць і бачили свою рідну блакитну планету з відстані чверть мільйона миль. Земля, Місяць і кожна планета, яку люди досліджували в Сонячній системі за допомогою автоматичних зондів, круглі або сферичні.

Щоб зрозуміти, чому планети круглі, ми повинні вирушити в минуле, ще до того часу, як утворилися Земля і Сонце. Ми опиняємося у відкритому космосі, високо над величезною хмарою газу і пилу. Хмара справді велика. Настільки велика, що не видно і краю. Вона складається переважно з водню й гелію та деяких інших елементів і хімічних сполук.

Якщо ми перемотаємо час вперед, то побачимо ударну хвилю, яка проходить крізь хмару. Ударна хвиля утворилася із сусідньої зірки, яка нещодавно вибухнула – наприкінці свого життя. Проходячи крізь хмару, хвиля стискає пил і гази, перемішуючи їх і залишаючи величезні закручені згустки позаду.

Ці нові згустки газу і пилу, які обертаються, трохи щільніші, ніж довколишнє середовище, і вони притягують до себе більше матеріалу. Ця сила навколо них називається силою тяжіння. Що більшими стають ці згустки, то сильніша в них сила тяжіння. Вони швидко збільшуються, а деякі зіштовхуються й утворюють іще більші згустки. Гравітаційні сили (сили тяжіння), які тягнуть однаково в усіх напрямках до своїх центрів, зростають, і молоді планети швидко стають сферичними.

Але планети не ідеально сферичні. Гори і долини роблять поверхню Землі грудкуватою й вибоїстою. Але немає таких гір, які сягають космосу. Сила тяжіння, яка тягне до центру, робить так, що будь-які гори, які можуть вирости завеликими, знову тонуть у гарячих м’яких глибинах Землі, забезпечуючи планеті більш рівномірну сферичну форму.

Ну, майже сферичну. Сучасні вимірювання показали, що земна сфера має дещо «розчавлений» вигляд – оскільки обертання планети викидає екватор проти сили тяжіння. На Землі цей ефект робить екватор кілометрів на сорок ширшим, ніж полюси.

Кому належав перший домашній улюбленець?

Селія Хаддон, письменниця, редактор колонки про домашніх улюбленців

Ми не знаємо імені людини, котрій належав перший домашній улюбленець. Але першою домашньою твариною, ймовірно, була собака. Собаки жили з людьми ще тисячі років тому; дехто вважає, що сорок тисяч років тому. Вони, можливо, були просто бродячими собаками, які жили з людськими племенами, що полювали і збирали їжу. Але, можливо, до деяких собак ставилися як до домашніх тварин, компаньйонів, які допомагали в полюванні.

Одним з перших домашніх собак, про яких нам відомо, було цуценя, поховане в людській могилі близько десяти-дванадцяти тисяч років тому, у країні, яка зараз має назву Ізраїль. У тій самій могилі була жінка, рука її лежала на тілі цуценяти, ніби гладила його. Можливо, жінка хотіла, щоб цуценя склало їй компанію на небі або в наступному світі.

Стародавні єгиптяни теж тримали собак як домашніх тварин. Їхні зображення, іноді з іменами, є на могилах. Собак називали, наприклад, Ебоні, Блекі, Біґ.

У римлян теж були собаки, вони давали їм імена типу Перлина, Доллі, Карлик і Зачіпка.

Кішки, ймовірно, стали жити з людьми в епоху неоліту, коли люди перейшли до господарства. Перша кішка, яка, можливо, була домашньою твариною, була похована у власній маленькій могилі близько дев’яти тисяч років тому, на острові, який зараз має назву Кіпр. На відстані сорока сантиметрів від кошачої могили була похована людина. Тож кішка, можливо, належала цій людині.

Стародавні єгиптяни тримали кішок як домашніх тварин, і ми знаємо ім’я одного з перших любителів кішок. Його звали Бейкер III, і він жив близько чотирьох тисяч років тому. На його могилі вирізьблено кішку, яка дивиться на щура! Це дуже маленька кішка або ж дуже великий щур, тому що вони приблизно одного розміру.

Стародавні греки і римляни також робили малюнки, різьблення й мозаїки із зображеннями кішок. На жаль, на цих малюнках і різьбленнях, як і на давньоєгипетських, немає кошачих імен. Тож імен стародавніх грецьких і римських кішок ми не знаємо.

Чи може бджола вжалити бджолу?

Доктор Джордж Макґавін, ентомолог

Так, може. У світі близько двадцяти тисяч видів бджіл, але розгляньмо тільки медоносних бджіл і джмелів. Хоча у деяких видів немає жала, у самок бджіл зазвичай воно є – щоб захистити свою колонію від ворогів, які можуть вкрасти мед або навіть поїсти бджіл. Самці бджіл не мають жала і нічого не роблять у колонії, за винятком деяких з них, які спаровуються з маткою.

Бджоли атакують робочих бджіл з інших колоній, якщо вони намагаються увійти, але королева-бджола жалить і вбиває лише королев-конкуренток. Нова королева оглядає кожну комірку колонії в пошуках інших королев, що розвиваються, і, коли знаходить, жалить, вбиваючи їх.

Джмелі теж атакують бджіл-робітників із інших колоній. Вони можуть вжалити до смерті, але, як правило, просто кусають і виганяють бджіл із гнізда. Зловмисник може заховатися всередині гнізда (і стати новим членом колонії!).

Джмелі атакують і жалять один одного усередині гнізда. Причина складна, але це один зі способів скорочення кількості чоловіків у колонії.

Навіщо ж зменшувати кількість самців?

Робочі джмелі можуть закласти незапліднені яйця, які розвиваються в самців, але чого колонія справді потребує, то це робочих самок.

Робочі бджоли деяких видів медоносних бджіл мають спеціальну техніку вбивства великих хижаків, таких як гігантські шершні. Вони сотнями оточують колом шершнів, вібрують крилами, температура і рівень вуглекислого газу всередині кола збільшується, і це вбиває шершнів.

Чому ми готуємо ïжу?

Хестон Блюменталь, шеф-кухар

Звичайно, нам не потрібно готувати їжу. Перед тим як люди винайшли вогонь, ймовірно, приблизно 1,5–2 млн років тому, вони їли ягоди та горіхи та інші речі, які не потрібно готувати, – так само як і дикі тварини. Люди також їли шматки сирого м’яса і риби, які, ймовірно, не були гарними: їх було важко жувати, і вони були не дуже смачні.

Дивно: минуло багато тисяч років після винайдення вогню, перш ніж люди зрозуміли, що його можна використовувати і для того, щоб готувати їжу! Люди розкладали багаття переважно для того, щоб зігріватися і відлякувати диких тварин. Деякі вчені вважають, що одного прекрасного дня хтось просто впустив шматок сирого м’яса або риби у вогонь. За певний час помітили, що він добре пахне, спробували і зрозуміли, що вогонь зробив його набагато приємнішім для вживання. Відтоді люди почали готувати їжу.

По-перше, приготування робить сирі тверді продукти м’якішими і простішими для вживання. Візьмемо, наприклад, картоплю. Це твердий овоч, який після приготування перетворюється на м’яке пюре.

По-друге, приготування робить їжу безпечнішою. Іноді їжа містить мікроби, через які ми можемо захворіти. Тим не менш більшості з цих мікробів не подобаються високі температури. Приготування вбиває мікробів, і вони не можуть зашкодити нам.

По-третє – і це найбільш захопливий ефект для кухаря типу мене, – приготування може перетворити їжу на щось, що має чудовий вигляд, добре пахне і смакує.

Вогонь змінює все, чого торкається. (Згадайте, як деревина або вугілля перетворюється на попіл у вогні. Згадайте, як поступово тануть свічки.) Вогонь не тільки робить текстуру їжі кращою, він розкладає продукти на частинки, сповнені чудового аромату, і поєднує різні частинки, щоб створити нові аромати. Ковбаса стає рум’яною, соковитою і смачною. Бліда крапля тіста перетворюється на прекрасний буханець хліба, який можна приготувати знову, створивши хрусткий, смачний шматочок тосту на сніданок.

Я готую ще з дитинства, і для мене це досі свого роду магія. Так дивовижно – спостерігати, як це відбувається, і навіть краще – їсти результати.

Як займатися спортом після програшу?

Дейм Келлі Холмс, атлет і володар двох золотих олімпійських медалей

По-перше, важливо знати, що кожен у чомусь програє, і, власне, це нормально – програти матч або спортивні перегони. Я виграв не всі свої легкоатлетичні перегони. У початковій школі я не завжди вигравав, але любив брати участь у перегонах і завжди наполегливо намагався бути кращим у кожному наступному змаганні.

У першому важливому забігу, у якому я взяв участь у дванадцять років, я посів друге місце. Я був розчарований, але це додало мені рішучості добитися кращого результату наступного разу – тому що я хотів виграти. Відчувати розчарування також нормально, тому що це означає, що ти справді хочеш добитися кращого результату.

Пам’ятай, якщо ти не виграєш, це не завжди невдача. Набагато важливіше – ставити перед собою цілі. Перед забігом або тренуванням я сідав зі своїм тренером, і ми записували мету: або час, за який я збирався добігти, або як я збирався бігти. Не важливо, скільки людей приходило переді мною. Якщо я досягав мети, яку ми з тренером поставили, – це вже було добре.

Якщо зосередити увагу на своїй меті, щоразу результати будуть кращими.

Важливо також знати, що коли хочеш взяти учать у перегонах або матчі, які ти або твоя команда легко виграєте, ви повинні кинути собі виклик і використати це як тест, щоб бути кращими наступного разу, коли буде сильніша конкуренція.

Перемогу не здобудеш відразу. Потрібно наполегливо практикуватися, і не забувай також робити те, що не подобається. Наприклад, коли я займався легкою атлетикою, я мав робити багато різних набридливих вправ. Але я знав, що ці вправи потім допоможуть мені бігти швидше. Програєш лише тоді, коли не викладаєшся на всі сто відсотків на тренуванні і на змаганнях.

Однак найважливіше – не забувати насолоджуватися спортом, адже саме тому ти завойовуєш перше місце!

Чому ми ходимо в туалет?

Адам Харт-Девіс, письменник

Ну я йду, коли хочу піти, і іноді це бажання абсолютно відчайдушне.

Тобі треба пі-пі і ка-ка з різних причин. Тобі треба пі-пі, коли сечовий міхур наповнюється. Твій сечовий міхур схожий на гнучкий мішок шкіри всередині нижньої частини живота. Пі-пі – сеча – збирається в сечовому міхурі і заповнює його, як повітряну кулю заповнює повітря, якщо в неї дути.

Коли сечовий міхур майже повний, він посилає в мозок попереджувальний сигнал, що змушує тебе хотіти пі-пі. Міхур ніби замкнений за допомогою еластичного кільця, яке називається сфінктер. Сфінктер схожий на тугу гумку навколо шийки повітряної кульки. Коли ти йдеш до туалету, можна розслабитися і дати кільцю відкритися, щоб сеча могла виливатися.

Для того щоб збудувати і відремонтувати м’язи тіла, ти повинен щодня їсти білок. Він міститься в яйцях, молоці, рибі, м’ясі, сирі, бобах. Організм розщеплює білок у цих продуктах і будує свій власний білок, майже як конструктор «Лего». Усі ці білки містять елемент під назвою азот, якого потребують м’язи.

Проблема в тому, що треба з’їсти забагато, щоб переконатися, що азоту достатньо, а надлишок азоту трохи отруйний, тому необхідно його позбутися. Тіло робить це, відправляючи його в печінку, де він перетворюється на речовину, яка називається сечовина. Ти п’єш воду, і сечовина змивається до твоїх нирок із потоку крові. Нирки фільтрують усі хімічні речовини, переробляють їх і залишають сечовину, розчинену у воді, тобто сечу.

Птахи не можуть пити багато води, адже вони будуть заважкими, щоб літати. Тому вони позбуваються азоту, виробляючи сечову кислоту замість сечовини. Сечова кислота – це тверда речовина білого кольору, і птахи не мочаться, а лише роблять ка-ка – їхні екскременти частково білого кольору.

Тобі треба какати з двох основних причин. По-перше, потрібно позбавлятися неперетравленої клітковини, яка складається з жорстких рослинних частинок. Треба споживати багато клітковини, і на упаковках є мітки, на яких написано, скільки клітковини містять продукти. Більша частина їжі перетравлюється в тонкій кишці – м’якій трубці завширшки з твій великий палець і завдовжки п’ять-шість метрів. Кишечник стискається, і їжа проштовхується по тонкій кишці. Це відбувається значно легше, якщо у м’якій харчовій масі є жорсткі частинки клітковини. Таким чином, хоча ти й не можеш перетравити клітковину, вона допомагає тобі перетравити іншу їжу.

Окрім того, разом із калом із тебе виходять залишки старих кров’яних клітин. Кров’яні клітини переносять кисень із легень по всьому тілу, і це допомагає мозку і м’язам працювати. Кисень переноситься за допомогою хімічної речовини, яка називається «гемоглобін». Коли термін придатності гемоглобіну закінчується, кров переносить його в печінку, яка збирає частинки, які можна переробити, і ці залишки є частиною твого ка-ка. Коли гемоглобін «зношується», він перетворюється на коричневу речовину, яка називається «білірубін». Це те, що робить ка-ка коричневим.

От чому ти ходиш у туалет.

Чому люди воюють?

Алекс Кроуфорд, військовий репортер

Люди воюють, тому що мало розмовляють одне з одним. Я брала інтерв’ю в афганських бойовиків, які ненавидять Захід. Захід, звідки я родом. Це та частина світу, де розташовані Велика Британія і Америка.

Афганістан – це країна, де протягом багатьох років тривала війна. Зустрічаючись зі мною, афганці дивуються, бо я зазвичай не просто перша людина з Заходу, яку вони бачать, а перша жінка із Заходу.

Коли ми говоримо про наші сім’ї й наших дітей і про те, що багато людей на Заході думають про них і про війну, ставлення афганців до мене змінюється. Ми розуміємо, що не такі вже й різні і, ймовірно, хочемо того самого. Ми всі хочемо миру.

Війни трапляються, тому що уряди, які ухвалюють рішення від нашого імені, бояться. Це трохи схоже на те, коли ти сам на майданчику (твій друг сьогодні не прийшов до школи), а інша «банда» тебе обзиває. Що тобі хочеться зробити? Б’юся об заклад, іноді ти теж хочеш обзиватися. І коли починається бійка, важко, дуже важко зупинитися першим і визнати, що ти помиляєшся. Так само і з різними країнами.

Чому леви ричать?

Кейт Хамбл, ведуча телепрограм про живу природу

У тебе завтра фізкультура, а ти не можеш знайти спортивні штани. Ти уже скрізь подивився: у шафі, під ліжком, на підвіконні (тому що штани просмерділи всю спальню). Немає. Ти витягуєш усе з гардеробу, перевіряєш шкільний рюкзак, перевертаєш матрасик, де спить собака (раптом собака вкрав їх?). Штани зникли. Тож що ти робиш? Ти кличеш маму.

– Мамо!

Вона не чує тебе. Ти кличеш знову, вже голосніше:

– МАААМО!

Але вона в кухні, миє посуд і підспівує радіо. Тож ти робиш глибокий вдих, заповнюєш легені повітрям і кричиш що є сили:

– МААААААМООООО!

І спостерігаєш, як вона біжить, трохи налякана, тому що думає, що ти впав зі сходів і зламав ноги. Чого, звісно, не трапилося. Але ти привернув мамину увагу. Ти говорив з нею.

Усі тварини спілкуються між собою. Примати, типу мавп і горил, використовують методи комунікації, схожі на наші. Крім різноманітних звуків вони застосовують міміку й жести. А жуки-сонечка тримають хижаків на відстані за допомогою кольору. Їхні червоно-чорні крила діють як застережливий знак, що ніби промовляє: «Тримайся подалі, я небезпечний».

Дельфіни цокають і пищать, а також плескають на поверхні моря хвостами або вистрибують із води і вдаряються животом об воду, пірнаючи. Коли дельфін б’ється животом по воді, це те саме, що ти говориш друзям у соціальних мережах, як ти щойно почув нову пісню улюбленої музичної групи і вона чудова. Хоча, звісно, дельфінів більше цікавить риба, ніж музична група. А леви? Вони хрюкають, стогнуть, гарчать, шиплять, нявчать, фиркають, пихкають, і, звичайно ж, вони РИЧАТЬ!

У дикій природі більшість левів живуть в Африці, як правило, на великих відкритих трав’янистих територіях, відомих як савани. Леви живуть у групах, які називаються «прайди» і зазвичай складаються з одного або двох самців і чотирьох або п’яти самок. Кожен прайд має територію, яку самці захищатимуть, щоб переконатися, що інші леви не зайдуть і не вкрадуть або антилопу (яких леви люблять їсти), або самок. Часто ці території дуже великі, і ричання – один зі способів захистити їх і дати іншим левам знати, що вони заходять на чужу територію.

Якщо самець віч-на-віч із суперником, він ричатиме, щоб налякати його. Ричання також є одним зі способів підтримати контакт з іншою частиною прайду. Це як смс-повідомлення, але гучніше. Лев, який просто хизується, може ричати за п’ять миль від вашого будинку, і ти все одно почуєш його.

Але лев не допоможе тобі знайти спортивні штани. Допоможе тільки мама.

Чому ми користуємося грошима?

Роберт Пестон, бізнес-редактор на каналі ВВС

Уяви собі світ, у якому немає грошей. Тобі було б дуже складно. Припустімо, ти хотів би купити піцу. Ти пішов би в піцерію і замовив собі одну. Але пам’ятай, що грошей немає. Тож як ти переконаєш продавця дати тобі піцу? Продавець піци, як і ти, потребує чогось. Тож, можливо, він буде готовий обміняти смачний пиріг на щось, що є у тебе або щось, що ти можеш зробити. Але якщо у тебе немає нічого, чого продавцю хотілося б, ти не зможеш отримати піцу. Це розчаровує, чи не так?

Тепер подумай про це з точки зору продавця піци. Продавцю піци потрібні борошно, помідори і сир, щоб зробити піцу. Але як продавець піци переконає фермера дати необхідні йому борошно, помідори і сир, якщо у світі немає грошей? Він може, звичайно, запропонувати обміняти на все це свою піцу. Але, ймовірно, хоч би якими смачними були піци, фермеру не захочеться їх багато.

Ось чому люди винайшли гроші. Так, люди винайшли їх. Гроші не падають з неба. Гроші не ростуть у садку. Люди просто вирішили – тисячі років тому, – що шматкам металу можна надати певного значення й обмінювати на потрібні речі. Сьогодні гроші бувають паперовими, пластиковими або електронними. Але головне те, що вони мають вартість, тож їх можна обміняти на потрібні нам речі.

Продавець піци із задоволенням візьме гроші в обмін на піцу, тому що знає: фермер візьме ці гроші в обмін на продукти; фермер знає, що за ці гроші зможе купити все, що потрібно (наприклад, зерно і добрива).

Гроші – одна з найдивовижніших речей, які винайшло людство, хоча ніхто не знає імені геніального винахідника.

Навіщо слону хобот?

Мікаела Стракен, ведуча телепрограм про живу природу

Без хобота слони мали б просто блазнівський вигляд! А якщо серйозно, хобот слону потрібен для багато чого. Просто дивовижно, що слон може робити зі своїм хоботом. За допомогою хоботу він їсть, п’є, обливається водою, приймаючи своєрідний душ, обіймає, торкається, нюхає, плаває, носить дерева, вибирає смачненьке, б’ється…

Насправді жодна тварина не має кращого і кориснішого носа, ніж слон. Хобот – це ніс і верхня губа водночас. Хобот сильний, еластичний і ніжний. Тільки уяви собі: якби ми могли зробити руками те, що слон робить хоботом! Так, ми можемо торкатися чогось, брати щось і обіймати когось рукою, але, звичайно, не можемо відчувати нею запах, утягувати воду та поливати себе.

Хобот слона справді сильний. Досить сильний, щоб нести дерево! Але він також може бути неймовірно делікатним, досить чутливим, щоб підібрати з землі олівець або арахіс. Хобот настільки довгий, що може дотягнутися до верхньої частини дерев, щоб зірвати листя, або зануритися у воду, донести її до рота і пити або, як зі шлангу, облити себе водою, ніби в душі. Хобот може обдати себе й пилом – це своєрідний захист від укусів мух.

Ти коли-небудь бачив, як слон плаває? Якщо занадто глибоко, він використовує хобот як трубку. Здорово, правда? Хотіла б я вміти так робити своєю рукою! У слонів довгі хоботи, тому що вони й самі – гігантські тварини з великими ногами і величезною головою. У хоботі – сорок тисяч м’язів і сухожиль і надчутливий кінчик. Без хоботу слон не міг би харчуватися.

Маленький слон майже рік вчиться користуватися своїм хоботом, і іноді дуже смішно спостерігати, як слоненя намагається керувати всіма цими м’язами. Я навіть бачила слонів, які малюють хоботами! Звісно, ці слони росли в неволі, але в результаті в них вийшли справжні витвори мистецтва… (Ах!)

Хто написав першу книжку?

Професор Мартін Ліонс, історик

Це було так давно, що ніхто не знає. Це таємниця. Але я можу розповісти про деякі з найперших книжок.

Вони були не з паперу. У давнину в Китаї їх робили з дерев’яних – бамбукових – паличок, які перев’язували ниткою. Потім на цих паличках писали, причому не зліва направо, а зверху вниз.

Першу людину, яка виготовила папір, звали Цай Лунь. Він був китайцем, носив довгий одяг і зав’язував волосся на потилиці у косичку. Цай Лунь зробив папір із ганчірок і старого одягу. Тож якби ти викинув свою футболку, Цай Лунь міг би перетворити її на зошит. Я пожартував про футболку, до речі, – не викидай її, просто поклади до пральної машини.

Старого чоловіка на ім’я Конфуцій китайці визнавали дуже мудрим і прагнули записати все, що він казав, щоб пам’ятати. Усі вислови Конфуція були вирізані на п’ятдесяти величезних каменях, кожен із яких був розміром з людину. Це найважча у світі книжка. Знадобилося вісім років, щоб написати її, і двісті чоловіків, щоб підняти.

Найперша бібліотека з’явилася в Єгипті. Книжки, які в ній зберігалися, не мали сторінок, вони були написані на згорнутому папері, так званих сувоях. Уяви собі цілу бібліотеку книжок, схожих на гігантські рулони туалетного паперу! Якось у бібліотеці почалася пожежа, і всі книжки згоріли. Який жах! Будь ласка, не допусти, щоб подібне сталося з твоїми улюбленими книжками.

Як дерева виробляють повітря, яким ми дихаємо?

Доктор Девід Белламі, ботанік і захисник природи

Усім деревам, рослинам і тваринам, які розділяють цей дивовижний світ з нами, потрібні три невидимі гази, щоб рости й бути здоровими. Ці магічні гази називаються двоокис вуглецю, водяна пара і кисень. Вони – основні будівельні блоки всіх істот, без них не було б життя на Землі.

Щоразу, вдихаючи, ти заповнюєш легені свіжим повітрям, яке містить кисень. Твоєму тілу потрібна велика кількість кисню, щоб правильно функціонувати, тож кисень швидко витрачається і замінюється на вуглекислий газ. Коли ти видихаєш, вуглекислий газ виходить назовні.

Усі рослини, в тому числі дерева, збирають із повітря вуглекислий газ і водяну пару. Вони використовують енергію сонячного світла, щоб перетворити ці гази на цукор та інші основні продукти живлення, які допомагають рости. Роблячи це, рослини виділяють у повітря кисень.

Цей процес називається фотосинтезом і є єдиним джерелом цукру й кисню для всіх істот.

Люди й рослини, звісно, дихають по-різному. У нас є ніс і рот, крізь які ми вдихаємо кисень. Вони пов’язані з легенями, які закачають і викачують цілющі гази. У рослин немає легень, але вони мають багато дихальних пор, розкиданих по листю і стеблах, які пропускають гази. Вони поєднуються прихованою своєрідною системою дуже тонких трубок, які переносять воду з глибокого коріння рослин у сирому ґрунті аж до листків на верхівці рослини.

Усі рослини роблять усе можливе, щоб трубки завжди були заповнені водою. Але коли листя дуже нагрівається або ґрунт дуже висушується, вони закривають дихальні отвори, щоб зберегти воду. Коли дихальні отвори відкриті – вода випаровується. Тим часом двоокис вуглецю надходить у рослину.

Працюючи в садку, я співаю, тому що знаю: всі рослини дякують за вуглекислий газ, який я видихаю! Звичайно, я не можу їх чути. Але я знаю, що двоокис вуглецю допомагає їм виростити більше квітів, фруктів, крупи й овочів.

Те, як від невидимих газів і сонячних променів виникає життя, скидається на казку. Але це і справді відбувається в усьому світі. Я дуже тішуся з цього, адже в іншому разі не зміг би відповісти на твоє чудове запитання – мене б просто не існувало.

Чому деякі люди злі?

Доктор Олівер Джеймс, психолог

Знаєш, як це, коли мама й тато роздратовані, але це не твоя провина? Ти дуже, дуже злишся і також трохи сумуєш, чи не так?

Ну, можливо, після цього ти робиш щось, що дратує когось іншого. Можливо, брата або сестру, і ти знаєш, як їх заводить, коли ти заховаєш улюблену іграшку або нагадуєш, що вони зовсім не розуміють математику. Або, можливо, ти знаєш, як змусити злитися когось у школі – наприклад, сказати, що на обід буде риба, коли знаєш, що він її ненавидить, або обізвати його.

Ось чому люди злі – тому що хтось їх розгнівав або засмутив. Вони хочуть позбутися цього почуття, тож намагаються розсердити або засмутити тебе. Це все одно, що використовувати інших людей як сміттєвий кошик. Їм погано, тому вони намагаються викинути це почуття в тебе. Трохи згодом вони відчувають полегшення. Вони думають: «Дякувати Богові, я позбувся цього сміття».

Але це не допомагає. За певний час це сміття повертається, як коли викинеш щось у море або ставок і воно спливає на поверхню. Можливо, ці люди почуваються потім погано через те, що вчинили погано. Або, можливо, вони сумують і плачуть.

Можливо, вони не відчувають докорів сумління. Але за те, що вони такі злі, їх ніхто не любить. Це злить і засмучує їх іще більше. Тож вони викидають навіть більше сміття в людей, які їх оточують. Проте все лише погіршується, і вони, врешті-решт, почуваються так, ніби перебувають посеред величезного звалища.

Наступного разу, коли хтось намагатиметься тебе розізлити, просто запитай себе: «Цікаво, чому ця людина настільки нещаслива? Цікаво, що змушує її поводитися так зі мною?»

Найдивніше, що коли зробиш це, ти не почуватимешся так погано.

Якщо Всесвіт утворився з нічого, то як він став чимось?

Доктор Саймон Сінх, автор наукових статей

Науковці знайшли докази того, що Всесвіт утворився після гігантського вибуху, який називають Великий Вибух. Усі маленькі шматочки, які утворюють сучасну галактику, зірки і планети раптово з’явилися після цього вибуху. Насправді «Великий Вибух» створив і сам космос. Що навіть дивніше, «Великий вибух» створив і час.

Через те що на початку був саме вибух, Всесвіт і далі розширюється. Це означає, що галактики віддаляються одна від одної й віддалятимуться ще більше. Проте сила тяжіння може все змінити.

Сила тяжіння (гравітація) – це сила, яка намагається тримати все разом. Ось чому, падаючи, ти падаєш на Землю, а не вгору, подалі від Землі. Гравітація притягує тебе і Землю одне до одного. Так само одна частина Всесвіту притягується до іншої. Тож не виключено, що в далекому майбутньому сила тяжіння може уповільнити розширення Всесвіту, зупинити його і повернути у зворотній бік. Це означає, що Всесвіт стискатиметься.

Потім, у дуже, дуже далекому майбутньому у Всесвіті трапиться протилежне Великому вибуху, що іноді називають «Йикилев Хубив» («Великий Вибух», записаний задом наперед) або Великий Хрускіт. Це може привести до «Великого Відскоку» та іншого «Великого Вибуху» і так далі. Історія Всесвіту буде такою: Великий Вибух, Велике Розширення, Велика Зупинка, Великий Колапс, Великий Хрускіт, Великий Відскок, Великий Вибух…

Іншими словами, Всесвіт не утворився з нічого, він утворився в результаті розпаду попереднього всесвіту.

Наш Всесвіт є переробленою версією попереднього.

На жаль, у нас немає досить доказів, щоб довести, що ця теорія про утилізацію Всесвіту правильна. Справді, є деякі факти, які свідчать про те, що Всесвіт не може змінити розмір. Тому вчені й далі досліджують цю таємницю.

Поки ми чекаємо наукової відповіді на це запитання, варто згадати святого Августина, християнського філософа IV століття, який наштовхнувся на подібну головоломку. Замість запитання «Що було до Великого Вибуху?» хтось запитав його: «Що робив Бог, перш ніж створив світ?» Він відповів, що Бог створював пекло для людей, які ставлять такі запитання.

Чому в людей різний колір шкіри?

Карл Ціммер, автор наукових статей

Спочатку розгляньмо, як наша шкіра отримує колір. У шкірі є особливі клітини, які утворюють темні згустки молекул, що називаються пігменти. Різні згустки мають різні кольори. Комбінації згустків можуть мати інші кольори. Що більше пігментів у шкірі, то сильніший її колір. Наприклад, у шкірі шведів дуже мало пігментів, тому вони бліді, у шкірі жителів Сенегалу (це в Африці) дуже багато пігментів, тому вони темношкірі.

Щоб дізнатися, чому в людей різний колір шкіри, звернімо увагу на користь, яку приносить пігмент. Він може бути природним сонцезахисним кремом. Сонячне світло містить небезпечні види енергії, які можуть викликати сонячний опік і навіть спричинити рак. Коли ж небезпечне сонячне світло потрапляє на шкіру, пігмент може захопити його і не дати нашкодити людині. В Африці, де сонце дуже інтенсивне, темна шкіра – ніби сильний щит, що захищає людей від раку. У європейців цей щит не такий сильний (але це не означає, що вони частіше хворіють на рак).

Якби ми не отримували сонячного світла, у нас були б інші хвороби. Нам потрібне сонячне світло, щоб одержувати вітамін D, який потрібен організму, щоб бути здоровим. В Африці так багато сонця, що невелика кількість сонячного світла все ж таки може потрапити у шкіру. У Європі сонце не таке сильне і його недостатньо, щоб вироблявся вітамін D. Ось чому в людей, чиї предки з Європи, шкіра світла.

Чи можуть Північний та Південний полюcи коли-небудь розтанути?

Доктор Ґабріель Уокер, письменниця і ведуча телепрограми про зміну погоди

Північний і Південний полюси оточені льодом, який може в майбутньому розтанути. Щоб зрозуміти чому, мабуть, краще розглянути північ і південь окремо.

Північний полюс – це точка на «верхній» частині світу, оточена дуже холодним океаном. На Північному полюсі багато тварин, як-от білі ведмеді, кити і великі товсті моржі з вусами й дуже довгими іклами, і всі вони живуть у воді та на суходолі.

Через сильний холод верхня частина полярного океану замерзає, особливо взимку. Хоча цей лід настільки товстий, що по ньому можна їздити на снігоходах або всюдиходах, він може легко розтанути, коли приходить літо. Насправді це вже відбувається.

Через глобальне потепління морський лід на півночі тане протягом багатьох десятиліть, а інколи влітку залишається тільки половина крижаної шапки замість цілої! Ось чому так багато людей турбуються про подальшу долю білих ведмедів, а також про те, що ми, люди, теж можемо постраждати від глобального потепління.

Південний полюс трохи безпечніший, тому що лід там набагато товстіший. Замість замерзлого океану там є гігантський заморожений континент, який має назву Антарктида. На її середині лід надзвичайно товстий – це крижана гора понад дві милі заввишки.

По краях Антарктиди можна побачити багато пінгвінів (вони і справді такі милі, якими здаються). Але посередині континенту настільки холодно і лід настільки щільний, що там ніхто не живе – окрім науковців, які вирушають туди, щоб вивчати лід і сніг.

Американські дослідники встановили на найпівденнішій точці планети своєрідну позначку – стовп, пофарбований у червоний і білий кольори по спіралі, ніби на вивісках старих американських перукарень, і ви можете за бажання сфотографуватися поруч із ним. Або краще – зробіть на верхівці цього стовпа стійку на руках, попросіть когось сфотографувати, а потім переверніть фотографію догори ногами, буде схоже, ніби ви звисаєте внизу світу!

Але тепер ми знаємо, що навіть лід Антарктиди тане – особливо по краях – і одного дня може зникнути. Це було б не дуже добре, тому що, розтанувши, лід підніме рівень води в морі і створить проблему для людей, які живуть неподалік узбережжя по всьому світу. Але це може бути добре для Антарктиди, тому що тварини зможуть жити в теплішому середовищі. Сто мільйонів років тому світ був таким спекотним, що динозаври жили у вологих болотах на Південному полюсі! Якщо лід розтане знову, хто знає, хто там житиме?

Чому Сонце таке гаряче?

Доктор Люсі Ґрін, вчений у сфері космонавтики

Це питання заводить людей у глухий кут уже тисячі років.

Однією з перших ідей було те, що Сонце – це шматок вугілля, який горить, але сьогодні ми вже знаємо, що Сонце складається переважно з частинок водню і не горітиме так, як вугілля. Замість того водень у центрі Сонця стискається так сильно, що склеюється й утворює газ гелій.

Роботи Альберта Ейнштейна допомогли вченим зрозуміти, що, стискаючись, ці частинки можуть випустити достатньо енергії, щоб сонце світило і залишалося гарячим. Температура в центрі Сонця становить 15 млн градусів за Цельсієм, але температура на поверхні значно нижче – 5700 градусів за Цельсієм. Вода в чайнику кипить при 100 градусах Цельсія, тож уявіть собі, наскільки гарячий центр Сонця.

Сьогодні ми можемо вивчати Сонце в найдрібніших подробицях за допомогою телескопів. Сонце має дивовижно гарячу атмосферу, набагато гарячішу, ніж поверхня, температура якої – 1 млн градусів за Цельсієм. Дивно, що тепло, яке надходить від поверхні Сонця, не може зробити атмосферу такою ж гарячою. Гарячі гази в атмосфері яскраво світяться під рентгеном і в ультрафіолетовому світлі. Сфотографувавши Сонце за допомогою космічних телескопів і побачивши рентгенівські промені й ультрафіолетове випромінювання, люди зрозуміли, що атмосфера залишається гарячою завдяки нескінченним магнітним полям, що проходять крізь ці гази.

Завдяки космічним апаратам SOHO, «Обсерваторії сонячної динаміки» і «Хіноде» люди дізналися, що ці магнітні поля постійно рухаються, пульсують і спричиняють вибухи, які й розжарюють гази в сонячній атмосфері до 1 млн градусів.

Звідки пішло добро?

А. К. Ґрейлінг, філософ

Ми використовуємо слово «добре», щоб описати речі, які нам подобаються, речі, які покращують життя, і добрі речі, які люди роблять для інших. Ми описуємо людей цим словом, коли вони чесні і добре ставляться до інших, коли вони виконують обіцянки і намагаються досягати якнайкращого. Добро дуже важливе, адже воно допомагає покращити світ.

Відтоді як люди вперше запитали себе: «Як правильно поводитися і ставитися одне до одного?», почалися суперечки щодо природи добра. Давньогрецькі філософи почали дискусію про доброту, яка триває й досі. Вони навчили нас думати, що добро – не тільки те, що ми робимо, а й те, як ми думаємо. Це означає, що наше ставлення до того, що відбувається, важливе, тому що наші дії залежать від нашого ставлення, тож ми всі мусимо думати про те, як правильно жити і діяти.

Ми всі повинні запитати себе: що, на мою думку, є добром? чому я так вважаю? я саме збирався зробити щось – правильно це чи ні? Даючи відповіді на ці запитання, ви маєте бути впевнені, що відповідь переконлива і для інших людей: переконати лише себе занадто легко!

Думаючи про добро, щоб мати можливість робити хороші речі, потрібно розмовляти з іншими людьми, зрозуміти, про що думають різні суспільства і чому вони про це думають, і запитувати, чому люди вважають щось добрим чи поганим.

Отже: добро починається з відповідального і розумного ставлення до того, як наші думки і вчинки впливають на нас, на інших людей і на світ навколо нас.

Якій тварині найбільше загрожує зникнення?

Марк Кавордін, зоолог і захисник природи

Донедавна найрідкіснішою твариною вважали гігантську черепаху Пінто. Живим був лише один представник цього підвиду, Самотній Джордж. Він жив на Галапагоських островах. Вважається, йому було близько ста років. Він, на жаль, помер у червні 2012 року, тож підвид нині не існує.

Гігантська панда, найвідоміша серед вимираючих тварин, насправді не найрідкісніша. Їх, звичайно, дуже мало – експерти вважають, що існує лише близько 1600 панд, які живуть у бамбукових лісах Китаю, – і популяція зменшується. Але велика кількість тварин – у набагато більшій небезпеці. Деякі вже зникли з дикої природи, хоча офіційно не вважаються вимерлими, тому що певна їх кількість живе в неволі. Це, наприклад, блакитний ара – залишилось близько 120 таких папуг, і всі вони живуть у зоопарках або в людських оселях.

Деякі види тварин більш чисельні, але перебувають у більшій небезпеці. Це такі відомі види, як яванський носоріг, тигр і гірська горила, а також каліфорнійська морська свиня (маленька свинка, живе біля берегів Мексики), широконосий лемур (мавпоподібна тварина з Мадагаскару), аддакс (африканська антилопа) і багато інших тварин, про яких більшість людей ніколи навіть не чули.

Всього під загрозою зникнення – понад дві тисячі видів тварин (це лише відомі нам) і багато тисяч інших, які вимирають. Але не всі вони приречені на вимирання. Сірий кит – чудовий приклад: після того як 1946 року було заборонено комерційне полювання, чисельність популяції зросла з декількох сотень до 21 тисячі особин. Тож хороша новина полягає в тому, що, коли докладатимемо зусиль, щоб урятувати тварин від вимирання, ми справді зможемо це зробити.

Чому жінки народжують дітей, а чоловіки – ні?

Доктор Сара Джарвіс, лікар і телеведуча

У певному сенсі дівчатка і хлопчики дуже схожі ззовні. Наприклад, вони мають однакову кількість рук, ніг, вух і носів. Одна з найбільших відмінностей між чоловіками і жінками (окрім лисини, яку ви іноді бачите у чоловіків!) в тому, що жінки мають груди, а чоловіки – ні. Крім того, у чоловіків є статеві члени, а у жінок немає. Усередині тілá жінок і чоловіків також відрізняються. У тих і інших є серця, які перекачують кров по тілу. І у жінок, і у чоловіків є легені, якими вони дихають. Але всередині животика жінки є річ, яка називається матка. Вона, як правило, розміром з куряче яйце, але може розтягуватися, як повітряна куля. Вона порожниста і м’яка. У чоловіків її немає.

Дитина утворюється в результаті з’єднання жіночої яйцеклітини й чоловічого сім’я. Це дуже складний процес. До народження дитина має отримувати їжу безпосередньо від мами. У матці вони з’єднані, й дитина отримує все необхідне для того, щоб рости, з маминого організму.

Діти потребують захисту. Щойно народжені немовлята нічого не вміють робити – тільки їсти, плакати і спати. Але все ж таки на цей момент їм уже дев’ять місяців, і вони можуть самостійно дихати.

Коли жінка вагітна, дитина в її матці плаває в рідині. Але дитина повинна рости. Оскільки матка дуже еластична, дитина може вирости від розміру горошини до розміру чотирьох пакетиків цукру, перш ніж їй знадобиться вийти.

Звичайно, відмінності не закінчуються на народженні дитини. Коли жінка народжує, її груди виробляють молоко, у якому є все, чого малюк потребує.

Татусі ж вправні в багатьох речах, але не можуть народжувати дітей!

Чому у вікторіанські часи діти робили всю роботу?

Клер Томалін, письменник

Дорослі багато працювали у вікторіанській Англії – звісно ж! Вони були інженерами, які будували залізниці, науковцями, вчителями і письменниками, лікарями та медсестрами. Але діти також тяжко працювали. Вони робили небезпечну роботу: працювали в шахтах, прочищали димоходи. Хоча кілька актів парламенту забороняли це, їх ігнорували протягом багатьох років, і діти були змушені чистити димоходи до 1875 року, коли смерть хлопчика, який застряв у димоході, поклала край такій жорстокості. Крім того, діти багато працювали на фабриках і заводах.

До школи ходили діти з заможних сімей, з бідних – лише одиниці. Дуже багато дітей народжувалися у притулках для бідних. Чарльз Дікенс, визначний письменник вікторіанських часів, описує в романі «Олівер Твіст», як погано з ними поводилися там.

Діти голодували (усі, хто читав цю книжку, пам’ятають, як Олівер просив більше їжі і його карали), і лише у віці дев’яти або десяти років їх відправляли на роботу як слуг або підмайстрів. У романі Олівер проситься не йти підмайстром до сажотруса, а за певний час його викрадають злочинці, які намагаються перетворити його на кишенькового злодія і змусити піднятися крізь невелике вікно в будинок, який хочуть пограбувати.

Діккенс багато знав про маленьких працівників. Він і сам від дванадцяти років працював на фабриці. Він ненавидів цю роботу і хотів ходити до школи. Згадуючи ті часи, у своїх оповіданнях він описував лондонських вуличних дітей. Наприклад, хлопчик Джо, який не вміє читати і писати, виживає лише за рахунок грошей, які йому дають за підмітання перехресть, і помирає зовсім молодим. Або Чарлі, дівчинка-сирота, яка, миючи посуд, утримує молодших брата і сестру, на час роботи замикаючи їх заради безпеки. Або дівчина Дженні, інвалід, яка ледве може ходити і заробляє, шиючи одяг для ляльок. Циркачі навчали дітей бути акробатами і наїзниками. Театральні актори виводили на сцену дочку, щойно вона починала ходити, і рекламували її як феномен, вундеркінда.

Добрі люди створювали «школи для бідних» – для вуличних дітей, де їм давали хоч якусь освіту. Дітей часто не було на уроках, а повернувшись, вони пояснювали, що сиділи в тюрмі. В одному зі своїх романів Дікенс описує маленького хлопчика, який був кишеньковим злодієм і дуже нахабно поводився з суддею.

Хоча сам Дікенс майже не мав освіти і тяжко працював у дитинстві, він зміг стати всесвітньо відомим письменником.

Сьогодні більшість дітей обов’язково здобувають освіту, але в деяких частинах світу діти все ще змушені довго і тяжко працювати.

Що таке гравітація і чому її немає в космосі?

Доктор Ніколас Дж. М. Патрік, астронавт NASA

Гравітація – це сила тяжіння, за допомогою якої кожен об’єкт у Всесвіті впливає на будь-який інший об’єкт. І таких об’єктів у космосі дуже багато!

Що більший і ближчий об’єкт, то сильніше він до себе притягує. Земля дуже велика і розташована просто в нас під ногами, тому вона так сильно нас притягує, тримаючи на землі, і не дає полетіти у космос. Силу цього тяжіння ми називаємо вагою. Все інше також має гравітаційну силу: наприклад, Місяць притягує, хоча і не досить сильно для того, щоб це помітити. Місяць впливає й на океани, спричиняючи припливи і відпливи.

Але гравітація не просто існує тут, на Землі, – вона заповнює простір. У нашій Сонячній системі величезна сила тяжіння Сонця досягає і тримає Землю та інші планети на їхніх орбітах навколо себе, так само як сила тяжіння Землі утримує Місяць на її орбіті.

Тож, якщо гравітація Землі може впливати на Місяць і за його межами, чому астронавти не відчувають її, коли вони на орбіті в космічному кораблі? Чому виникає відчуття невагомості?

Відповідь – дещо дивна – полягає в тому, що на орбіті ти насправді падаєш на Землю через її силу тяжіння. І оскільки падаєш, ти ні на чому не стоїш, тож не відчуваєш своєї ваги.

Ти ніколи не вдаришся об землю, доки перебуваєш на орбіті в космічному кораблі, тому що падаєш навколо Землі. Ти подорожуєш на швидкості 17500 миль на годину, настільки швидко, що вигнута Землю наближається до тебе з тією самою швидкістю, що і ти падаєш до неї.

Як астронавт, я відчував невагомість протягом декількох тижнів поспіль, живучи на борту космічних кораблів «Discovery», «Endeavour» і Міжнародної космічної станції. Коли ми не працюємо, ми насолоджуємося краєвидом і вдосконалюємо техніку паріння у невагомості. Трохи попрактикувавшись, можна нерухомо зависнути посеред станції на кілька хвилин, поки легкий вітерець із кондиціонера не почне притягувати тебе до дверей!

Чому ми не можемо жити вічно?

Річард Холловей, письменник і телеведучий

Якби ми жили вічно і ніхто ніколи не помирав, то протягом декількох років світ став би настільки тісним, що ми не змогли б рухатися, грати і бігати.

Це як дедалі більше людей живуть із тобою, але для них не досить місця в домі. Спочатку весело, але незабаром ти не зміг би лягти, або мати своє власне ліжко, або грати зі своїми власними іграшками – настільки було б тісно!

І ми зовсім скоро з’їли б усю їжу в світі, тому що її не вистачало б для всіх, і ми б дуже зголодніли, захворіли і, ймовірно, билися б за залишки їжі.

Найгірше полягає в тому, що життя стане дуже нудним і стомливим. Це ніби піти в школу, в якій немає перерв і канікул. Усе просто тривало б, те саме відбувалося б знову і знову, протягом століть.

Ми не живемо вічно, але можемо уявити, як народжуватимуться і зростатимуть наші діти, як ми будемо старіти й помремо, – але залишимо місце для наших дітей, щоб уже вони росли, народжували власних дітей, і так далі, і далі, і далі…

Чому у тварин, які літають (крім кажанів), є пір’я?

Джон «Джек» Хорнер, палеонтолог

Насправді з усіх істот лише у птахів є пір’я. І хоча частину пір’я вони використовують для того, щоб літати, решта в них – для інших цілей. Дивлячись на викопні рештки, ми бачимо, що маленькі динозаври були, мабуть, першими тваринами, які мали пір’я, і користувалися ними не для того, щоб літати. Пір’я цих маленьких динозаврів слугувало першою чергою для зігрівання і шлюбних ігор. І зараз можна побачити, як птахи-самці хваляться пір’ям перед самками, а іноді й перед суперниками-самцями. Красуючись, самці привертають увагу самок, щоб знайти собі пару.

За останні кілька років вчені дійшли висновку, що динозаври є предками птахів. У тілах динозаврів уперше з’явилися характерні для птахів особливості будови тіла: пір’я, порожнисті кістки, загрудинна кістка і яйця з твердою шкаралупою.

Іншими словами, між динозаврами і птахами дуже багато спільного, що дозволяє нам, палеонтологам, відносити птахів до представників групи динозаврів. Уявіть собі, птахи – це живі динозаври! Саме тому я співпрацюю з деякими біологами – щоб спробувати відтворити динозавра через додавання і вилучення певних генів з пташиного ДНК. Досліджуючи ДНК курки, ми шукаємо гени, за допомогою яких можна збільшити її хвіст, виростити зуби, а також замінити крила лапами.

Якщо ми зможемо створити курку з характеристиками динозавра, ми назвемо її курозавр або динокурка! А зробивши динозавра з курки, ми зможемо зробити його з будь-якого птаха, адже всі птахи – родичі. Думаю, деякі діти хотіли б, щоб ми зробили динозаврів зі страусів, щоб динозавр вийшов великим, але, мені здається, краще працювати з дрібними птахами, щоб вони потім не з’їли нас. А ти як гадаєш?

Як вода потрапляє у хмари, щоб пішов дощ?

Ґавін Прето-Пінні, письменник і засновник «Суспільства визнання хмар»

Хмари складаються з мільйонів крихітних частинок води. Іноді вони мають вигляд маленьких крапельок, іноді – дрібних кристалів льоду. Справді дивно, що ця вода повинна просто з’явитися в небі, хоча ми не бачимо, як вона піднімається туди, але пам’ятай: якщо ти не можеш чогось побачити, це не означає, що його не існує.

Іноді вода невидима. Звичайно, це не та вода, яку ти п’єш. Ми всі її бачимо. І це не та вода, що замерзла і перетворилася на лід, – її також легко побачити.

Ми не можемо побачити воду у формі газу. Це коли дрібні частинки – так звані молекули – літають у повітрі окремо, а не утворюють разом, зціпившись, рідку воду або твердий лід.

Коли вода перетворюється на газ, молекули піднімаються у повітря, значно віддаляючись одна від одної. А оскільки вони всі дуже-дуже малі, щоб їх можна було побачити, у такому – газоподібному – стані вода стає невидимою. Тільки коли тисячі мільйонів молекул води злипаються, утворюючи крихітні краплі, ми отримуємо можливість побачити їх. Саме це, до речі, відбувається, коли в небі формується хмара.

Ти, може, і не помічаєш цього, але довкола дуже багато цієї невидимої води. Вона – частина повітря, яким ми дихаємо. Молекули води потрапляють у повітря, піднімаючись із верхньої частини океанів, сніг, калюж і будь-якої іншої води на землі. Вони занадто малі, щоб можна було побачити, як вони літають навколо нас поодинці, але їх дуже багато, вони постійно стикаються одна з одною та з молекулами повітря.

Що тепліше повітря, то більше молекул води піднімається вгору і то швидше вони переміщаються. Але як ця невидима вода піднімається високо в небо і перетворюється на білу пухнасту хмару?

На кількох перших від землі кілометрах нашої атмосфери повітря дуже рухливе, і є досить багато способів, як воно може піднятися високо в небо. Його може підняти вгору вітер. Воно може піднятися, нагрівшись від нагрітої Сонцем землі. Незалежно від того, як саме воно потрапляє вгору, воно завжди охолоджується, доки піднімається. Так з’являються хмари.

У міру того як повітря охолоджується, невидимі молекули води починають рухатися повільніше. Остигнувши до певної температури, вони, стикаючись одна з одною, злипаються і перетворюються на краплинки. Поступово у небі збирається досить краплинок для того, щоб з’явилася біла хмара.

Якщо повітря й далі піднімається й охолоджується, краплинки, з яких складається хмара, перетворюються на маленькі кристалики льоду. Збільшившись до певного розміру, вони знову впадуть на землю у вигляді дощу або снігу.

Чому мій мозок керує мною?

Баронеса Сьюзен Ґрінфілд, нейробіолог

У цьому запитанні два важливі слова: «мозок» і «мною». Спочатку ми повинні переконатися, що справді розуміємо їхні значення.

Мозок – це річ, яка заповнює внутрішню частину твоєї голови і схожа на великий зморшкуватий горіх. Хоча, на відміну від горіха, він м’який, як яйце. Але він може робити багато речей, набагато більше, ніж горіх або яйце: він дозволяє бачити, чути, відчувати запах і смак. Мозок – це також центральна штаб-квартира твого тіла, яка керує різними м’язами рук і ніг, щоб ти міг рухатися. А найголовніше те, що за допомогою мозку ти думаєш, а отже, усвідомлюєш самого себе, розумієш, ким ти є.

Погляньмо, що відбувається у твоїй голові…

Коли ти народився, твій мозок був приблизно того самого розміру, що й у немовляти шимпанзе. Але потім почалося дещо дивовижне. Є близько ста мільярдів крихітних будівельних блоків, «клітин», які можна побачити тільки під мікроскопом, і саме з цих клітин складається твій мозок. Відразу після народження ці клітини починають утворювати одна з одною волокнисті з’єднання, і в міру того, як ці з’єднання подовжуються і збільшуються, твій мозок розвивається набагато більше, ніж мозок шимпанзе.

Чому це цікаво і важливо?

Ми, люди, не бігаємо дуже швидко, ми не бачимо дуже добре, і ми не такі сильні, як інші тварини. Але ми можемо жити і процвітати майже у будь-якій частині планети, на відміну від інших видів, оскільки робимо дещо набагато краще, ніж інші.

Ми вчимося.

Саме завдяки вмінню вчитися і набувати досвід ми можемо адаптуватися до будь-яких умов, у яких народилися. Клітини нашого мозку мають фантастичну здатність – у кожен момент життя встановлювати нові зв’язки, оскільки з кожним новим досвідом змінюються з’єднання мозку. Тож навіть якщо ти клон – повна копія свого брата чи сестри з такими самими генами, – клітини твого мозку будуть пов’язані між собою інакше, ніж у них, тому що твій досвід пережитого буде твоїм власним, окремим. Навіть якщо ви житимете в одному будинку, з тобою відбуватимуться індивідуальні, унікальні речі, які відрізнятимуться від того, що відбуватиметься з усіма іншими.

Щоразу, коли ти робиш щось звичайне, наприклад говориш із кимось, граєш, їси або виглядаєш із вікна, клітини твого мозку з’єднуються по-своєму, унікальним чином, що і формує твою неповторну особистість.

Отже, відповідь на твоє запитання полягає в тому, що поняття «мій мозок» і «мною» – це те саме. Тож ви не можете керувати одне одним.

І все ж таки питання про те, яким чином усвідомлення себе як особистості може спричинятися чимось, схожим на горіх і яйце одночасно, – одна з найскладніших загадок, яку людству ще потрібно розгадати.

Чи правда, що всі ми – брати і сестри?

Дотор Річард Докінс, еволюційний біолог

Так, ми всі пов’язані одне з одним. Ти, ймовірно, далекий двоюрідний брат королеви, і президента Сполучених Штатів, і мій. Ти і я – кузени один одному. Ти можеш сам це довести.

У кожного з нас є двоє батьків. Це означає, що оскільки у кожного з батьків теж по двоє батьків, то в кожного з нас по чотири бабусі і дідусі. Потім, оскільки у кожної бабусі й дідуся було по двоє батьків, у кожного є по вісім прапрабабусь і прапрадідусів, по шістнадцять прапрапрабабусь і прапрапрадідусів, по тридцять двоє прапрапрапрабабусь і прапрапрапрадідусів і так далі.

Ти можеш повернутися назад на будь-яку кількість поколінь і з’ясувати, скільки предків відділяє тебе від того часу. Все, що тобі потрібно зробити, – відраховуючи кожне покоління, множити їхню кількість на два.

Припустімо, що ми повернемося на десять століть назад, тобто до англо-саксонських часів, просто перед норманським завоюванням, і з’ясуємо, скільки твоїх предків жило б тоді. Якщо ми візьмемо по чотири покоління на століття, то їх вийде близько сорока.

Два, перемножене само на себе сорок разів, дасть цифру тисяча трильйонів. Проте загальна чисельність населення тоді була лише близько трьохсот мільйонів. Навіть сьогодні населення Землі становить сім мільярдів, а ми щойно з’ясували, що тисячу років тому лише твоїх предків було більше аж у 150 разів. І ми досі говорили тільки про твоїх предків. А як щодо моїх предків, предків королеви і президента? А як щодо предків аж семи мільярдів сучасних людей? Чи є у кожного з цих семи мільярдів свої тисяча трильйонів предків?

Що ще гірше, ми повернулися лише на десять століть назад. Припустімо, що ми повернемося до часів Юлія Цезаря – це близько вісімдесяти поколінь. Два, перемножене вісімдесят разів, – це понад тисяча трильйонів. Це все одно, що заповнити кожен квадратний метр поверхні Землі більше ніж мільярдом людей. Вони стоятимуть один на одному, сотні мільйонів людей!

Схоже, ми неправильно порахували. Чи помилилися ми, коли сказали, що у кожного є двоє батьків? Ні, це, безумовно, правильно. Може, не в кожного є четверо бабусь і дідусів? Ну, начебто так, але в декого вони спільні. У цьому й річ. Двоюрідні брати і сестри іноді одружуються. У їхніх дітей четверо бабусь і дідусів, але замість восьми прабабусь і прадідусів – лише шість (двоє з них – спільні).

Шлюби двоюрідних братів і сестер скорочують кількість предків у наших розрахунках. І, хоча такі шлюби не дуже поширені, так само і в далеких родичів, які одружуються, – предки спільні. Це і є розгадка загадки величезних цифр, які вийшли в нас, – усі ми брати і сестри.

У часи Юлія Цезаря на Землі жило лише кілька мільйонів людей, і всі ми, всі сім мільярдів сучасних людей, походимо від них. Ми всі справді пов’язані між собою. Кожен сучасний шлюб – це союз більш-менш далеких родичів, у яких іще до появи власних дітей є безліч спільних предків.

Так само можна довести, що наші родичі – не лише всі люди, а й усі тварини і рослини. Ти – двоюрідний брат моєї собаки, і салату, що був у тебе на обід, і птаха, який пролітає повз твої вікна.

У нас із тобою і в них спільні предки. Проте це вже зовсім інша історія.

Звідки шеф-кухарі беруть ідеï для рецептів?

Ґордон Рамзі, шеф-кухар

Кухарі збирають ідеї звідусіль: зі старих кухарських книг, від сім’ї, друзів та інших кухарів. Але я переважно отримую натхнення на ринках.

Я обожнюю відвідувати ринки рано-вранці, коли вони тільки відкриваються. Овочі, риба і м’ясо найсвіжіші, і мені вдається побачити деяких колег кухарів, які торгуються за продукти для своїх ресторанів. Найкраще в цьому – витратити кілька хвилин на розмову з людьми, які виростили і привезли сюди товар. Вони справді захоплені своєю справою, пропонують якісну їжу, натуральну й органічну, вирощену без шкоди для навколишнього середовища.

Купивши сезонні продукти, я починаю роздумувати над рецептами – і над приправами, які допоможуть максимально розкрити і доповнити смак страв.

У кожної пори року – свої продукти, які навіюють мені спогади про деякі перевірені старі рецепти і надихають на створення нових.

У холодні зимові місяці немає нічого кращого, ніж наваристе рагу. Морква, пастернак, селера, кабачки, ріпа й картопля – чудова основа для цієї гарячої зимової страви.

Весна – сезон спаржі, поява цього овоча завжди змушує мене посміхнутися та стимулює новий сплеск активності на кухні. Я обожнюю смажений хвіст омара з британською спаржею, сморчками, лимоном і ванільним соусом!

Літо – сезон ягід. Одна з моїх улюблених справ – лимонний пиріг зі свіжими літніми ягодами; гострота лимона пом’якшується солодкістю фруктів. Смакота!

Груші достигають в осінні місяці, і я вже не можу дочекатися, щоб приготувати грушевий тарт татен. Аніс, кардамон і кориця оживлять грушу, до того ж це легкий десерт для особливих свят.

Дуже важливо готувати із задоволенням. Щоб створювати нові страви, експериментуй із різними смаками. Ти ніколи не знаєш, у яку смачну і цікаву кулінарну пригоду можеш потрапити!

Звідки відомо, що всі сніжинки різні?

Джастін Поллард, історик

Першу людину, яка зрозуміла, що всі сніжинки різні, звали Вілсон Бентлі. Він народився 1865 року і виріс у штаті Вермонт, США, де зими дуже холодні і сніжні. До речі, у США щороку випадає більше снігу, ніж будь-де у світі, в тому числі в Антарктиді.

Крім того, Бентлі жив у дуже холодному фермерському будинку, настільки холодному, що він з’ясував: він може зловити сніжинки на дошку і занести їх у дім, щоб роздивитися, і вони не тануть.

У мами Вільсона був старий мікроскоп, і одного прекрасного дня п’ятнадцятирічний хлопець вирішив подивитися крізь нього на сніжинки. Побачене вразило його. Кожна сніжинка була гарним шестигранником, але всі вони булі різні.

Вілсон Бентлі хотів, щоб усі побачили, наскільки красиві сніжинки, але навіть у його холодному будинку вони колись усе ж таки танули. Тоді в нього виникла ідея. Вілсон переконав батька дати йому сто доларів (велика сума у ті дні, майже півтори тисячі фунтів у наш час) на камеру і спеціальне кріплення, щоб можна було фотографувати через мікроскоп. Не всі в ті часи знали, як це зробити, і в 1885 році Вілсон став першою людиною, яка сфотографувала сніжинку.

Він фотографував сніжинки все своє життя й уславився як «Сніжинка» Бентлі. Врешті-решт він зробив 5,381 фотографію сніжинок, і серед них не було однакових. А влітку, коли снігу немає, Вілсон фотографував посмішки красивих дівчат. Він помер 1931 року від застуди, яку підхопив, фотографуючи під час завірюхи чергову сніжинку для своєї колекції.

Але чи він мав рацію, коли стверджував, що всі сніжинки різні?

Кожна сніжинка – це крихітний кристал льоду в хмарі, який росте, крутячись і падаючи на Землю. Його форма багато від чого залежить, в тому числі і від того, наскільки холодне і вологе повітря в тому місці, де перебуває сніжинка в кожен момент свого життя. Тож шанси, що дві сніжинки можуть крутитися і падати однаково, невеликі.

Але за весь час існування світу випало багато сніжинок. У літрі снігу – аж мільйон сніжинок, тож за весь час існування світу їх могло випасти нонільйон! Це величезне число. Щоб ти краще зрозумів, наскільки величезне, скажу, що коли вкрити всю планету нонільйоном п’ятифунтових банкнот, гора з них по всьому світу буде 55,620 кілометрів завтовшки.

Тож чи можуть дві сніжинки бути однаковими? Правда в тому, що ми ніколи не зможемо точно сказати, тому що ніхто не може перевірити всі сніжинки. Але математики підрахували, що з нонільйона сніжинок лише дві, можливо, здавалися б однаковими під мікроскопом «Сніжинки» Бентлі. Але при значному збільшенні можна було б побачити і в них певні відмінності.

Чому час пливе так повільно, коли хочеться, щоб він минав швидше?

Клаудія Хаммонд, психолог і радіоведуча

Проблема з часом полягає в тому, що він перекручується – і не завжди так, як хотілося б. Годинник каже одне, а наш розум – інше. Якщо я попрошу тебе заплющити очі і вгадати, не рахуючи, коли мине дві хвилини, тобі це скоро набридне. Час здаватиметься дуже довгим. Але якщо ти дивишся цікавезний серіал, ті самі дві хвилини минають дуже швидко.

Чи було в тебе колись відчуття, що урок ось-ось закінчиться, а, щойно поглянувши на годинник, ти розумів, що не минуло й половини? Так часто буває, коли тобі нудно і хочеться, щоб час минав швидше. Коли тобі нудно, ти звертаєш увагу на сам час. Ти помічаєш кожну болюче довгу хвилину. Але коли ти граєш у свою улюблену гру, все зовсім інакше. Ти настільки захоплений, що останнє, що робиш, – це зосереджуєшся на самому часі. Тобі занадто весело для цього. Коли ти розважаєшся, час минає швидше. Згадай останню годину перед сном. Час наче зникає.

Причина того, що час повільно минає, навіть якщо ти хочеш, щоб він ішов швидше, полягає в тому, як мозок рахує час. Ніхто не знає точно, як це робиться, тому що, попри те що в нас є очі, щоб бачити, і вуха, щоб чути, у нас немає ніякої особливої частини тіла, яка лише вимірювала б час. Проте ми на диво добре вгадуємо, коли минає одна хвилина. Ти й сам можеш спробувати це вдома. Попроси когось перевірити тебе, але жодного обману!

Одна з теорій про те, як мозок стежить за часом, полягає в тому, що він рахує свої власні імпульси, які використовує для виконання інших завдань. Наш мозок дуже активний, навіть коли нам нудно і ми думаємо, що нічого не робимо. Вчені вважають, що, коли нам нудно і ми звертаємо увагу на час, ці імпульси присорюються. Розум підраховує ці імпульси, і ми думаємо, що минуло більше часу, ніж насправді. Іншими словами, урок, який тобі не подобається, досі триває. Час сповільнився, хоча ти хотів би, що він ішов швидше.

Наш розум робить з часом дивні речі. Коли ти проводиш день справді нудно, нічого не роблячи, наприклад коли хворієш, час минає повільно. Але потім, коли ти згадуєш тижні хвороби, здається, ніби вони минули швидко. Причиною є те, що ти не робив нічого нового протягом цього часу, тому він не займає багато місця у твоїй пам’яті і здається коротким, коли ти про нього згадуєш.

Час – дивна річ, і ми ніколи не звикнемо до нього.

Хто перший виготовив металеву річ?

Нейл Олівер, археолог

Задовго до того, як з’явилися металеві інструменти, люди зробили багато речей із різних видів каменю. Після сотні тисяч або навіть мільйонів років, проведених у пошуках цінних великих і малих каменів, люди стали дуже вправно розбиратися в них.

Тож з часом допитливіші люди помітили, що деякі камені блищать або сяють, коли на них падає сонячне світло. Можливо, вони помітили, як вони світяться під водою на мілководді або у вигляді блискучих смуг на скелях і валунах. Деякі блискучі камінці в річках могли були маленькими крупинками золота, і експерименти показали, що за допомогою двох жорстких камінців цьому новому матеріалу можна надати різної форми.

Перші предмети із золота, можливо, були виготовлені багато тисяч років тому. І це не були знаряддя праці. Ці ранні золоті предмети, можливо, вважалися свого роду прикрасами або талісманами.

Мідь – іще один метал, який у природі трапляється у грудках. Її форму, як і форму золота, легко змінити, навіть легше, якщо розжарити її на дуже гарячому вогні. Мабуть, іноді люди ненавмисне роняли у вогнища, на яких готували їжу, шматки міді і спостережлива людина помітила, як вогонь зробив мідь м’якою, наче масло.

Тут уже найцікавіше. Окрім того що мідь можна знайти в грудках, вона може бути яскраво-синіми або зеленими смугами посеред скель. Такі камені були красивими, на них неможливо було не звернути увагу, тож, скоріш за все, люди підбирали їх і відносили додому. Ці камені потім потрапляли у вогнища або гончарні печі: або випадково, або під час експериментування. Якщо вогнище було досить гарячим, із цих дивних синьо-зелених каменів витікала розплавлена мідь. Уяви собі, наскільки захопливо і незабутньо було б побачити це вперше!

Люди завжди були спостережливими і допитливими, тож, імовірно, це відкриття робилося не раз, у різних місцях, протягом тисяч років історії нашого світу. Ми знаємо напевно, що жителі східної частини Середземномор’я (сучасна Туреччина) виготовляли мідні інструменти сім або, можливо, навіть вісім тисяч років тому. Інші народи теж навчилися робити це. На території сучасної Болгарії мідні інструменти виготовляли ще шість тисяч років тому, а на землях сучасного Пакистану – п’ять тисяч років тому.

Чому небо синє?

Саймон Інґс, автор книжок про науку

Знаєш що? Небо не синє. Принаймні, в небі немає ні синього матеріалу, ні синього пігменту. Це зоровий обман. Угорі і навколо нас – безліч газів, наприклад кисень, азот, вуглекислий газ. Є також пил, водяна пара, спори і навіть крихітні повітряні живі організми.

Потрапляючи на щось, сонячне світло відбивається. Такі великі об’єкти, як Місяць, відбивають світло дуже добре. Місячний пил темний, але його здатність відбивати світло така висока, що Місяць яскраво світиться в нічному небі. А крихітні молекули газу занадто малі, щоб виконувати функцію дзеркала. Замість того вони поглинають світло, а потім самі випромінюють його у випадкових напрямах. Тобто кожна молекула повітря – це мініатюрне мерехтливе джерело світла.

Уяви собі на хвилину, що світло перетворилося на звук. Сонячне світло виявиться не лише однією нотою певної висоти, яку грають на одному інструменті, а величезним оркестром, який грає всі мислимі мелодії у всіх тональностях і на різній гучності! Ми бачимо дещо з цієї музики. Наші очі сприймають світлові хвилі різної довжини як кольори: фіолетовий, синій, зелений, жовтий, помаранчевий, червоний і синій.

Молекули повітря дуже легко поглинають синє світло і так само легко випромінюють його. Ось чому синє світло розсіюється по всьому небу і ми бачимо його зусібіч. Куди б ми не дивилися, ми бачимо лише синє світло. Тому все небо здається синім.

Інші кольори не настільки легко розсіюються атмосферою Землі і потрапляють до нас більш-менш прямою лінією. Ніколи не дивись просто на Сонце, тому що всі кольори, які містяться в його світлі (окрім небесно-синього) одночасно ударять тобі в очі. Така кількість світла може завдати шкоди твоєму зору.

Якби в атмосфері Марса було більше газу, то й там небо було б блакитним. Але там недостатньо газу для створення розсіювального ефекту. Якби ти опинився на поверхні Марса і поглянув угору, то побачив би біле небо (через пряме сонячне світло), трохи забарвлене бежевим пилом.

Неподалік полюсів Сонце ближче до горизонту, і сонячне світло, щоб досягнути земної поверхні, має пройти більшу відстань крізь атмосферу. Тут небо особливо блакитне.

Як бульбашки потрапляють у газовані напоï?

Стів Моулд, ведучий наукових телепрограм

Ти знаєш, як можна розчинити цукор у воді? Усі маленькі шматочки, з яких складаються цукрові гранули, відокремлюються один від одного і розпливаються врізнобіч. Ці маленькі шматочки називаються молекулами, і вони настільки малі, що їх неможливо побачити. Ось чому здається, ніби гранули просто зникають!

Ну, те саме можна зробити з бульбашками газу. Але щоб змусити бульбашки розчинятися, треба їх дуже сильно стиснути. Ось чому, відкриваючи шипучий напій, ти чуєш шипіння – у пляшці послаблюється тиск.

А що ж відбувається далі? Усі ці розчинені у рідині молекули знову збиваються разом і знову утворюють бульбашки. Якщо ти одним духом вип’єш щойно відкриту пляшку, то у твоєму шлунку з’явиться багато бульбашок і в тебе може початися сильна відрижка.

Як спортсмени концентруються, коли глядачі шумлять?

Колін Монтґомері, гравець у гольф

Я граю в гольф, і він дуже відрізняється від інших видів спорту. Це індивідуальний вид спорту, і в ньому багато психологічних перешкод. В індивідуальному турнірі треба настільки зосереджуватися на тому, що робиш, що ти майже нічого не чуєш, – і вболівальники зазвичай це добре знають і поважають. Якщо навколо тебе великий шумний натовп, це зазвичай означає, що ти добре граєш, тому ти не повинен скаржитися.

У командних змаганнях, типу Кубок Райдера, натовп може бути величезним, і іноді вболівальники поводяться, як на футбольних матчах: розмовляють, співають і кричать. Такі вболівальники стимулюють тебе до гарної гри і додають адреналіну. Немає нічого кращого, ніж чути, як люди скандують твоє ім’я. Але вболівальники можуть і дуже дратувати – коли це вболівальники суперника: іноді вони поводяться не зовсім по-доброму, от тоді вже важче зосередитися. Ти не можеш сприймати викрики на свій рахунок, тобі просто потрібно спробувати заблокувати натовп або підживлюватися ним і намагатися грати ще краще.

Найкращий спосіб зосередитися – забути про все, що відбувається навколо тебе. Просто подумай про наступний кадр. Тобі просто треба навчитися довіряти вболівальникам і сподіватися, що ніхто не кричатиме, коли ти заносиш клюшку для удару або збираєшся загнати м’яча до лунки.

Я вважаю: що більше у тебе досвіду гри при великому натовпі, то легше зосередитися. До вигуків і галасу вболівальників можна звикнути. Тим більше, саме через цих людей, заради виступів у таких умовах ми протягом багатьох років тренуємося, підвищуючи свою майстерність. Якщо ми хочемо бути кращими, ми повинні хотіти, щоб натовп дивився, як ми граємо, і стимулював нас, – це ознака того, що ми граємо добре і в нас є шанс на перемогу в турнірі.

Чи є щось спільне у мавп і курчат?

Доктор Ян Вонг, біолог-еволюціоніст і ведучий наукових телепрограм

Більше, ніж ти можеш собі уявити. Для початку згадай, які вони на вигляд. І у мавп, і у курчат є передня частина тіла (голова з двома очима, рот, мозок, і так далі), задня частина (анус і хвіст), дві ноги (в тому числі і коліна, і пальці), а також дві «руки». Курці, з ідеї, треба літати, тому її «руки» мають трохи інший вигляд – їх і назвали по-іншому, «крила». Але якщо за вечерею ти розглянеш крило смаженого курчати, то побачиш ті самі основні кістки, що і в твоїй руці або в руці мавпи.

Біологи називають таку подібність гомологією, і вона ще очевидніша, якщо подивитися під шкіру. У мавп і курей ті самі органи, які виконують ті самі функції: легені, серце, печінка, нирки. Під мікроскопом ми знаходимо у тварин навіть більше спільного. Їхні тіла складаються із тих самих основних елементів, які працюють майже однаково. Якщо ми роздивимося молекули, які контролюють хімічні реакції в живих організмах, переконаємося, що переважна більшість із них майже однакові.

Причина того, чому мавпи і кури мають так багато спільного, проста. По-перше, вони походять від тієї самої ящіроподібної істоти, яка жила близько трьохсот мільйонів років тому. Від спільного предка вони успадкували однакову ДНК – однаковий набір інструкцій щодо збирання організму. Мавпи і кури мають різний вигляд тільки тому, що відтоді ці інструкції трохи змінилися.

Насправді, все в житті пов’язано. Усі тварини (в тому числі мавпи, кури – і ми, люди) мають того самого предка, що й, скажімо, дерево. Ми зараз не замислюємося над тим, що маємо багато спільного з деревами, адже наш спільний предок жив понад тисячу мільйонів років тому. Але ж коли взятися до ретельного вивчення цього питання, відкриються найтаємніші деталі нашої спорідненості, і це буде доведено.

Як люди навчилися писати?

Джон Мен, автор книжок про писемність

Колись дуже давно, до винайдення писемності, людям доводилося пам’ятати, що вони сказали одне одному, тому що не було жодного способу записати розмову. Це працювало, коли життя було простішим. Наприклад, якщо ти просто хотів обміняти курку на кошик яблук у сусіда. Або якщо ти хотів, щоб жрець помолився за тебе богам в обмін на одну з твоїх курей.

Але що робити, коли ти хочеш яблука або щоб за тебе помолилися просто зараз, а твій сусід або жрець хоче курку завтра, або наступного тижня, або навесні наступного року? Що робити, коли настав час, твій сусід або жрець мовить: «А ти казав – дві курки!», – і ти не можеш пригадати, що ти казав. Мабуть, тоді було багато суперечок щодо того, хто, що, коли і кому сказав.

Щоб дізнатися, як люди навчилися писати, треба повернутися на десять тисяч років назад, до сьогоднішнього Іраку, у ті часи відомого як Месопотамія. Це була спекотна земля, з двома великими річками, які називалися Тигр і Євфрат. «Месопотамія» означає «між двома річками». Великі річки дуже зручні для того, щоб вирощувати їстівні рослини й перевозити вантажі. Вони дають воду для сільськогосподарських культур, які можна перевозити в човнах, і забезпечують питною водою міста.

У великій, складно влаштованій країні, як Месопотамія, людям, особливо жерцям, треба було робити записи про те, що відбувається. Під ногами, на землі, яку часто затоплювали річки, вони знайшли глину. Досить просто було зробити з глини маленькі м’які кульки, а потім, використовуючи тростину як дерев’яну ручку, виготовити знаки, які означали щось на кшталт «двоє курей» або «сім овець». Ти можеш зробити те саме сьогодні: усе, що тобі потрібно, – це трохи глини і тростина.

Оскільки наконечник у цих дерев’яних «ручок» був тригранним, вони залишали трикутні відбитки, тому це письмо назвали клинописом, що означає «форма трикутника». Списану глину запікали в печі, після чого отримані тверді кульки відправляли до різних установ, де зберігали, щоб уникнути суперечок упродовж місяців і років.

Пізніше писці навчилися робити безліч різноманітних знаків, за допомогою яких можна було записати будь-яке слово месопотамської мови. Тепер вони могли записати багато корисної інформації – військові події, списки царів і посадових осіб, а також казки, які розповідали дітям батьки.

На сьогодні вчені відкопали десятки тисяч таких глиняних дощечок.

Час минав, і дві інші великі річки зробили свої регіони великими і багатими. Одна з них – річка Ніл у Єгипті. Близько п’яти тисяч років тому єгипетські жерці вигадали свої писемні знаки, щоб записувати історії про богів і царів на стінах храмів і аркушах зробленого з очерету паперу. Єгипетське письмо називається «єрогліфи», що перекладається як «священне письмо».

За дві тисячі років люди збудували міста на великій річці Янцзи у Китаї. Місцеві жерці поводилися дуже дивно. Вони кидали у вогонь панцирі черепах, щоб ті розкололися, а потім ворожили на осколках про майбутнє (як сьогодні деякі люди використовують кавову гущу). Результати ворожінь видряпували на зворотному боці осколків. Це стало основою китайської писемності. Науковці знайшли сотні потрісканих черепашачих панцирів і за їхньої допомоги дізналися, що в сучасному світі збереглися лише деякі знаки з винайденої три тисячі років тому писемності.

Чому вчені можуть бачити мікроби, а я ні?

Джоан Монастер, біолог і викладач-науковець

Говорячи про мікроби, ми часто маємо на увазі бактерії й віруси, через які можемо захворіти. Дивно, що дуже крихітні організми, занадто малі, щоб ми могли побачити їх навіть крізь збільшувальне скло, можуть змусити нас іноді так погано почуватися!

Наші очі можуть чітко бачити лише об’єкти розміром не менше ніж двісті мікрометрів, наприклад кожна твоя волосина приблизно така завтовшки. Більшість бактерій – близько одного мікрометра, це означає, що двісті мікроорганізмів уміститься на людській волосині.

Побачити бактерії можна за допомогою світлового мікроскопа. Деякі з них схожі на маленькі кульки, деякі – на крихітні палички, інші – подібні до спірального штопора. Іноді бактерії тримаються поодинці, деякі можуть утворювати ланцюжки або групуватися. За допомогою спеціальних кольорових плям ми можемо побачити, що деякі бактерії відрізняються від інших. Деякі мають фіолетовий колір, а деякі – рожевий.

Коли вчені змогли використати потужніші мікроскопи, вони дізналися, що стінки, або оболонки, бактерій відрізняються. Ці відмінності підказали вченим, як саме бактерії спричиняють людські хвороби. Певні бактерії здатні на таке через свою будову.

Наприклад, якщо бактерія має «хвостик», це допомогає їй плавати і легко інфікувати клітини. Деякі бактерії мають крихітні волосинки по всій мембрані, щоб за їхньою допомогою кріпитися до інших клітин (наприклад, у горлі). А в деяких бактерій волога слизова оболонка дозволяє довше виживати за відсутності рідини.

Досліджуючи будову бактерій, науковці розробляють дедалі ефективніші препарати, які можуть боротися з різними типами бактерій і допомагають людському організму перемагати хвороби.

Якщо ти йдеш до лікаря зі шкірною інфекцією, тобі дадуть ліки-антибіотик. Коли ти йдеш з іншою хворобою, наприклад болем у горлі або в животі, тобі можуть дати інший тип антибіотика, тому що лікар зазвичай розуміє за симптомами, які бактерії заразили тебе, і знає, які ліки знищать їх краще. Ці ліки-антибіотики призначені для руйнування структури бактерій і припинення їхньої хвороботворної діяльності. Саме те, що ми дізнаємося, спостерігаючи за бактеріями, дає змогу створювати такі ліки.

Іноді ти йдеш до лікаря і тобі не дають ніяких антибіотиків, тому що у тебе інфекція, яку викликав вірус. Віруси дрібніші, ніж бактерії, вони мають різний вигляд і поводяться по-різному, тож ліки, призначені для боротьби з бактеріями, не допоможуть.

Чому місяць змінює форму?

Професор Кріс Райлі, письменник-науковець і телеведучий

Усе, і я справді маю на увазі усе, у Всесвіті перебуває в русі! І Земля, і Місяць не є винятком. Просто зараз, доки ти читаєш цю книжку, ти, і книжка, і твій будинок, твоя вулиця, твої сусіди і всі, кого ти знаєш, мчать у просторі зі швидкістю понад двадцять сім кілометрів за секунду, оскільки Земля рухається навколо Сонця.

І якщо ти можеш бачити Місяць з вікна, добре придивись і запам’ятай, що він також мчить навколо Землі зі швидкістю кілометр за секунду. Я знаю, в це важко повірити, тому що ти зовсім не бачиш, як він рухається. А все тому, що це насправді дуже далеко: близько 385000 кілометрів, те саме, що об’їхати десять раз навколо Землі.

На цій відстані від Землі Місяць майже за тридцять днів повністю огинає нашу планету. Ти, напевно, помітив, що протягом цього часу він змінює зовнішній вигляд, виростає з тонкої стрічки або півмісяця до цілого кола, а потім перетворюється на тонкий півмісяць, перед тим як повністю зникнути приблизно на день. Як ми можемо пояснити такі кардинальні зміни?

Є якісь ідеї?

Час для експерименту.

Щоб змоделювати космос, знадобляться темна кімната, лампа (для Сонця) і яблуко (для Місяця). Ти гратимеш роль Землі!

Увімкни лампу (Сонце) в одному кінці кімнати і вимкни решту світла. Встань і тримай яблуко на відстані витягнутої руки до світла.

Усе світло падає на один бік яблука, а інший бік яблука, який ти можеш бачити, має бути затемненим. Тепер повернися на місці наліво на одну восьму частину кола, тримаючи Місяць (яблуко) на відстані витягненої руки. Який це тепер має вигляд? Ти тепер можеш побачити праворуч тонку освітлену смужку «Місяця».

Поверни ще на одну восьму кола вліво. Місяць тепер наполовину освітлений Сонцем (лампою). Тримаючи його на відстані витягнутої руки, зроби чверть обороту вліво. «Сонце» має бути за тобою, і, поки ти не кидаєш тінь на «Місяць», частина яблука, розвернена до тебе, повністю освітлена. Повертайся наліво, тримаючи «Місяць» на відстані витягненої руки, і зможеш побачити, що освітлена частина знову темніє, спочатку півколо, а потім півмісяць, перш ніж зникнути в тому самому положенні, з якого ти почав.

Те, що ти щойно змоделював, схоже на те, що відбувається з Місяцем, коли він обертається навколо Землі зі швидкістю один кілометр за секунду! Твій експеримент також доводить, що Місяць – не плаский диск, як іноді здається в нічному небі, а сферичний, як і Земля, освітлена з одного боку Сонцем.

Що треба робити, щоб потрапити на Олімпійські ігри?

Джессіка Енніс, атлетка

Переконайся, що ти наполегливо тренуєшся, піклуєшся про себе як фізично, так і розумово, і ніколи не давай поганим дням перемогти тебе, адже скоро настане гарний день.

Чи ïдять люди левів і полярних ведмедів?

Бенедикт Аллен, дослідник

Ні, це надто багато клопоту. Коли йдеться про пошуки смачного шматочка, щоб поїсти, люди вважають, що легше зловити тварин, у яких немає гігантських зубів або страшних клешнів. Це правда, що і леви, і білі ведмеді дуже добре вміють вистежувати людей. Тому, хоча бігати за ними не доведеться, проблема полягає в іншому – в тому, що тебе з’їдять швидше, ніж ти встигнеш подумати, як приготувати білого ведмедя або лева.

Коли я був у Монголії, яка розташована на іншому кінці світу, я зупинявся у дуже добрих людей, які звуться цаатани, вони живуть у наметах з оленячої шкіри і кочують зі стадами своїх оленів. Одного вечора до намету родини, яка дала мені прихисток, зайшов чоловік, дуже втомлений на вигляд. Чоловік сказав, що тікав від ведмедя, який хотів з’їсти його, тому що він був вбраний в одяг, зшитий із чудових теплих оленячих шкур. Ведмідь подумав, що чоловік – олень, тому що той пахнув так само! Хоч як сильно чоловік кричав, ведмідь гнався за ним. Вийшло непорозуміння.

І коли ведмідь побачив нарешті, що переслідував не оленя, то вирішив, що міг би поласувати і людиною, чому б ні. Зрештою, чоловікові потрібно було відлякати ведмедя ножиком. Лезо не було таким сильним, як кігті ведмедя, тому знадобилося більше часу. Тож можна зрозуміти, чому чоловік так втомився. Я дав йому чашку чаю, і добра жінка зашила його розірваний одяг.

І з левами так само. Їх не так просто з’їсти. Якось я йшов через пустелю Наміб (у Африці) з трьома своїми верблюдами. Мого улюбленого верблюда звали Нельсон, і, коли було щось, чого він не любив, – окрім жирафів, які були вищими за нього, – то це леви. Йому не подобалася їхня звичка підкрадатися до нас. У мене було те саме відчуття. Мені це зовсім не подобалося. І Нельсон, і я хотіли додому.

Леви оточували нас уночі. Я був упевнений, що вони намагалися вирішити, кого з нас краще з’їсти. Я був переконаний, що вони вибрали б мене, бо верблюди можуть швидко бігати і стрибати, в тому числі по головах тих, хто до них підкрадається. А люди – не можуть.

Тому, хоча люди їдять мавп, змій, кажанів і навіть павуків, вони воліють триматися подалі від білих ведмедів і левів. І сподіваються, що білі ведмеді й леви теж триматимуться подалі від них.

Чи правда, що числа не закінчуються?

Маркус ду Саутой, математик

Розповім один з моїх улюблених математичних жартів, який допоможе відповісти на це запитання.

Учитель математики запитує клас: «Яке число найбільше?»

Один з учнів швидко піднімає руку. «Трильйон», – говорить він.

«А як щодо “трильйон один”?» – відповідає вчитель.

«Ну, я майже вгадав», – переможно відповідає учень.

Це смішно (звичайно, це завжди вбиває жарт, коли пояснюєш, чому це смішно), тому що дитина думає, що відповідь вчителя «трильйон один» насправді найбільше число, яке існує. Насправді учитель дає відповідь на запитання «Чи правда, що числа не закінчуються?».

Якби числа закінчувалися, мало б існувати найбільше число. Але якби існувало найбільше число, я міг би провернути той самий трюк, що і вчитель.

Я міг би додати до цього числа одиницю, і в мене було б іще більше число.

Числа ніколи не закінчаться. Їх буде лише більше і більше.

Звідки з’явилося перше насіння?

Доктор Карен Джеймс, біолог

Коли ти думаєш про слово «рослина», то, мабуть, уявляєш собі квітку, дерево або навіть поле трави. Усі ці рослини ростуть із насіння. Але є й інші види рослин, які не виростають із насіння взагалі. Папороті й мохи не мають ні насіння, ні квітів, вони розмножуються за допомогою спор. Спори – це те ж саме насіння, але є деякі важливі відмінності (докладніше про це поговоримо пізніше). Є й інші рослини, які називаються водорості, живуть у воді і не мають спор або насіння, вони розмножуються іншими способами.

Близько 350 млн років тому мохові чагарникові ліси поступилися приголомшливим лісам деревовидних папоротей. Комахи і павукоподібні істоти, яких затопило, користуються їжею і дахом, які надають ці рослини. У водному середовищі плавці деяких риб еволюціонували в ноги, що дозволило їм ходити по землі. Вони стали амфібіями – предками жаб і тритонів.

Саме в цей час спори деяких папоротеподібних еволюціонували і стали більшими, отримали крохмалисте джерело їжі всередині і водонепроникне покриття. Це і було перше насіння. Джерела живлення дали молодим рослинам фору у важких умовах і дозволили вижити в сухих, негостинних місцях, де спори не мали б жодних шансів.

Коли натураліст Чарльз Дарвін писав свою знамениту книжку «Походження видів», він робив досліди у своєму будинку в Даун Хаус в графстві Кент, щоб показати, як довго різні види насіння могли б вижити в морській воді. (Більшості насінин подобалася прісна вода, тому морська вода вважається негостинним місцем.) Дарвін зробив деякі розрахунки, щоб показати, як далеко насіння могло б подорожувати через океан. Це було важливо, тому що за часів Дарвіна не було зрозуміло, як рослини могли оселитися на, скажімо, далеких островах. Дарвін показав, що вони могли полетіти через океан у вигляді насіння і вже там перетворитися на нові види.

Водонепроникне покриття допомогає насінню вижити не тільки в сухих місцях і в океані, а й протягом дуже довгого часу. У 2005 році ізраїльські вчені проростили насінину, якій було 2000 років!

Саме ці переваги допомогли раннім насіннєвим рослинам успішно проростати мільйони років тому. Наступного разу, коли будеш йти через луг, надягнувши бавовняну сорочку або з’ївши миску вівсяної каші, згадай про предків цих рослин. І те, як, зберігаючи свою енергію і «носячи» водонепроникне покриття, вони перетворилися на сотні тисяч красивих і корисних видів рослин, з якими ми живемо на Землі і сьогодні.

Хто був першим художником?

Майкл Вуд, історик

Це чудове запитання, і ти ставиш його саме тоді, коли зроблено дивне відкриття. Доісторичний набір для малювання було нещодавно знайдено у печері Бломбос на березі моря в Південній Африці. Йому, ймовірно, понад дев’яносто тисяч років! Науковці знайшли обточені морські мушлі, у яких були фарби червоного й жовтого кольорів, а поряд були точильні камені і шпателі для змішування. Можливо, ті, хто сторив ці фарби, малювали пальцями на своїх тілах і стінах печери.

Людина – істота творча, і ми стали художниками, різьбярами, закрійниками і різниками по дереву, перш ніж змогли навіть розмовляти. Але хто був найпершим художником? Доісторичний живопис знайдено по всьому світі, багато зображень – незабутні образи, які свідчать про високий політ людської уяви. Поглянь на сплетіння геометричних фігур у мистецтві австралійських аборигенів, загадкові космічні візерунки Давньої Індії або стрімкі сцени полювання в печерах на півдні Франції, і ти доторкнешся до самої таємниці художньої творчості. Це – повідомлення від наших предків, які відчували необхідність творити, залишити після себе слід у світі, у Всесвіті.

Звісно, ми ніколи не дізнаємося, хто був найдавнішим художником. Але він був справжнім художником. От, наприклад, древня крихітна фігурка жінки, яку називають Венера з Холе-Фельс, знайдена у 2008 році. Статуетка заввишки лише шість сантиметрів і вирізана з бивня мамонта. Але вона була вирізана кимось неймовірно чутливим. Венеру було створено сорок тисяч років тому, коли образотворче мистецтво – і, можливо, музика теж – здається, зробило великий стрибок вперед.

А як щодо найдавнішого витвору мистецтва? Вибір дуже великий, але моїми улюбленими є наскальні малюнки Альтаміра в Іспанії. Вперше вони зачарували мене ще в дитинстві, вони справді чудові. Тварини фантастичні: зубр у глибоких блискучих оранжевих тонах, обведений чорною фарбою, рухи, відтворені просто дивовижно. Коли ці малюнки були знайдені – у ХІХ столітті, – дехто стверджував, що це сучасні підробки, тому що доісторичні люди не могли мати достатніх навичок, інтелекту і вмінь для створення таких шедеврів. Як же ці скептики помилялися!

Чому Гай Фокс такий лихий?

Філіппа Ґреґорі, автор історичних романів

Гай Фокс був надзвичайно лихим – адже планував підірвати короля Англії, що було поганою ідеєю навіть у 1605 році. Але він сказав би, що це єдиний спосіб урятувати Англію для католицької релігії. Гай (якого також називали Гвідо) був католиком – християнином, який вважає, що, коли священик пропонує хліб і вино під час меси, вони насправді й фактично стають тілом і кров’ю Ісуса. Усі християни в Європі вірили в це, поки реформатори не запропонували називати хліб і вино «тіло і кров» (хоча, стверджували вони, насправді вони анітрохи не змінюються).

Як і багато інших релігійних суперечок, ця могла зійти нанівець (поговорили і забули), але Генріх VIII, а потім його дочка, королева Єлизавета I, оголосили цю нову точку зору єдиною релігією, дозволеною в Англії. Таким чином, люди, які дотримувалися католицької точки зору і прагнули підкорюватися Папі, перетворилися на злочинців і їм загрожували суворі покарання.

Яков І став королем після королеви Єлизавети, і Гай Фокс відчував, що повинен втримати нового короля від насильницького введення нової релігії в Англії. Він вважав, що найкращий спосіб зробити це – підірвати парламент під час його відкриття, коли король зустрічатиметься в ньому з високопоставленими вельможами.

Він і четверо інших чоловіків зібрали тридцять шість бочок пороху, але змову було викрито і Гая спіймали, коли він охороняв порох. Його доставили в лондонський Тауер і катували, поки він не зізнався.

Він був приречений на страшну смерть – «повішення, потрошіння і четвертування». Це означало, що ув’язнений висів, підв’язаний за шию, поки майже не вмирав, а потім його спускали вниз і розрізали живіт, щоб вийняти нутрощі, які потім спалювали, а він помирав. Потім його тіло розрізали і розсилали по чотирьох частинах королівства, щоб усі знали, як буде покарано зрадників.

Усі – навіть король Яков, якого намагалися вбити, – розуміли, що Гай просто зробив те, чого, як він думав, хотілося б Богу. Але для нього не було пощади. Будучи лихим до кінця, він зміг уникнути страшного болю під час тривалих тортур. Він устиг зістрибнути з ешафоту, зламав собі шию і помер.

На честь урятування короля й Англії від смути багато англійців розклали величезні багаття.

Згодом уряд розпорядився, щоб люди відзначали 5 листопада кожного року. Так і з’явилася Ніч Багать, на яких спалюють опудало Гая Фокса.

З чого я зроблений?

Професор Лоренс Краус, фізик і космолог

Із зоряного пилу. Ну, майже.

Усе в нашому тілі, і все, що ти можеш бачити навколо, складається з крихітних об’єктів, які називаються атомами. Атоми бувають різних типів, так би мовити, елементів. Водень, кисень і вуглець – найважливіші елементи в організмі.

Більша частина клітин твого тіла складається з води – це майже дев’яносто відсотків. Кожна молекула води містить два легкі атоми водню й один важкий атом кисню.

Виявляється, що атоми зроблені з іще більш дрібних об’єктів, частинок, які називаються протони, нейтрони й електрони. Протони і нейтрони, своєю чергою, складаються з іще дрібніших об’єктів – кварків. Наскільки відомо, електрони і кварки не поділяються на дрібніші частинки.

Отже, чому ти зроблений з зоряного пилу?

Наш Всесвіт утворився близько 30 млрд років тому, в результаті Великого Вибуху. Однак тоді з протонів, нейтронів і електронів було сформовано тільки найлегші елементи. Важчі елементи, такі як кисень і вуглець, із яких складаються наші тіла, було створено в ядрах зірок, де температура може перевищувати сотні мільйонів градусів.

Як же ці елементи потрапили в наші тіла? Як могли стати основою всієї земної матерії? Це могло статися, лише якщо деякі з цих зірок вибухнули, викинувши всі елементи зі своїх ядер у космос. Потім, близько 4,5 млрд років тому, ця матерія почала стискатися в нашій частині Галактики. Так сформувалися Сонце, Сонячна система навколо нього, а також матерія, з якої складається життя на Землі.

Таким чином, більшість атомів, із яких складається твоє тіло, виникли всередині зірок! Можливо, атоми твоєї лівої руки виникли всередині однієї зірки, а атоми правої – всередині іншої! Тож ти справді дитя зірок.

Чому пінгвіни живуть на Південному полюсі, а не на Північному?

Ванесса Берловіц, телевізійний продюсер документальних програм

Хоча пінгвіни і не живуть аж на Південному полюсі, вони, як правило, живуть у крижаних морях, які оточують Антарктиду.

Пінгвінам тут добре, тому що в них найкраще зимове вбрання! Їхні пір’їни зчеплені одна з одною, як черепиця на даху, й утворюють справжній водонепроникний костюм на багатошаровій пухнастій підкладці. Також зберігати тепло пінгвінам допомагає підшкірний шар жиру. Пінгвінам було б дуже важко мігрувати до Арктики, на північ – адже довелося б пливти в теплих морях на екваторі. Уяви собі, як незручно це було б для них. Це все одно, якби ми з тобою робили пробіжку спекотного сонячного дня в лижному костюмі!

Коли ми знімали «Замерзлу планету», я дуже здивувалася, дізнавшись, що пінгвінам треба дуже наполегливо працювати, щоб не перегріватися влітку, навіть в Антарктиді, де влітку не набагато тепліше, ніж узимку в Англії. Уся команда сміялася, коли ми спостерігали перші кадри, на яких королівські пінгвіни заривалися в холодний мокрий пісок, щоб охолодити животики і голі рожеві ноги. Їхні пташенята були ще смішнішими, коли збиралися на грязьові ванни, щоб не перегріватися, і мали вигляд, ніби пірнають у розтоплений шоколад!

Якби пінгвіни могли дістатися півночі, вони зустріли б там стаї дуже схожих на них чорно-білих птахів – гагарок. Гагарки, на відміну від пінгвінів, уміють літати. Це, до речі, ще одна причина, з якої пінгвіни не мігрують на північ, в Арктику, – вони не зможуть полетіти від білих ведмедів і песців, які влітку полюють там на перелітних птахів.

В Антарктиді пінгвінам не доводиться турбуватися про те, що на них нападуть, коли вони гніздяться. Тут немає наземних хижаків, оскільки жоден із їхніх предків не зміг переплисти бурхливі холодні моря, щоб потрапити сюди. Деякі групи птахів, від яких походять пінгвіни, втратили здатність літати – тому що не треба було тікати від хижаків. Крила у пінгвінів коротенькі. Пінгвіни використовують їх як ласти, щоб пересуватися під водою.

Мені пощастило спостерігати за тим, як плавають пінгвіни, зверху, коли знімала їх на камеру з вертольота. Саме тоді я зрозуміла, що пінгвіни все ж таки можуть літати, принаймні по морю. Це було одне з найкрасивіших видовищ у моєму житті. Все одно, що дивитися підводний балет.

Усі уявляють собі пінгвінів незграбними, але коли бачиш, наскільки граційно вони плавають у цих холодних південних морях, розумієш: саме це їхнє природне середовище!

Яка тварина найсильніша?

Стів Леонард, ветеринар і ведучий телепрограм про дику природу

Ну, це складне запитання. Очевидно, найсильнішою можна назвати ту тварину, яка піднімає найбільшу вагу, – і це, ймовірно, буде слон. Азіатські слони піднімають хоботами 300 кг. Але якщо ви обмотаєте шкіряну мотузку навколо колоди і змусите слона взяти її, він зможе підняти цілих 500 кг, що становить половину ваги маленького автомобіля. Здається, це багато, але порівняно з вагою слона це зовсім трохи. Це все одно, що я візьму дев’ять пакетів цукру, – я можу легко зробити це однією рукою.

Тому, можливо, треба порівнювати силу м’язів із масою тіла.

Найсильніші у світі люди можуть підняти вагу, вдвічі більшу за свою власну. Вражає, але це ніщо порівняно з можливостями деяких тварин.

Самці горили дуже сильні й можуть підняти вантаж, у 10 разів більший за власну вагу, що робить їх у п’ять разів сильнішими, ніж людина!

Але по-справжньому сильні тварини на землі (якщо порівнювати з розміром) – це комахи. Мурахи-листорізи можуть піднімати шматочки листя, у 50 разів більші за власну вагу. Це все одно, що я підніму в повітря самку азіатського слона!

Проте це ще не все. Гнойовий жук може підняти щось, у 1141 раз більше за власну вагу, це те саме, що я підніму шість двоповерхових автобусів! Деякі мікроскопічні істоти можуть бути навіть сильнішими, але змусити їх підняти щось дуже важко.

Як літають літаки?

Девід Руні, відповідальний за виставку транспорту в Лондонському музеї науки

Коли вперше летиш літаком, не можеш уявити, як така велика важка річ, повна людей і багажу, може літати. Важкі речі мали б перебувати на землі, і літаки у тому числі.

Але не слід турбуватися. Просто погляньте на птахів, які літають навколо. Вони досить важкі, але їм вдається залишатися у повітрі. І вони роблять це за допомогою дуже цікавих природних трюків.

Ви бачили, що з боків літака є дві довгі деталі, вони називаються – крила.

Якщо ви бували в літаку, то знаєте, що просто перед тим, як піднятися у повітря, пілот відводить літак до самого кінця дуже довгої дороги – злітно-посадкової смуги, – а потім розвертається і рухається по ній дуже швидко (для мене це найзахопливіша частина подорожі).

А ось як працює трюк із польотом. Літак рухається вперед, а повітря, крізь яке він рухається, проходить над крилами. Коли швидко біжиш вперед, можеш відчути на обличчі вітер – тут так само.

До речі, крила літака пласкі і трохи вигнуті. Через це повітря тече не тільки над, а й під крилами. Змінюючи напрямок, повітря штовхає крило вгору. Я не можу пояснити чому. Воно просто так робить.

Тож, доки літак рухається вперед, повітря штовхає крила вгору, і літак злітає.

Вас зацікавило, як літак може рухатися настільки швидко? За допомогою двигунів. Більшість сучасних літаків мають два або чотири двигуни, найчастіше так звані реактивні.

Реактивні двигуни працюють на рідкому паливі, наприклад гасі. Коли гас згоряє у двигуні, з нього виривається розжарений газовий струмінь, який або штовхає літак угору, або з тією ж метою обертає вентилятор. Ви, ймовірно, помітили, що реактивні двигуни неймовірно шумні. Це тому, що відбувається процес згоряння палива.

Є багато інших частин і деталей, які потрібні літаку, щоб літати. Як, наприклад, керувати літаком? Як його сповільнити? Для цього використовують закрилки на крилах і в хвості. Пілот піднімає чи опускає їх, і літак летить швидше або повільніше, вгору або вниз, ліворуч або праворуч.

Ось так літаки рухаються вперед і назад, злітають і приземляються. Вони дивовижні, справді.

Хто дав назви всім містам?

Марк Форсайт, блогер і письменник

Назви містам, як правило, дають люди, які живуть поблизу і тому можуть описати те, що там є. Іноді це очевидно, іноді – ні.

Наприклад, назви «Ньюкасл» і «Оксфорд» зрозуміти досить легко. Побудували новий замок, назвали його Ньюкасл (у перекладі з англійської – «новий замок»). Був брід, де бики могли перейти річку, місто назвали Оксфорд (у перекладі з англійської – «бичачий брід»).

Але іноді просто так нічого не поясниш. І це тому, що мови змінюються. Подумайте, скільки слів, що ними ви розмовляєте з друзями, не розуміють ваші бабусі і дідусі. Або згадаймо їхні старомодні слівця. Що ж, у цьому немає нічого нового. Ваші дідусі і бабусі були такими самими в дитинстві, і це не змінюється впродовж багатьох століть.

Тож ваша прапрапрапрапрапрабабуся могла б назвати щось каламутне печінкою. Дізнавшися, що хтось приїхав із Ліверпуля, вона б зрозуміла, що йдеться про місто на березі каламутної річки (у перекладі з англійської – «болотиста заводь»).

І ваш прапрапрапрапрапрапрапрапрапрадід, почувши ім’я Бірмінгем, можливо, сказав би: «О, так ось де ферма родини Бірм» (у перекладі з англійської – «Бірмів луг»).

Щоб дістатися тих, хто знав, що означає слово «Лондон», треба перебрати близько ста «пра». Ймовірно, ця назва означає просто місце біля річки, таке глибоке, що через нього не могли перебратися.

Час від часу міста отримують назви в інші способи. Александр Великий (Македонський) просто побудував собі місто і назвав його Александрія. А Хартум, назва столиці Судану, означає «Кінець слонячого хобота». Але я поняття не маю чому.

Чому вода мокра?

Роджер Хайфілд, директор із зовнішніх зв’язків у Science Museum Group

Відповідь може бути такою: коли ви торкаєтеся калюжі, кінчики пальців повідомляють мозок про «мокре» відчуття.

Нервові імпульси весь час посилають від шкіри до мозку повідомлення про світ навколо вас. Ми називаємо це відчуттям дотику. Саме воно допомагає відчувати речі сухими, гарячими, холодними, грубими, гладенькими тощо. Вода дає відчуття вологості, а це означає, що вона є рідиною.

Але вода рідка лише вище від 0 °C і нижче від 100 °C. За 0 °C або за нижчої температури це суцільний лід. Якщо взяти кубики льоду з морозилки і помістити їх у напій при кімнатній температурі, вони розтануть. Температура знову зробить їх рідиною. І коли вода в чайнику нагрівається більше від 100 °C, вона стає газом, який називається «водяна пара» (невидима для наших очей). До речі, пара, що виходить із чайника, – це насправді крихітні краплинки рідкої води, які утворюються, коли гарячі випари потрапляють у холодне повітря навколо чайника.

Якби у вас був супермікроскоп, ви побачили б, що вода складається з маленьких частинок, які називаються молекулами. Кожна молекула складається з дрібніших частинок, так званих атомів. Їх можна порівняти з деталями «Лего». Молекули з’єднуються, утворючи усі хімічні речовини і навколо нас, і в нашому тілі.

Кожна молекула води складається з двох атомів водню й одного атома кисню. Молекули теж прилипають одна до одної, але виявляється, що молекули води «склеюються» одна з одною разом з воднем у незвичайний спосіб. Більш докладно ви можете дізнатися про цей клей згодом, коли подорослішаєте. Усе, що вам потрібно знати зараз, – що ці «водневі зв’язки» скріплюють молекули води щільніше, ніж позбавлені їх інші молекули такого самого розміру. Через це вода набуває нових дивовижних властивостей.

Ось деякі з них.

• На поверхні рідкої води є тонка плівка. Ми не можемо побачити її, але вона досить міцна для того, щоб витримати комах, які бігають по ній. Через цю плівку вода прилипає до наших рук і одягу й дає відчуття вологості. Деякі інші рідини, такі як металева ртуть, не дають відчуття вологості при кімнатній температурі, тому що не мають такої липкості. Якщо виливати рідку ртуть на руки, вона просто скотиться, як мармур. (Не раджу робити цього, тому що ртуть – небезпечна!)

• Вода кипить і плавиться при більш високій температурі, ніж речовини з аналогічним розміром молекул.

• Більшість речовин стискаються, коли ви охолоджуєте їх, але вода розширюється при замерзанні. Це відбувається тому, що спеціальні водневі зв’язки відштовхують свої молекули далі одна від одної. Тому лід займає більше місця, ніж рідка вода. Це також пояснює, чому кубики льоду плавають.

• Експерименти Річа Сайкаллі в Берклі, штат Каліфорнія, і підрахунки Девіда Клері в Оксфордському університеті показали, що коли ви хочете промокнути, потрібно принаймні шість молекул води. Якщо їх менше, молекули утворюють плівки завтовшки лише в одну молекулу. Додайте шосту молекулу в групу, і вийде мікроскопічна калюжа.

Хто винайшов шоколад?

Джоан Гарріс, письменниця

Шоколад у плитках був винайдений 1847 року містером Фраєм у Лондоні, але взагалі шоколад використовували протягом тисяч років. Майя й інки у Центральній і Південній Америці використовували свого роду шоколадний напій для релігійних церемоній, а перші дослідники Америки привезли його до Європи.

Христофор Колумб, кажуть, приніс перші какао-боби в Європу приблизно 1503 року, але ніхто не знав, що з ними робити. Кілька років по тому іспанський конкістадор Ернан Кортес відкрив Новий світ і, повертаючись із Мексики в Іспанію 1528 року, завантажив свої галеони какао-бобами й обладнанням, необхідним для виготовлення шоколадного напою.

Минуло понад сто років, перш ніж звичай пити шоколад поширився по всій Європі. Це стало дуже модно серед багатіїв, а Папа Римський навіть засудив цей напій за те, що він робить людей жадібними!

Чи забруднюють корови повітря?

Тім Сміт, керівник проекту Eden

Так, але… корови роблять і хороші речі.

Отже, по-перше, як корови забруднюють повітря? Це пов’язано з тим, що вони їдять і як вони їдять. На відміну від вас або мене корови мають шлунки з чотирма відділами. Це дозволяє їм перетравлювати жорстку траву. Вони зберігають з’їдену траву в першому відділі шлунка і можуть повернути її назад і дожувати згодом, щоб подрібнити краще. Ось чому може здатися, ніби корови жують гумку.

У другому відділі повно корисних бактерій, які обробляють траву, розщеплюючи її. При цьому виділяється газ із неприємним запахом – метан, який корови видихають. У людському організмі він теж виробляється, частіше коли хтось поїв забагато бобів, але по-іншому. Пук, вибачте!

Тільки третій і четвертий відділи коров’ячого шлунка поводяться майже як наш (одинарний) шлунок. Але тут не так багато спільного із запитанням про забруднення повітря, тому не будемо про це.

Повернімося до неприємного забруднювального газу. Метан – парниковий газ, що, як і вуглекислий, утворює навколо Землі загазовану ковдру, яка тримає тепло, спричиняючись до зміни клімату. Метан зберігає тепло краще, ніж вуглекислий газ, і надходить із інших місць, таких як роти корів і задні отвори інших тварин, а також від викопного палива (вугілля і нафти), болотного газу, виробленого в водно-болотних угіддях, і газу з рисових полів. Поголів’я худоби (корови, вівці і кози) виробляє приблизно стільки ж метану, як болотний газ, та більше, ніж виробляється при вирощуванні рису.

Вживання в їжу меншої кількості м’яса означає меншу кількість корів і менше метану, тож це один зі способів зменшити викиди парникових газів. Проте і від корів є користь. Деякі землі не підходять для вирощування сільськогосподарських культур (пшениці, бобів), але на них може рости трава, яку їдять тварини. Крім того, заробіток близько мільярда людей у світі залежить від свійської худоби – в тому числі 70 % від 880 мільйонів бідних селян, які живуть менше ніж на один долар на день. Дорослі можуть перевірити, звідки м’ясо, яке купує ваша родина, і чи надійний це виробник.

Для того щоб скоротити викиди парникових газів в атмосферу, можна зробити багато чого: економити електроенергію, вимикаючи світло, комп’ютери і телевізори, коли ви не використовуєте їх, допомагаючи дорослим менше користуватися автомобілем, переробляти речі, розповідати про це друзям і членам родини – і за допомогою своєї уяви придумувати нові ідеї.

До речі, про нові ідеї. Австралійські науковці виявили, що кишкові бактерії кенгуру виробляють менше метану, ніж кишкові бактерії корови. Вчені намагаються знайти спосіб пересадити ці бактерії від кенгуру до корів, щоб зробити їх більш екологічно чистими.

Чи правда, що цукор шкідливий?

Аннабель Кармель, автор книжок про виховання дітей

Ми всі від народження запрограмовані так, що нам подобається солодке. Вчені вважають, це тому, що отруйні продукти, наприклад деякі ягоди, природно, гіркі, а солодкі смаки асоціюються з безпечною їжею.

Не весь цукор шкідливий. Є деякі види природного цукру, які ви можете знайти в продуктах, таких як фрукти. Ці форми цукру не нашкодять вам, якщо не їсти їх забагато.

Але цукор додається і в усі штучні продукти, іноді і в ті, які важко запідозрити в тому, що вони містять цукор: супи, соуси для піци, чіпси тощо. Це означає, що в нашому раціоні може міститися набагато більше цукру, ніж ми думаємо.

У сухих сніданках також багато цукру, іноді цілих 35 відсотків. Це не найкращий спосіб почати день, тому що це не дасть достатньо енергії вранці. Зараз триває дискусія про те, чи слід перемістити злаки до кондитерських відділів у магазинах! Моя думка така: якщо ви подивитеся на етикетку і побачите серед перших трьох складових продукту цукор – покладіть його назад на полицю.

Є кілька причин, чому не слід їсти забагато цукру. З одного боку, це погано для зубів. Ви коли-небудь пробували помістити зуб, який випав, у склянку з газованим напоєм (монета також підійде, якщо зубів немає під рукою)? Подивіться, що станеться з зубом або монетою лише за кілька годин!

Цукор найбільше шкодить зубам, якщо їсти його часто, тож краще вживати продукти, в яких він міститься, як частину страви, а не як перекус між прийомами їжі.

Цукор шкідливий і для інших частин тіла, якщо вживати його забагато і щодня. Це може навіть змінити поведінку людини. Коли ви їсте цукор, він надходить у кров, даючи приплив енергії, і організм виробляє інсулін, щоб справлятися з цим цукром. Цей сплеск енергії не дуже довгий, і ви почуватиметесь дуже втомлено, щойно цукор закінчиться. Якщо ви їсте багато цукру, його рівень у крові йде то вгору, то вниз, то вгору, то вниз. Організму не потрібен весь цей цукор, тому він зберігає залишок, що може призвести до збільшення ваги.

Який би я мав вигляд, якби не мав скелета?

Професор Джой С. Ґейлін Рейндберг, спеціаліст із порівняльної анатомії

Якби ти не мав скелета, ти міг би розтягувати руки, як гумові стрічки, пролізати під дверима й змінювати форму тіла, як перевертні з «Гаррі Поттера»!

Проте були б певні негаразди. Під дією сили гравітації було б важко утримувати форму тіла. Більшість часу довелося б проводити у формі коробки або миски, в якій ти б опинився, – як вода в чашці або желе у прес-формі. А поза формою ти, ймовірно, мав би вигляд великого округлого шматка желе, що розтікся на підлозі.

Скелет дає тобі форму – внутрішній каркас. Він забезпечує поверхню, до якої кріпляться м’язи, а також суглоби, що діють як важіль і блоки. Без жорсткої основи, на яку могли б спертися м’язи, без ефективної механічної роботи суглобів ти був би дуже слабким і швидко втомлювався, тому що витрачав би більше енергії на те, щоб рухати руками і ногами.

Проте у воді ти був би майже невагомим, і, отже, не дуже втомлювався б під час руху. Швидше за все, ти скидався б на медузу, кальмара або восьминога. Я колись розрізав гігантського кальмара і бачив, наскільки незвичне його тіло. Ці тварини не мають кісток, але мають дивовижну гнучкість, тому можуть згинатися майже всюди – не лише в суглобах, як можемо ми. Уяви, що ти в змозі згорнути руку в спіраль!

Це нагадало мені про розсічення слонячого хобота, який може згинатися в декількох напрямках лише за допомогою м’язів, без будь-яких кісток! Рука кальмара працює подібним чином. Вона нахиляється, коли м’язи тягнуть назад тільки з одного боку, вона скорочується, коли всі м’язи тягнуть назад, і подовжується, коли зовнішнє кільце м’язів стискається біля центру щупальця, як кулак. При цьому рідина всередині різко спрямовується до кінчика щупальця – як зубна паста, якщо стиснути тюбик у руці, – і викидається вперед.

Я колись зіткнулася з живим гігантським тихоокеанським восьминогом – під час підводного плавання. Мені сподобалося, як він змінив свою форму: зморщивши шкіру, він набував вигляду гальки або водоростей, робив щупальця пласкими, ніби крила літака, або змотував і розмотував їх, ніби колеса, що обертаються.

Найдивовижніший момент був, коли восьминіг простягнув щупальця, щоб торкнутися мене (просто перед тим, як проповзти по моїй масці й затулити огляд своїми присосками!). Це щупальце, що розгорталося і тягнулося до мене, нагадувало святкову свистульку!

Звідки письменники беруть ідеï для книжок?

Філіп Пуллман, письменник

Я думаю, що якби ви запитали про це у десяти різних авторів, то, ймовірно, отримали б десять різних відповідей. У стародавні часи поети звикли вірити в Муз, божественних істот, чия робота полягала в тому, щоб надихати їх. Існували дев’ять Муз: одна відповідала за епічну поезію, одна – за трагедію, одна – за танці, і так далі, і поети чи музиканти благали Музу дати їм гарні ідеї або, можливо, приносили їй жертви.

Я не думаю, що хтось сьогодні вірить у муз, але розумію, чому в них вірили в давнину.

Ідеї приходять загадковим чином; ви не можете гарантувати, що отримаєте хорошу ідею, просто називаючи себе письменником.

Важливо бути готовим. Коли люди запитують, де я беру ідеї, я іноді кажу: «Я не знаю, звідки вони беруться, але я знаю, куди вони приходять: вони приходять до мого столу, і, якщо я не там, вони йдуть знову». Іншими словами, де б ви не були, ви повинні бути готові впізнати хорошу ідею і щось із цим зробити.

Коли я вчився у школі, я вважав, що гра у крикет – це гарний час для того, щоб з’явилися нові ідеї. Причиною було те, що я не вмів грати у ватин або боулінг, і я не міг ловити, тому мене переважно відправляли в дальню частину поля, де я міг просто стояти в напівсні й напівуважності. Цей стан розуму ідеально підходить для прибуття ідей. Я думаю, що жив у такому стані протягом більшої частини свого життя. Справді.

Деякі автори носять із собою ноутбуки, щоб записувати ідеї, щойно вони з’являються. Це може допомогти і вам. Я пробував це час від часу, але ніколи не вважав, що це дуже корисно, тому що хороша ідея для твору залишиться в моїй голові, як один з тих причіпок, які іноді з’являться на вашому одязі, якщо ви пройдетеся по полю. Я не міг би позбутися неї, навіть якби захотів.

Ідеї можуть прийти звідки завгодно. Багато ідей приходять від читання, і немає нічого поганого в тому, щоб взяти натхнення від іншого письменника. Більшість із нас так починали, оскільки, будучи схвильованими після прочитаного, прагнули в чомусь наслідувати автора. Багато ідей приходять від простого спостерігання і слухання.

Але гарна ідея – лише початок. Те, що ви повинні зробити, – перетворити її на історію. Деякі люди думають, що все, що потрібно для того, щоб бути письменником, – це натхнення. Не так сталося, як гадалося! У багатьох людей є хороші ідеї, але далеко не всі з них насправді підуть далі і напишуть історію. Ось де починається важка робота.

Але не турбуйтеся. Якщо ви будете старанно і регулярно працювати і йти далі, навіть якщо не вважаєте, що це добре, муза побачить це й винагородить вас ідеями. І це одне з найкращих відчуттів у житті – знайти нарешті спосіб розв’язати проблему, над якою працюєш уже кілька тижнів. Саме так і є, тому я досі вірю у своїх муз. У всякому разі, я дуже їх поважаю.

Чому в чоловіків росте борода, а в жінок – ні?

Доктор Крістіан Йенсен, лікар і телеведучий

Ви можете також запитати: «Чому чоловіки зовнішньо відрізняються від жінок?» Це все зводиться до двох досить розумних гормонів або хімічних речовин, які справді починають працювати у вашому тілі, коли ви досягаєте «статевої зрілості», десь у тринадцять років. Ці гормони називаються «естроген» і «тестостерон», і вони роблять так, що ви дорослішаєте і змінюєтеся відповідно до своєї статі – чоловічої або жіночої.

Гормон естроген найбільш активний у дівчаток. Він допомагає рости грудям та іншим частинам жіночого тіла, а також змушує рости волосся на головах і зупиняє ріст волосся на обличчях.

У хлопчиків гормон під назвою «тестостерон» є більш активним. Він робить їхні голоси глибшими, а також завдяки йому хлопчики ростуть вищими і сильнішими. Він також змушує волосся рости на обличчі та інших частинах тіла, але уповільнює ріст волосся на голові. Саме тому існують лисі люди з великими бородами!

Таким чином, відповідь на запитання про те, чому у чоловіків ростуть бороди, а у жінок ні: тому що у чоловіків тестостерону в організмі більше, ніж у жінок.

Іноді жінки можуть мати проблеми зі здоров’ям, коли їхні тіла виробляють занадто багато тестостерону, – адже це чоловічий гормон. Вгадайте, що відбувається, якщо лікар не поставить правильний діагноз? У жінок теж можуть вирости бороди!

Чому небо вночі темне?

Крістофер Поттер, письменник

У дитинстві ми постійно про це питаємо. Потім дорослішаємо, соромимося і не запитуємо так часто. Можливо, ми не хочемо визнати, що не знаємо цього. Це сумно, тому що ставити питання – дуже важливо. Великі вчені, такі як Ейнштейн, були розумними почасти тому, що ставили питання про речі, які всім іншим здавалися очевидними.

Чому небо вночі темне? На вигляд – досить просте запитання. І відповідь очевидна: тому що ввечері Сонце сідає. Але це не зовсім так, тому що Сонце рухається. Насправді Сонце з’являється, тільки коли посувається горизонт. Реальний рух Землі – обертання навколо своєї осі. Це виглядає, ніби сонце огинає Землю по дузі.

Отже, навіть таке просте на вигляд запитання змусило нас подумати про рух Землі стосовно Сонця. І можна було б відразу поставити інші запитання, наприклад: «А звідки ми знаємо, що Земля рухається?»

Іноді хороший спосіб подумати про питання – поставити його під сумнів: а чи небо вночі і справді темне?

Якщо ви живете в селі, далеко від міських вуличних ліхтарів, то, мабуть, помітили, що навіть у ті ночі, коли немає місяця, небо може бути досить яскравим – тільки від світла далеких зірок. Протягом багатьох століть деякі глибокі мислителі замислювалися: чому нічне небо не яскравіше, ніж мало б бути?

Якщо Всесвіт вічний, як вважають багато філософів і вчених, і якщо в нескінченному Всесвіті існує нескінченна кількість зірок, то нічне небо повинно бути яскравішим. Не темним!

Але уявіть собі, що Всесвіт, сам простір, розширюється. Світло далеких зірок віддалятиметься від нас, і цього досить, щоб пояснити, чому вночі небо таке темне.

Тож ваше запитання: «Чому небо вночі темне?» – насправді дуже глибоке і напряму пов’язане з іншим – вічний Всесвіт чи ні. І от над цим питанням вчені досі ламають голову.

Як збудували єгипетські піраміди?

Доктор Джойс Тілдеслі, єгиптолог

У стародавніх єгиптян не було електрики і складного обладнання, а також надлишку робочої сили. Натомість вони залучили до будівництва весь народ. Піраміди будували багато тисяч робітників, які прибували з міст і сіл по всьому Єгипту. Вони наполегливо працювали протягом кількох місяців, потім поверталися додому для відпочинку, а нові робітники прибували, щоб зайняти їх місце. Їх контролювала невелика група спеціалістів – будівельників, мулярів і архітекторів. Оскільки грошей у Давньому Єгипті не було, платили їм їжею й питвом.

Хоча всі піраміди більш-менш схожі, побудовані вони по-різному. У деяких із них зал для тіла царя (так звана похоронна камера) розташований під землею, в інших – над землею.

Спочатку будівельники вирівнювали землю й відміряли чотири сторони піраміди. У розташованих неподалік кар’єрах за допомогою найпростіших інструментів, наприклад мідних зубил і молотків, витісували величезні кам’яні блоки і витягали на будівельний майданчик на дерев’яних санях. На рівень стіни, що зводилася, камені підіймали по широких дерев’яних скатах.

Після того як основний трикутний контур було завершено, його вкривали шаром дуже дорогого білого каменю, відполірованого настільки, що виблискував на сонці. Верхній камінь піраміди, так званий пірамідіон, іноді вкривали золотом, щоб він блищав іще сильніше!

Що треба робити, коли не знаєш, що малювати?

Трейсі Емін, художник

Я часто відчуваю, що не можу малювати. Коли в мене таке відчуття, я йду робити щось інше. Я зазвичай ходжу на вечірки, граю в доміно, виходжу на вулицю, щоб поїсти або поплавати, довго гуляю, ходжу по магазинах – звичайні справи.

Зазвичай я прокидаюся з першої до третьої години ночі й не сплю близько двох-трьох годин. От тоді я найбільше хотів би працювати, але не можу, тому що навіть коли не сплю, я не досить прокинувся, щоб одягнутися і піти в студію. Але тепер у мене є додаток на айпаді, який дозволяє малювати. Малюнки дуже відрізняються від мого звичайного стилю, тому що я малюю пальцем, і я досі трохи сонний, тому малюнки прийшли з іншої частини мого мозку. Крім того, це всього лише нариси, тому я почуваюся вільніше.

Мені найбільше подобається читати і плавати. Плавання робить мене щасливим, і мій мозок починає працювати. А читання наповнює мій розум образами інших людей, і це позбавляє мене стресу.

Мені треба малювати – адже я художник. Без цього моє життя не має сенсу, я втрачаю впевненість і іноді навіть забуваю, ким я є.

Чи правда, що Александру Македонському подобалися жаби?

Беттані Хьюз, історик

Ваше запитання змусило мене почухати голову й обдумати всілякі дивні речі. Давньогрецький філософ Сократ сказав знамениту фразу: «Недосліджене життя не варте того, щоб його прожити». Іншими словами, треба тримати мозок ввімкненим і завжди ставити питання світові, а не просто приймати речі такими, які вони є. Тож спасибі за заохочення поламати голову над цікавим питанням!

Александр, який походив із Греції (ну, точніше з її провінції під назвою Македонія), відомий з багатьох причин: він намагався завоювати світ, боровся з перськими бойовими слонами і любив поеми Гомера. Але не так багато людей автоматично поставлять «Александр Македонський» і «жаби» в одне речення. І все-таки… Олександра навчав філософ Аристотель із приблизно 342 р. до н. е. Аристотель був одним із тих грецьких філософів, які цікавилися причинами всього, що відбувалося навколо. Він завжди ставив перед собою питання, майже як ви. Питання типу: «Чому людина стає тираном?», «Як блок з каменю стає скульптурою?» і «Чому пуголовки стають жабами?»

Самого Аристотеля вчив Платон, інший великий мислитель. Якось Платон сказав: «Ми живемо, як жаби навколо ставка», – тому що для греків були дуже важливими війни, торгівля, спілкування, пов’язані із Середземним морем. Аристофан, драматург із Афін, мав великий успіх із комедією «Жаби» (написаною в 405 р. до н. е.). Одна з байок Езопа, «Хлопчики і Жаби», в якій розповідається про лихих хлопчиків, які кидали каміння в жаб у ставку, вчила: те, що ми робимо для власного задоволення, може обернутися лихом для інших.

Отже, давньогрецькі мудреці справді багато думали й розмовляли про жаб. То чому Александр мав бути іншим? Александр любив поеми Гомера (він навіть спав з «Іліадою» й кинджалом під подушкою). Ймовірно, йому було відомо і про комічну епопею «Батрахоміомахія» («Битва мишей і жаб»), авторство якої приписували саме Гомеру.

Немає жодного сумніву, що Александр знав про жаб набагато більше, ніж міг про них прочитати. Коли в Середземномор’ї їдеш сільською дорогою, далеко від звуків двадцять першого століття (автомобілі, поїзди, літаки, мобільні телефони), жаби квакають хором. Це схоже на справжню жаб’ячу оперу.

Спасибі за запитання – я відтепер думатиму про Александра по-іншому.

Як працює електрика?

Професор Аль-Халілі, вчений і телеведучий

Щоб зрозуміти, як працює електрика, ми повинні знати, що це таке. Якщо подумати – це схоже на магію, і навіть багато дорослих насправді не знають, що до чого. Можливо, ви запитали в них і отримали не дуже вичерпну відповідь. Що ж, я зроблю все можливе, щоб пояснити.

Електрика дуже загадкова, тому що ми її не бачимо. Тільки здається, що це невидима енергія, яка вмикає світло, комп’ютери, телевізори і майже все інше в нашому світі. Я припускаю, що це трохи схоже на бензин, завдяки якому працює автомобіль. Але, навіть якщо ви не знаєте точно, як працює машина, бензин можна і побачити, і понюхати.

Річ у тому, що електрика справді невидима. І не тому, що вона магічна, а тому, що ми не можемо побачити найдрібніші частинки, з яких вона складається. Вони називаються «електрони», це надзвичайно маленькі частинки матерії, які обертаються в атомах. А атоми – всюди. Усе, що є у Всесвіті, в тому числі ми, складається з нескінченної кількості атомів.

Отже, електрони несуть так званий заряд, завдяки чому набувають магнітних властивостей. Електрони потрапляють у пастку всередині атомів і не можуть вирватися, тому що в центрі кожного атома є потужне ядро, яке притягує електрони до себе.

Як правило, атоми дуже зайняті тим, щоб впоратися з перетягуванням каната між ядром у центрі й електронами, що обертаються навколо ядра. Настільки зайняті, що переважно ігнорують інші, сусідні атоми. Веселощі починаються, коли деяким електронам вдається втекти зі своїх атомів. Вони починають марширувати разом, наче армія, крізь різні матеріали (наприклад, метали), створюючи електричний струм. Вони роблять це на дуже високій швидкості.

Електрони так рухаються, тому що, по-перше, їх притягують атоми, у яких не вистачає електронів, а по-друге, їх відштовхують атоми, у яких електронів забагато. Отже, мільярди і мільярди крихітних електронів пролітають дротом. Це і є електричний струм.

Добре, тож тепер, коли я розповів, що таке електрика, розберемося, як її виробити.

Необхідно якимось чином витягти якомога більше електронів із атомів і зберегти їх десь, наприклад в акумуляторі. Там вони будуть напоготові, коли ми захочемо ввімкнути, наприклад, електричну лампочку.

Є багато способів виробити велику кількість електрики, але зазвичай це робить динамо-машина, особливий пристрій, який обертається силою пари`.

Звичайно, це не так просто. Насамперед потрібна енергія, щоб нагріти воду до пароподібного стану. Отримати цю енергію можна від самих атомів (це так звана ядерна енергія), або від Сонця, або від вітру, або просто спалюванням таких речей, як вугілля. Це все складні процеси. Але в результаті все, що нам потрібно зробити, – це ввімкнути перемикач або натиснути кнопку, і нехай маленькі електрони роблять свою справу.

З чого зроблені кістки?

Професор Еліс Робертс, експерт з анатомії й телеведуча

Кістки – дивовижні. Ви можете уявляти їх собі білими, ламкими і млявими, але всередині нашого тіла вони сповнені життя.

Кістки складаються з дуже твердої речовини, усередині якої – безліч маленьких клітин. Кістки рожевого кольору, тому що в них дуже багато кровоносних судин. Кістки неймовірно сильні – такі само жорсткі, як залізо, але не ламкі. На щастя, кістку досить важко зламати, тому що кістковий матеріал – це дуже «розумна» суміш твердого мінералу, який містить багато кальцію, і міцного білка.

Кістки постійно змінюються, всередині і ззовні. Їхні форма і розмір змінюються відповідно до того, як росте ваше тіло, але навіть якщо ви вже дорослі, вони все ще можуть трохи змінитися. Це тому, що вони містять живі клітини. Деякі з цих клітин, які називаються остеобласти, можуть відкачувати новий кістковий матеріал. Інші називаються остеокласти, вони роз’їдають кістковий матеріал. Остеобласти й остеокласти разом стежать за тим, щоб кістка завжди мала форму і розмір, відповідні до навантажень, які вона приймає на себе.

Якщо розрізати навпіл кістку, наприклад стегнову, ви не побачите клітин. (Для цього потрібен мікроскоп.) Але ви побачите різницю між вмістом кістки в середині і на кінцях.

У середині стегнової кістки кісткова речовина формує товстий циліндр, або трубку, всередині якої міститься кістковий мозок. У дорослих організмах він складається переважно з жиру, а в молодих – із кровотворних клітин.

Зовсім інша картина на кінцях кістки. Немає порожнини для кісткового мозку, і майже все заповнено пористою кістковою матерією, що нагадує губку. Власне, це й називається губчастою кісткою. Звичайно, вона не м’яка, як губка, а дуже-дуже тверда.

Жива тканина і велика кількість кровоносних судин допомагають кістці ефективно відновлятися в разі перелому. Дуже важливо тримати зламані кінці кістки нерухомо – для цього лікар накладає на зламану руку чи ногу шину або гіпс. За кілька тижнів нова кісткова тканина виросте і «склеїть» краї перелому.

Сподіваюся, що ви згодні – кістки дивовижні!

Що робити, коли ти у човні без ïжі й води?

Роз Саведж, перша жінка, яка перепливла три океани

На щастя, зі мною це ніколи не траплялося. Я завжди беру з собою пакети їжі, і в мене є машина, яка робить питну воду з морської. Але якби в мене закінчилася їжа і машина зламалася, довелося б підійти до питання творчо.

Щоб їсти, я могла б ловити рибу. Але я ненавиджу це. Ціла група риб збирається під моїм човном, і з часом я розпізнаю деякі з них за розміром або шрамами на тілах. Я зовсім одна на човні, тож тільки риби складають мені компанію. Іноді я навіть розмовляю з ними. (Якщо вони коли-небудь відповідатимуть мені – я в біді.) Мені було б дуже важко ловити і вбивати їх, але якби я була досить голодною, думаю, довелося б зробити це.

Що стосується води, то я, щоб зловити дощ, використовувала б свій козирок від сонця. Але це було б досить складно. Часто дощ не йде протягом декількох днів або навіть тижнів. Або, якщо він іде, іноді буває так вітряно, що дощ летить горизонтально, і було б важко зловити його. Тож я могла б пошукати якийсь корабель і попросити води.

Я просто сподіваюся, що вони не дали б мені її у пластикових пляшках, тому що я бачу багато пластику, який плаває в океані, і намагаюся не використовувати пластмасові пляшки.

Отже, я просто добре готуватимуся до плавань, і сподіваюся, що ніколи не залишуся без їжі й води. Життя в океані важке – з хвилями, які іноді досить великі, щоб перекинути човен, і бурями, і акулами. Тож відчувати голод і спрагу – це вже занадто!

Як кішка завжди знаходить дорогу додому?

Доктор Руперт Шелдрейк, біолог і письменник

Якщо йдеться про досить короткі відстані від місць, де кішка бувала раніше, – мабуть, вона просто згадує знайомі орієнтири, будівлі, дерева тощо. Це як ви добиралися б додому від знайомого місця. Та деякі кішки знаходять шлях додому, коли губляться на незнайомій території, за багато миль від дому, наприклад під час відпочинку на природі.

Собаки теж так можуть. Вони, здається, мають відчуття напрямку, яке допомагає їм знайти шлях назад із місць, де вони ніколи не були раніше, – у деяких випадках від сотень миль, як це показано у фільмі Діснея «Неймовірна подорож», який ґрунтується на реальній історії.

І це тільки верхівка айсберга.

Поштові голуби знаходять свої горища здалеку. Вони можуть прилетіти додому з відстані шестисот миль за один день. Вони не бачать своє житло, звичайно, але наукові дослідження показали, що вони пам’ятають повороти на шляху. Не все залежить навіть від положення сонця, тому що вони можуть летіти додому в хмарні дні теж, і навіть можуть літати вночі.

Магнітне поле Землі, здається, грає певну роль у здатності голубів до «самонаведення». Компас вказує на північ за допомогою магнітного поля, тож ви можете використати його, щоб сказати, у якому напрямку йдете. Але навіть якби голуб мав відчуття компаса, це не пояснює його здібностей повною мірою. Адже якщо, наприклад, скинути вас із парашутом у невідомому місці, але з компасом, ви зрозумієте, де північ, але не де розташований ваш будинок.

Тварини і птахи, які мігрують, досягають навіть більших успіхів у навігації. Британські зозулі мігрують до південної частини Африки, перетинаючи пустелю Сахара. Молоді зозулі залишаються в Британії, їх виховують птахи інших видів, і вони вже ніколи не зустрічаються зі своїми батьками. Проте через декілька тижнів після того, як старше покоління летить до Африки, молоді зозулі об’єднуються і знаходять свій шлях до вирію.

Знову ж, магнетизм, здається, грає певну роль у міграційній поведінці тварин, але це не вичерпне пояснення. Я думаю, що тварини пов’язані з полем їх будинку, яке діє як свого роду невидима гумка.

Коли голуб відлітає на сотні миль від будинку, він спочатку безладно крутиться, а потім стрімголов летить у вірному напрямку, ніби має якийсь потяг. Молоді зозулі успадковують це відчуття напряму від батьків, і, схоже, це спадкова колективна пам’ять виду. Але це тільки теорія. Ніхто не знає, як тварини знаходять шлях додому.

Що у Землі всередині?

Професор Іен Стюарт, геолог

Камінь. Понад шість тисяч кілометрів каменю! Це приблизно відстань від Парижа у Франції до Делі в Індії, хіба що їхати треба просто вниз до центру Землі.

Далеко внизу, біля внутрішнього ядра Землі, величезний тиск планети ззовні стискає багатий на метали камінь у тверде залізо. Якби ви могли потрапити туди, то знайшли б окремі кристали заліза – багато сотень метрів завдовжки.

Що далі, то тиск менший, але температура більша, ніж на поверхні Сонця, ці породи набувають форми розплавленого металу. Саме цей вихор бурхливого океану заліза – зовнішнє ядро Землі – генерує магнітне поле нашої планети і спричиняє постійні зсуви земної поверхні.

Уявіть собі велике варене яйце, у якому жовток лише частково затвердів – жовта рідина трохи схожа на рідку зовнішню оболонку ядра планети. Якщо ви тримаєте цей образ у голові, то білок з вареного яйця нагадує легкі кам’янисті матеріали, які формують основну масу планети.

Це так звана «мантія» Землі. Тут, на глибині багатьох сотень метрів, породи досить розігріті, щоб розплавитися, але інтенсивний тиск тримає їх у твердому або, принаймні, напівтвердому стані – як теплий пластилін.

Далі йде верхня мантія – тонка оболонка планети, тверда кора, товщина якої в середньому кілька десятків кілометрів.

Тільки в земній корі температура нарешті впаде нижче від 100 °C. Завдяки потокам жару, що постійно піднімаються з супергарячих надр, холодна жорстка оболонка Землі у багатьох місцях розколота знизу на величезні рухомі фрагменти.

Вони називаються літосферними плитами.

Там, де плити розходяться, тиск порід вивільняється, і матеріал мантії (застиглий «яєчний білок») миттєво плавиться і піднімається нагору. Він виривається на поверхню у вигляді рідкої вулканічної лави.

Найчастіше вулкани виникають на дні океанів, там, де земна кора найтонша. У міру того, як ці вогняні тріщини остигають, на їхньому місці утворюється нова кора. Крім того, земна кора там, де плити стикаються, зминаючись або наповзаючи одна на одну. Великі гірські хребти, такі як Гімалаї й Анди, – шрами, які залишилися в результаті цього гігантського руху земної кори. Насправді, хоч куди подивишся на Землі – на континенти, океани, гори, вулкани, – це результат руху літосферних плит, що відбувається вже протягом мільйонів років.

Але найдивовижніше, що мотор, який рухає всю цю приголомшливу планетарну машину, схований на глибині тисяч кілометрів, у напіврозплавленому серці Землі.

Як далеко космос?

Маркус Чаун, автор книжок про космос і Всесвіт

Можливо, ви думаєте, що космос розташований на відстані тисячі або навіть мільйона миль. Насправді космос на відстані лише близько двадцяти миль від вашого будинку – просто вгору. Майже напевно ви б змогли пройти двадцять миль, хоча дуже втомилися б і, ймовірно, багато скиглили б. Але для того, щоб подолати двадцять миль угору, потрібна ракета.

Ракета насправді сама по собі не вирушить у космос. Біда в тому, що немає досить сильного ракетного палива, щоб підняти в космос за один раз і вагу металевого корпусу ракети, і свою власну вагу. Єдиний спосіб, яким люди можуть відправити ракету в космос, – це відкидання частин апарату, коли він уже високо в повітрі. Це робить ракету легшою, і паливу легше підняти її в космос.

Уявіть собі, якби щоразу, коли мама й тато їздять у супермаркет, вони викидали б більшу частину автомобіля, залишаючи тільки руль і чотири колеса! Тож наступного разу, коли вони їдуть у супермаркет, треба було б знову збирати машину. Безглуздо? Але це саме те, що потрібно робити для ракет: відновлювати їх для кожного запуску.

Тож не дивно, що потрапити в космос так дорого, кожен запуск американського космічного літака коштує близько 500 мільйонів доларів.

Добре було б побудувати сходи в космос двадцять миль заввишки. На жаль, сходи такої висоти, навіть якщо виготовлені з самого міцного металу, просто зімнуться під своєю власною вагою. Але постійно винаходять міцніші матеріали. Є всі шанси, що ви колись побачите щось на зразок космічних сходів, більш відомих як «космічний ліфт». Тоді нарешті можна буде дешево і легко потрапити в космос. Ми зможемо навіть сходити туди на свята.

Скільки у світі видів жуків?

Доктор Джордж Макґавін, ентомолог

На сьогоднішній день існує близько 387000 відомих видів жуків. Люди почали називати і класифікувати види належним чином лише близько трьохсот років тому і відтоді близько 1,5 мільйона видів тварин були описані і названі.

Найбільш численним видом комах є жук. Іншими словами, видів жуків на Землі більше, ніж усіх інших комах.

Але ми не можемо бути впевненими в точній кількості. Іноді один вид можна назвати більш ніж один раз помилково, і ще більше видів весь час відкривають. Ви також можете запитати, чому існує так багато комах і особливо, чому існує так багато жуків. Ну, комахи існували понад чотириста мільйонів років, і дуже успішно, тому що вони, як правило, маленькі і розмножуються дуже швидко.

Комахи були першими тваринами, які піднялися в повітря. Вони літали вже мільйони років до появи птахів і кажанів. Як і багато інших комах, жуки мають дві пари крил, але передні крила у них сильніші. Ці крила (або надкрила) захищають більші і тонші задні крила, коли вони не використовуються. Це дозволило жукам оселитися в багатьох місцях на нашій планеті.

Потім, близько ста мільйонів років тому, еволюція квіткових рослин дала жукам цілу низку нових місць для життя і багато нової їжі, а кількість видів жуків різко зросла. Хоча існує багато недосліджених видів жуків, особливо в тропічних лісах, ми ніколи не дізнаємося про них, оскільки ці місця і тварини, які живуть там, знищуються.

Хто такий Бог?

Це було одним із найпоширеніших запитань – і це явно запитання з багатьма можливими відповідями. Ми запитали трьох видатних людей, і у кожного була своя точка зору. Ось їхні відповіді.

Джуліан Беґґіні, філософ

Хто такий Бог? Це хороше запитання, і правда полягає в тому, що всі, здається, мають уявлення про те, хто він, але напевно ніхто не знає.

Для багатьох Бог трохи схожий на батька, але він батько для всіх.

Він створив Всесвіт і все в ньому, і він любить усіх нас. Але він також готовий сварити і карати нас, якщо ми робимо неправильні речі.

Люди, які вірять у такого Бога, вважають, що ми повинні підкорятися йому і любити його, як ми слухаємо і любимо наших батьків.

Але ці люди не згодні між собою про те, хто саме Бог. Тому що люди мають різні ідеї, є багато різних релігій і різних угруповань у рамках різних релігій.

Інші люди думають, що Бог – зовсім не людина, а свого роду сила. Світ сповнений добра і зла, і «Бог» – це ім’я, яке ми даємо благу.

Проте дехто вважає, що Бога немає, що люди вигадали Бога, щоб пояснити, як виник Всесвіт і чому ми повинні бути хорошими. Але тепер, коли є наука, щоб допомогти нам зрозуміти світ краще, ці люди думають, що ми не повинні більше вірити в Бога.

Тож немає однозначної відповіді на запитання: «Хто такий Бог?» Ви повинні самі дати відповідь, яка має для вас сенс. Коли ви це зробите, моя особиста порада: якщо хтось говорить вам, що вони знають напевно, хто є Бог, – не довіряйте йому.

Френсіс Спуффорд, письменник

Перш за все, Бог не супергерой. Неправда, що він такий, як ми, тільки сильніший, швидший і розумніший, і використовує свої особливі повноваження, щоб промайнути по всьому світі. Насправді він не є частиною світу взагалі. Якщо ви вірите в Нього, Він і є причиною того, що існує світ. Все, що ви бачите, існує лише тому, що він заповнює це любов’ю, щоб тримати все в русі.

Ви не можете довести, що він існує. (І ви не можете довести, що він не існує, теж.) Але люди, які вірять у Нього – християни, іудеї, мусульмани, – схильні думати, що ми можемо відчувати Його присутність. Для нас Він у мирному спокої наших умів, Він у звуці молитви, і ми не відчуваємо себе самотніми на безлюдній дорозі. Християни, як правило, відчувають, що він підходить ближче, коли ми любимо, а євреї і мусульмани переважно відчувають це, коли ми справедливі, але ми всі згодні з тим, що Він піклується про нас і Він піклується про те, що ми робимо.

Ми помиляємося, робимо щось неправильно, але Він ніколи не забуває про нас. Він любить нас, не зважаючи ні на що. Якщо це звучить як ідеальні мама або тато, то це не дивно, тому що для людей, які вірять у Нього, Він є мамою і татом для цілого світу. Можливо, ми вигадали Його, думаючи про мам і тат, а потім уявляли Його дуже великим, але це не так. Це більше схоже на те, коли хороші речі в сім’ях є свого роду невеликим проблиском Всесвіту, в якому ми живемо насправді, незважаючи ні на що.

Коли ми робимо жорстокі речі або руйнівні, ми віддаляємося від Нього, і коли ми робимо добрі справи або гарні, ми стаємо ближчими до того, на що Він схожий. У порівнянні з ним ми дуже маленькі тимчасові люди, які дивляться на світ крізь крихітні вікна двох очей. Але хоч як дивно, думка про Нього не змушує нас почуватися маленькими, принаймні це не пригнічує й не бентежить. Це більше схоже на те, що ви відчуваєте, коли піднімаєтеся на вершину дуже високої гори, де сонце блищить, як діамант, у темно-синьому небі, і ви можете бачити на сотні миль у всіх напрямках. Ви побачите, що світ набагато більший, ніж ви думали, і що, можливо, раптом ви просто можете бути чимось більшим, ніж ви думали.

Мег Рософф, письменниця

Оце справжнє питання! Чи є Бог людиною? Або жінкою? Або рибою? Або козою? Бог старий чи молодий? Товстий чи худий? Розміром з цибулю, динозавра чи гори Еверест? Бог повільний, як равлик, чи швидкий, як падаюча зірка? Бог невидимий? Обідає в кафе? Чи уважно він слухає? Чи це просто ідея, яку хтось придумав десять тисяч років тому?

Чи живе Бог на небі? На хмарі? Десь у космічному просторі? У наших головах? У Біблії? Чи взагалі ніде?

Деякі люди думають, що Бог створив людей.

Деякі люди думають, що люди створили Бога.

Деякі люди думають, що їх бог є єдиним богом.

Деякі люди думають, що є багато богів – сотні!

Деякі люди будуть вбивати всіх, хто не згоден з ними щодо того, хто саме або що саме є Бог.

Деякі люди на всі сто відсотків упевнені, що немає ніякого Бога.

Деякі люди просто… не зовсім… упевнені.

Можливо, Бог – це почуття. Приємне почуття, яке змушує вас почуватися в безпеці. Або відчуття крику, яке говорить «не роби цього, не роби цього, ти не повинен мати ніякого задоволення взагалі»!

Може бути, Бог – це голос у вашій голові, який говорить вам, щоб ви не шкодили іншим людям. Чи не крали, не вбивали або не брехали самому собі. Або поклали назад гірчицю.

Може, Бог схожий на природу. Як сонячний день або хвилі в океані. Можливо, ви бачите Бога тільки тоді, коли повинні бачити Його. Або, можливо, Бога зовсім не існує.

Ніхто не може сказати вам, що ваш Бог є неправильним або що ваша ідея Бога неправильна.

Ви не повинні вірити в Бога. Бог не повинен вірити в вас. Це ваше рішення. І ви завжди можете змінити свою думку.

Як виникає блискавка?

Професор Кеті Сайкс, фізик

Спостерігання за блискавками в небі може бути справді захопливим. Це виглядає так таємниче, і навіть зараз ми не все знаємо про них.

Ми знаємо, що блискавки зазвичай утворюються у «грозових» хмарах, тих, які неймовірно високо, навіть іноді сягають висоти понад дванадцять миль. Ці хмари формуються під час грози. Вони часто темні і недобрі, і іноді мають «ковадло» угорі, це частина хмари, яка проходить довгий шлях від середини хмари і може виглядати як вершина гриба.

У купчасто-дощових хмарах дуже сильні вітри. (Настільки сильні, що невеликим літакам небезпечно літати в цих хмарах.) Вітри несуть вологе повітря вгору, в холодні райони, високо, і утворюється дощ і частинки льоду. Ми вважаємо, що саме дощ, лід і вітер усередині хмари можуть спричиняти блискавки. Але перш ніж говорити про те, як насправді виникає блискавка, ми повинні трохи розібратися в атомах.

Усе складається з атомів. Ви складені з атомів, так само як і гірські породи, вода, тварини, рослини і молекули повітря. Атоми містять позитивні заряди, які врівноважуються негативними, що називаються електронами. Як правило, ці позитивні й негативні заряди тісно пов’язані одне з одним, тому що сильно взаємодіють. Але великі сили можуть розділити їх. І щойно ці два заряди розділені, вони хочуть знову об’єднатися якомога раніше.

Тепер повернімося всередину наших купчасто-дощових хмар. Дощ, стикаючись із частинками льоду, які рухаються сильним вітром, може відокремити негативні заряди від позитивних. Негативні заряди збираються в нижній частині хмари, а позитивні заряди несуться вітрами до верхньої частини хмари. Як саме відбувається відокремлення, поки що не зрозуміло. Вчені мають різні теорії. Але щойно негативний заряд накопичується в нижній частині хмари і позитивний заряд у верхній частині, є можливість формування блискавки. Заряди хочуть знову об’єднатися. Сильний негативний заряд внизу хмари хоче знову стати нейтральним через поєднання або з позитивним зарядом у верхній частині хмари, або з землею під ним, яка є відносно позитивною.

Зрештою, різниця зарядів настільки велика, що електрони дійсно починають намагаються потрапити на землю. Формується «поступовий лідер» – це назва першої смуги блискавки, яка виходить із хмари, як правило, довжиною понад п’ятдесят метрів. Вона розділяється, і формується ланка. Оскільки вони ближче до землі, позитивні заряди на землі хочуть підключитися до сильних негативних зарядів кінчиком блискавки.

Якщо ви коли-небудь відчували, як волосся стоїть сторч під час грози – починайте турбуватися! Це тому, що позитивні заряди на вас хочуть з’єднатися з негативними зарядами в хмарі і ви привертаєте до себе одну з ланок блискавки. Ваше волосся здатне рухатися і показувати, коли заряди на вас намагаються рухатися до чогось.

Через короткий проміжок часу блискавка досягає землі або позитивні заряди землі досягають її. Потім вдаряє блискавка, і імпульси електричного заряду йдуть до хмари і з хмари.

Позитивні заряди, які йдуть від землі, називаються зворотним ходом, це дуже яскраві частини блискавки. Другорядні промені блискавки майже непомітні.

Іноді ви можете побачити блискавки в хмарах або між ними. Негативні заряди з низу хмари можуть утворювати промені, які йдуть від низу хмар догори.

У будь-якому разі, це дивовижне явище – спосіб, у який атмосфера збалансовує розділені заряди.

Чому деякі люди вищі, ніж решта?

Кеті Вудард, судмедексперт

Кожна людина має у клітинах ДНК (те, з чого зроблені всі істоти). Ваша ДНК зроблена з ДНК мами і тата, і це є чарівним кодом, який стоїть за всім, що відбувається у вашому тілі, з того дня, коли ви почали рости в маминому животі.

Як ви, напевно, помітили, деякі раси (великі групи людей) можуть бути в цілому вищими або меншими, ніж інші. Це відбувається тому, що вони розвивалися протягом тривалого часу, щоб бути такими, тобто протягом тисяч років! Так трапляється з багатьох причин, таких як, наприклад, здорова їжа, яку вони вживали весь цей час.

Але ось іще дещо! Те, що ви просто посадите насіння квітки, ще не означає, що вона виросте ідеальною красивою квіткою, чи не так? Так само як квітка потребує сонця, води і хорошого ґрунту для зростання, вам потрібні певні речі, щоб бути такими ж високими, якими повинні бути, такими високими, наскільки коди ваших ДНК дозволяють. Для людей це означає отримання достатньої кількості сну, фізичних вправ, а найголовніше – здорової їжі: свіжих продуктів, особливо саморобних, з найбільшою кількістю поживних речовин.

Чому сеча жовта?

Саллі Магнуссон, журналіст

Сеча – це, в певному сенсі, кров, яка завершила свою роботу. Вона допомагає нам робити деякі дивовижні речі.

Уявіть собі кров, яка, ніби поїзд, мчиться по наших тілах, підбираючи і висаджуючи всі види життєво важливих вантажів, щоб ми залишалися здоровими.

В кінці кожної поїздки завжди є кілька частин, які залишилися. У крові є тисячі важливих хімічних речовин, таких як азот і аміак.

Наші нирки відправляють ці залишки просто в сечовий міхур разом із великою кількістю води. Усі вони йдуть звідти кілька разів на день – це і є сеча.

Але чому вона жовта? Ну, клітини, які роблять кров червоного кольору, в результаті подорожі по всьому тілу зношуються. Відмираючи, вони жовтіють. Потім вони потрапляють у сечу, і вона теж жовтіє. Це жовтувато-золоте забарвлення називається урохром.

Але ви, можливо, помітили, що сеча не завжди жовта. Деякі продукти залишають свій власний колір. Перевірте свою сечу після того, як ви з’їли багато буряків. Вона яскраво-червона! З’їжте занадто багато моркви, і сеча набуде трохи помаранчевого кольору. Спаржа може надати їй зеленуватого відтінку.

І якщо ви не п’єте достатньо, ваша сеча потемніє. Це серйозно. Насправді, з давніх часів лікарі досліджували колір сечі людей, щоб з’ясувати, що сталося з ними. У бідного короля Георга III, який мав психічне захворювання, була синя сеча, що шокувало.

Є і дивна річ. Пам’ятаєте всі ці важливі хімічні речовини в нашій сечі? Вони можуть бути використані знову.

Протягом всієї історії люди втирали сечу в шкіру для загоєння ран і заспокоєння опіків. Інші рослини замочують в ній, щоб зробити барвник. Її використовували для виробництва хліба (так, правда). Вона допомагає квітам і зерновим культурам рости. Протягом багатьох століть, вірте цьому чи ні, вона була життєво важливим компонентом пороху.

Аміак у сечі означає, що вона може очистити будь-що. Римляни омивали в ній свої мантії, і до недавнього часу ткачі використовували її для очищення тканин. У Великій Британії могли продати сечу за копійку за відро. Сьогодні навіть не сподівайтеся на це!

Майте на увазі, сеча все ж доводить свою корисність. Вчені в Шотландії виявили, як генерувати з неї електрику. У Данії свинячу сечу переробляють, щоб зробити пластмасу і – вдумайтеся – помаду. У США дослідники роблять із сечі водень і сподіваються, що в один прекрасний день нею можна буде навіть заправляти автомобілі.

І до речі, з неї можна виготовити чудове невидиме чорнило.

Непогано для скромної жовтої рідини, яку ми просто виливаємо, так?

Якою була найбільша битва, в якій воювали римляни?

Ґері Смейлс, військовий історик і автор книжок для дітей

Давайте подивимося правді в очі, римляни були просто великими позерами з їх блискучою бронею, загостреними списами (так званими пілумами) і смертоносними, гострими як бритва, руконоговідрізними мечами (так званими гладіями). Римляни також були досить невдячним народом і тільки раділи, коли нападали на інші країни. Насправді римляни були схожими на шкільних хуліганів, але з металевими шоломами, страшними мечами і сандалями на ремінцях.

Це означало, що римляни мали БАГАТО битв. Питання полягає в тому, який бій був найбільший.

Тепер, тут у нас є проблеми. Мало того, що римляни були хуліганами, вони також були ВЕЛИКИМИ брехунами. Після битв їхні історики хотіли зробити так, щоб римляни виглядали такими сильними, наскільки це можливо. Тож вони говорили людям, що було безліч ворогів і дуже мало римлян. Римські історики говорили: «Ах так, там були тільки чотири римляни, і двоє з них були трохи втомлені, і там було, скажімо… 16 МІЛЬЯРДІВ ворогів!»

На щастя, сучасні історики досить добре розбираються, де брехня, і з’ясовують, що насправді сталося.

Це означає, що, хоча ми не знаємо точно, ми думаємо, що НАЙБІЛЬШОЮ римською битвою була Філіппова. Ця битва відбулася за сорок два роки до народження Ісуса. Все почалося, коли римський імператор Юлій Цезар взяв участь в невеликому неприємному інциденті і був по-звірячому вбитий своїми, так би мовити, товаришами. Після вбивства Цезаря кожен був трохи роздратований (ну, не такий засмучений, як Цезар, але ви розумієте, про що я), і вони вирішили влаштувати ВЕЛИЧЕЗНИЙ бій, щоб вирішити, хто повинен бути новим римським правителем.

З одного боку, були Марк Антоній і Октавіан. Вони вирішили, що їм потрібна крута назва, і назвали себе тріумвірат. З іншого боку, були Марк Юній Брут і Гай Кассій Лонгін. Вони відчували себе трохи відстороненими і також вирішили взяти собі круту назву. Вони називали себе лібераторами.

Незабаром після заколи-Цезаря-до-смерті події Брут і Кассій вирушили зі своїми військами до Греції, де трохи пожили на сонці. Марк Антоній і Октавіан також мали армії й вирішили йти до Греції. Всі вони зустрілися неподалік міста Філіппи.

Сьогодні ми вважаємо, що у тріумвірату було близько ста тисяч солдатів, але якщо порахувати всі інші можливі війська і людей, які допомагали, то було, ймовірно, близько 223 000 чоловік.

Лібераторів також було близько ста тисяч солдатів, але кількість перевищує 187,000, якщо врахувати всіх людей. Це означає, що, можливо, близько чотирьохсот тисяч чоловік брали участь в битві. Цього достатньо, щоб чотири рази заповнити стадіон Уемблі, і кілька людей залишилися б ззовні, купуючи хот-доги.

Так що ж трапилося в бою?

Насправді було два бої одночасно. В одному Брут (лібератори) зіткнувся з Октавіаном (тріумвірат). Брут був сильнішим і відтіснив армію Октавіана. Це означало, що рахунок був 1:0 на його користь.

В іншому бою Кассій боровся з Марком Антонієм. Тут Антоній виграв, що вирівняло рахунок: нічия 1:1. Проте хтось збрехав Кассію, що його напарник Брут програв (насправді він виграв). Кассій занепав духом і покінчив життя самогубством.

Оскільки була нічия, вони повинні були переграти все. Цього разу Брут і його армія були самі, і він програв битву. Згодом Брут за прикладом Кассія також убив себе.

Призом для тріумвірату була Римська імперія.

Чому мені буває нудно?

Професор Пітер Туї, академік і письменник

Ви знаєте, які на вигляд слони. Вони великі, і сірі, і дуже сильні. І у них є дуже, дуже довгі сірі волохаті носи, які називаються хоботи. Вони можуть ними брати речі.

Я не думаю, що мені колись стало б нудно, якби у мене був свій власний хобот. Я хотів би використовувати його для всмоктування води й обприскування друзів для задоволення. Але слонам це набридає. І коли їм набридає, вони стають сумними. Вони гойдаються з боку в бік, стукають своїми дуже великими ногами і розмахують своїми хоботами.

Як вилікувати слонів від нудьги? Їм можна зіграти якусь музику. Вони люблять серйозну, старомодну музику з великою кількістю скрипок. Це мене не дивує, тому що я завжди думав, що слони дуже старомодні. Вони живуть протягом тривалого часу і стали дуже старими. Вам подобається та сама музика, що і слонам? Я б’юсь об заклад, що ні. Ви, напевно, більше схожі на шимпанзе. Деякі вчені в зоопарку в Белфасті в Північній Ірландії виявили, що шимпанзе менше нудьгують і сумують, якщо вони слухають рок-н-рол.

Але чому слонам стає настільки нудно, що їм потрібно слухати музику? Їм стає нудно, якщо вони перебувають у маленьких зоопарках і там мало що можна зробити. Їм стає нудно, якщо вони не можуть бродити зі своїми друзями і якщо вони точно знають, що буде в майбутньому: сіно на сніданок, на обід сіно, сіно на вечерю. Те саме ліжко, та сама стара клітка, ті самі старі друзі.

Ви нудьгуєте так само. Немає що робити. Ваші друзі десь далеко. Вам потрібно сидіти тихо і залишатися в закритому приміщенні, коли насправді хочеться грати на вулиці.

Коли ви нудьгуєте, ваше тіло говорить вам, що потрібно зробити щось інше, щоб не стало сумно або нудно. Ви повинні виходити кудись із друзями і сім’єю, а також відкривати для себе нові цікаві речі. Наступного разу, коли вам стане нудно, чому б не спробувати спосіб слонів? Ввімкніть якусь музику і розслабтеся. Або будьте як мавпи і послухайте рок-н-рол!

Правда, що в роті живуть монстри, які називаються бактеріï?

Ліз Боннін, ведуча телепрограм про науку і живу природу

У нас в роті не живуть монстри, але те, що живе там, набагато цікавіше. Наші роти забезпечують ідеальне середовище для існування сотень різних видів мікроорганізмів, таких як бактерії, віруси і грибки.

Їх так багато насправді, що мікробіологи навіть не ідентифікували ще всі типи. Вони занадто малі для ока, щоб побачити їх, і вони живуть цілком щасливо в різних частинах нашого рота – на тріщинах у наших язиках, у проміжках між нашими яснами і зубами, а також на поверхні наших ротів. Ні багато, ні мало – сотні тисяч цих дивовижних істот можна знайти на одному тільки зубі.

Бактерії в наших ротах живуть у спільнотах, які називаються біоплівки, і вони можуть взаємодіяти між собою і з іншими видами бактерій, коли колонізують зуб або коли вторгаються на нову територію.

Деякі з цих організмів можуть мати трохи страшний вигляд, коли їх збільшувати в тисячі разів за допомогою спеціальної машини під назвою електронний мікроскоп, але багато хто з них може реально допомогти нам. Вони захищають нас від поганих типів бактерій, поїдають їжу, що потрапила в наші зуби, і виробляють різні речовини, які дійсно можуть допомогти зберегти наші роти здоровими.

Природна система захисту нашого організму чудово контролює кількість цих крихітних організмів, тож вони не перевищують рівень, який не може заподіяти нам шкоду. І якщо ви чистите зуби й освіжуєте дихання, це також допомагає гарантувати, що всі вони залишаються добре збалансованими і не заподіють шкоди.

Але ми всі чули про карієс, і у всіх нас він іноді буває, тому що деякі види бактерій можуть заподіяти шкоду, якщо ми не дбаємо про свої зуби і ясна. Два з найбільш відомих називаються стрептококи й ацидофільні лактобактерії. Вони виробляють кислоту, харчуючись цукрами, які містяться в солодощах, що їх ми так любимо поїсти.

Звісно, як правило, наша слина позбавляється кислоти, що виробляється цими бактеріями і це не є проблемою. Але сьогодні ми їмо так багато рафінованого цукру, що це схоже на щоденне Різдво для бактерій. З усім цим цукром у наших ротах бактерії виробляють стільки кислоти, що наша слина не може впоратися з усією. Це руйнує наші зуби і викликає неприємний карієс. Ось чому ми повинні відвідувати стоматолога набагато частіше, ніж минулого року, коли ми ще не знали, як уточнити кількість цукру, і додавали його майже до всієї їжі.

Доки ми регулярно чистимо зуби і користуємося зубною ниткою, ми можемо запобігати карієсу та іншим проблемам. І ми тримаємо решту мікроорганізмів на потрібному рівні.

Ми відплачуємо за те, що змогли заселити планету, даючи всім цим неймовірним мікроорганізмам місце для життя в наших ротах.

Що дуже гарно, коли про це подумати!

Чому ми спимо вночі?

Рассел Г. Фостер, професор нейробіології

Ми спимо ночами, тому що наші тіла пристосовані бути активним протягом дня. Інші тварини, такі як кажани або борсуки, сплять протягом дня й активні вночі, тому що вони полюють, щоб знайти їжу.

Ми добре бачимо при гарному освітленні, але вночі ми бачимо погано, і нам важко пристосуватися. Кажани і борсуки мають поганий зір і використовують звук і запах, щоб знайти шлях уночі. Але це не пояснює, як працює наша структура сну.

Мозок говорить нам, коли спати. Глибоко в головному мозку є біологічний годинник, який складається з близько п’ятдесяти тисяч нервових клітин, які працюють разом і поводяться подібно до будильника, говорячи решті тіла, що робити в різний час дня і коли ми повинні спати або прокидатися. Втома контролюється іншою частиною мозку, яка вимірює, як довго ми не спали. Що довше ми не спимо, то більшу ми відчуваємо втому.

Політ в інші країни на тисячі миль у різних часових поясах дає нам біоритми. Коли в Австралії день, в Англії ніч, і коли ми будемо спати в Англії, люди будуть прокидатися в Каліфорнії. Наші біологічний годинник не може пристосуватися до нової тимчасової зоні миттєво. Це займає кілька днів. Таким чином, ви почуваєтеся втомленим або голодним у невідповідний час в Австралії або Каліфорнії, поки годинник у мозку переходить від домашнього часу до нового часового поясу. Ми оговтуємося від зміни часових поясів, тому що світло в новому часовому поясі, виявлене оком, регулюється нашим біологічним годинником.

Таким чином, годинник тіла і рівні втоми працюють разом, щоб регулювати наш сон. Багато людей думають, що мозок вимкнений під час сну, але це неправда. Деякі частини мозку більш активні під час сну, ніж протягом дня! Це відбувається тому, що під час сну мозок допомагає нам згадати, що сталося вдень, і зрозуміти сенс нової інформації. Багато людей прокидаються вранці і знаходять відповіді на запитання, які довго їх цікавили!

Інша частина тіла також зазнає безліч змін, поки ми спимо. Молоді люди ростуть більше, коли вони не сплять, ніж під час сну, і пошкодження тіла часто відновлюються в нічний час. Коли ми молоді, ми повинні спати близько дев’яти годин щоночі, щоб бути активними протягом дня.

Вам краще вдається вирішення проблем, ви менш примхливі, кращі в спорті і навіть жартуєте смішніше після хорошого довгого сну.

Багато дорослих не отримують достатньої кількості сну, сплять тільки п’ять чи шість годин щоночі. Якщо це триватиме занадто довго, вони можуть серйозно захворіти, причому це може вплинути на їхнє травлення або серце, і вони можуть навіть страждати на депресію.

Протягом тривалого часу ми не розуміли, чому сон такий важливий. Тепер ми знаємо, що під час сну в нашому організмі відбувається багато корисних речей. Сон допомагає нам бути здоровими і щасливими. Тому переконайтеся, що ви достатньо спите!

Чи зможемо ми коли-небудь повернутися в минуле?

Доктор Джон Ґріббін, автор наукових і науково-фантастичних книжок

Подорож у часі можлива, але побудувати машину часу дуже складно. Вам може знадобитися дві чорні діри, щоб закінчити роботу! Саме це випливає із законів фізики, які розкривають властивості простору й часу і були описані Альбертом Ейнштейном у його теорії відносності.

Чорна діра – це діра в просторі і часі, і якби ви приєднали два тунелі часу, ви могли б стрибнути в один і вийти з іншого в різний час. Говорити про подорожі в часі – трохи схоже на те, що сказати людині кам’яного віку, що космічна подорож можлива. Люди не були б в змозі зробити це, поки не навчилися б будувати машини.

Закони фізики також говорять нам, що було б неможливо повернутися назад в часі до того, коли буде побудовано машину часу.

Це схоже на те, як ви не можете піти куди-небудь у метро, якщо в ньому немає підземної залізничної колії. Це має сенс, тому що для вас не може бути машини часу в минулому, щоб повернутися до неї! «Інший кінець» чорної діри застрягає в тому самому дні, коли він був зроблений.

Тож, якби завтра хтось побудував машину часу, ви змогли б користуватися нею, щоб піти в будь-який час в майбутньому і повернутися назад у минуле. Але ви ніколи не змогли б повернутися у вчора. І це пояснює, чому світ не повний мандрівників у часі з майбутнього, – доказ того, що ніхто не побудував машину часу. Принаймні поки що. Ваша єдина надія на повернення в минуле з сьогоднішнього дня, якщо ви зможете знайти машину часу, яку вже хтось побудував.

Якби ви знайшли її, куди б ви хотіли поїхати? Я хотів би повернутися на сто років назад, щоб зустріти Ейнштейна, людину, яка пояснила, як працюють простір і час.

Як загорається полум’я?

Доктор Банхед, знавець трюків

Я не збираюся розповідати вам, як зробити вогонь, тому що це величезна таємниця.

Крім того, спалювання речей може бути дуже небезпечним! Ви можете підпалити вашому другу або шкарпетки, або щось навіть гірше.

Але якщо я скажу вам, то вам доведеться тримати це в таємниці. Ви не можете розповідати про це кому-небудь ще, за винятком вашого кращого друга або вашого вихованця тарантула. Ви повинні пообіцяти, що перепишете рецепт дуже обережно. Потім складіть його кілька разів. Потім зітріть каретку над ним. Потім помістіть його в банку зі старими нігтями, так щоб ніхто не наважився читати. Обіцяєте?

Добре, тоді я готовий поділитися Секретом Вчених.

Рецепт для багаття

Переконайтеся, що ніхто не дивиться. Отож…

1) Трохи ПАЛИВА.

2) Трохи ЖАРУ.

3) Трохи ПОВІТРЯ.

Так, це воно. Вам просто потрібні три складові, щоб розкласти багаття. Але ви також повинні знати більше наукових речей. Тож ви повинні будете прочитати наступну частину, і це дуже нудно (якщо ви любите пожежі, то це дуже цікаво).

Секретний інгредієнт номер 1:

ПАЛИВО

Паливо – це матеріал, який горить. Деревина, папір, нафта і вугілля – хороші види палива. Такі речі, як руки, скелі або примари, не є хорошим паливом.

Секретний інгредієнт номер 2:

ЖАР

ЖАР також вам потрібен, щоб розвести вогонь. Тепло можна отримати від таких речей, як іскра, або якщо терти речі одна об одну дуже швидко, або навіть сонячне світло, яке сяє крізь збільшувальне скло. Ви, напевно, можете придумати безліч інших речей, які можна використати.

Секретний інгредієнт номер 3:

ПОВІТРЯ

Вам потрібне ПОВІТРЯ для вогню. Насправді вам потрібно що-небудь у повітрі. Але це така величезна надсекретна інформація, що ви повинні прочитати до самого кінця, щоб усе з’ясувати.

Виготовлення власного вогню

Потріть руки. Швидше. Так швидко, як тільки можете! Відчуваєте, як вони гарячі?! Вони ще не загорілися? Ні? Не хвилюйтеся, ваші руки не спалахнуть. Навіть якщо ви їх дійсно дуже розігрієте.

Пам’ятайте, що руки не є чудовим паливом, вони зовсім не придатні для розведення вогню.

Щоб розвести вогонь, потрібне гарне паливо. Невеликий шматочок сухої деревини буде хорошим паливом. Тоді потрібно ваше паливо дуже добре розігріти. Ви могли б розігріти дерево, потерши його дуже швидко з іншим шматком дерева. Наприкінці додайте трохи більше повітря, легенько дмухаючи над ним, і ВЩУХ!! Ваш вогонь.

Після того як щось загорілося, воно віддає своє власне тепло, і тому вогонь стає все гарячішим і гарячішим. Настільки гарячим, що може перекинутися на інші речі, поки все навколо не буде у вогні. Ось чому ми повинні бути дуже обережними при розкладанні багать. Якщо ми знаємо, як почати вогонь, ми повинні також знати, як ПОГАСИТИ ВОГОНЬ. Але це вже інше питання.

Супер Наукові Секрети

1) Належне наукове слово для речей, які загораються, ВОГНЕНЕБЕЗПЕЧНО.

2) «Вогненебезпечно» і «легкозаймистий» означають те саме. Нерозумно, але це правда!

3) Належне наукове слово для вогню ГОРІННЯ.

4) Повітря складається з безлічі різних газів. Газ, який нам потрібен для горіння, це ВЕЛИЧЕЗНИЙ СЕКРЕТ… Т-ссс. Він називається кисень.

Чому ми живемо в різних краïнах, а не в одній?

Ден Сноу, історик

Незважаючи на те що всі люди однакові, наші давні предки подорожували так далеко по всьому світу від Тасманії до Тімбукту і від Аляски до Абердін, вони розвивалися по-різному. За тисячі років у них з’явилися різні кольори шкіри і мови, вони винайшли різні релігії і способи життя.

Кілька тисяч років тому люди почали створювати країни. Виникли, наприклад, країни Китай, Японія і Єгипет. Проблема полягала в тому, що люди в Китаї не знали, що люди в Єгипті існують, тому що не було жодної машини, поїздів, літаків, телефонів, Інтернету та навіть великих кораблів. Таким чином, вони не мали можливості увійти в контакт одне з одним і домовитися про одну спільну країну.

На той час коли люди дізналися про існування одне одного й різних країн, вони вже не хотіли об’єднувати країни. Королі, королеви, імператори і керівники не хотіли приєднуватися до інших країн, тому що не хотіли ділити свою владу або свої палаци з ким-небудь іще.

Вони закликали людей залишатися осторонь від інших країн. І люди зазвичай погоджувалися на це.

Вони підтримували у своїх підданих недовіру до жителів інших країн, адже ті розмовляли дивно, вживали дивну їжу, вклонялися іншому богу і навіть мали інший вигляд. Вони хотіли зберегти свою країну, тому що звикли до неї. Вони розуміли: якщо вони приєднаються до іншої країни, все може змінитися. І такі зміни дуже лякали багатьох людей.

Деякі люди думали, що мати багато маленьких країн нерозумно. Вони думали, що було б набагато краще, якби всі жили в одній країні, бажано, щоб вони нею й керували. Вони посилали армії, щоб завойовувати інші країни. Але часто люди, яких завойовували, хотіли повернути свою країну собі, тому що їм не подобалися нові, іноземні владарі й вони були незадоволені тим, що зазнали нападу і їхні друзі вбиті або поранені.

Сьогодні ми можемо подорожувати по всьому світу або поговорити з кимось через Інтернет, незалежно від того, де він перебуває. Ми можемо їсти ту саму їжу, що і в Шанхаї або Сандерленді. Скоро комп’ютери будуть в змозі перекладати з однієї мови на іншу з такою ж швидкістю, як ми говоримо. У нас є більше спільного з іншими людьми в інших країнах, ніж у наших предків. В Організації Об’єднаних Націй або в країнах Європейського союзу згодні працювати в тісній співпраці і приймати закони і встановлювати права, однакові в багатьох країнах світу. Можливо, ми поступово наближаємося до життя в одній великій глобальній країні.

Що робить мене таким, який я є?

Це запитання – одне з найскладніших серед тих, що нам надсилали. Ми запитали спеціаліста із палеоантропології, професора психології та дитячого письменника, що вони думають про це.

Професор Кріс Стрінгер, палеоантрополог

Якщо звернути увагу на те, як дорослі готують страву, можна помітити, як вони добирають інгредієнти, наприклад м’ясо, овочі, спеції, можливо, користуючись рецептом із кулінарної книжки.

Якщо уявити, що твоє тіло – це страва, то інгредієнтами будуть усі клітини та гормони, які складають та змушують працювати тіло. Рецепт, у якому вказано всі інгредієнти та різноманітні способи їх приготування, називається генетичним кодом. Це схоже на крихітну, але дуже довгу інструкцію зі створення тебе. Цей генетичний код був закладений у яйцеклітині, яка зародила твоє життя всередині твоєї мами. Усі наші генетичні коди (рецепти) трохи між собою відрізняються інгредієнтами та способами приготування. Існує багато різних страв карі, через їх нескінченну розмаїтість інгредієнтів та способів приготування, тож існує безліч різних людей, через невеликі відмінності у наших рецептах.

Саме тому ти – це ти. Саме тому ти маєш саме таке тіло, зріст, колір шкіри та саме тому (якщо тільки ти не маєш близнюка з дуже схожим генетичним кодом чи рецептом) в цілому світі більше немає таких людей, як ти!

Професор Гері Маркус, когнітивний вчений і письменник

Що робить тебе таким, який ти є? У всьому, про що тільки можна подумати: твоя голова, руки, ноги, серце та, особливо, твій мозок. Якщо б ти втратив палець ноги, звісно, у нещасному випадку, ти все одно залишився б собою, просто «собою без пальця». Те ж саме було б і з твоєю лівою рукою або ж із правим коліном, хоч я певен, тобі їх однаково бракувало б.

Інша справа – це твій мозок. Коли є щось, що робить тебе саме таким, який ти є, то це напевне твій мозок, приблизно три фунти «сірої речовини» всередині твоєї голови, які допомагають тобі думати, міркувати та запам’ятовувати. Без мозку ти б не знав, як вранці піднятися із ліжка. Ти б не мав жодних ідей. Ти навіть не пам’ятав би, хто ти, та не зміг би поставити запитання: «Що робить мене таким, який я є?»

Тож із цього випливає інше запитання: що робить твій мозок твоїм мозком? Ти можеш піти в магазин та придбати нову сорочку чи нову пару взуття, але твій мозок – це те, з чим ти народився. Навіть можливо зробити пересадку серця, але якщо зробити пересадку мозку, ти вже більше не будеш собою. У такому разі твоя особистість цілком зміниться! Саме твій мозок змушує тебе відчувати радість чи сум, доброту чи злість, привітність чи сором.

Твій мозок почав формуватися, ще коли ти перебував в утробі матері. Клітини, щось на кшталт шару шкіри, згортувалися, утворюючи циліндр. Цей циліндр почав випинатись, згодом поділяючись на дві половини (тобто півкулі). Потім він поділився на секції, такі як лобна доля, що допомагає тобі ухвалювати рішення, та скронева доля, яка допомагає тобі розуміти почуте.

Що стосується генів, більша частина твого мозку схожа на мозок твоїх батьків. Але насправді все залежить від тебе, бо щоразу, коли ти пізнаєш щось нове, твій мозок змінюється. Ти не можеш замовити новий мозок через Інтернет, але, вивчаючи нову інформацію, ти вдосконалюєш його щодня. Не існує в природі двох схожих мізків або двох людей, що однаково мислять та поводяться. Тож річ, яка більше за все інше робить тебе саме тобою, – це твій мозок.

Майкл Розен, письменник і поет

Я дивлюся на своїх батьків та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на своїх бабусю, дідуся, дядьків, тіток, кузенів та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на школи та гуртки, які я відвідував, та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на місця, в яких я бував, та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на своїх друзів та людей, яких я кохав, та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на вистави, які я відвідував, на книжки, які я читав, вірші, які я вчив, та питаю: що ви мені дали? Я дивлюся на новини, на те, що люди кажуть про них, та питаю: що ви мені дали? Це все? Я нічого не впустив? Я так не думаю. Я не згадав іще когось. Я не згадав іще щось. Мене та мій розум. Бо усі ті речі щось мені давали, давали та давали, а я все думав, говорив та писав. Усе це ніби пройшло м’ясорубку, терку, міксер, плиту та змішалося між собою. Це також мало на мене вплив. І навіть це ще не все.

Справді?

Так, бо це не я місив, змішував та тер усю інформацію. Все це робив саме мій розум. І я не мав можливості самотужки створити свій розум! Я міг тільки допомогти цьому процесу.

Так, саме у той час, коли усі ті люди та речі давали щось мені. Інші створюють нас, поки ми створюємо себе. Ми створюємо себе, поки інші створюють нас.

Якщо корова не пукатиме цілий рік, а потім один раз дуже сильно пукне, вона зможе полетіти в космос?

Мері Роуч, письменниця

Справді, корови виробляють БАГАТО газів. Переважно – метан, що виробляють бактерії після потрапляння із трави, яку з’їдає корова, до її величезного рубця, розміром зі смітник (головний відділ шлунку корови). Але вгадай що? Газ із рубця – як і газ в будь-якому іншому шлунку – не виходить пуканням. П’ючи газований напій чи пиво, ми відригуємо гази, а не пукаємо. Гази утворюються набагато нижче у кишківнику, а в корів відносно невелика частина перетравлювання припадає саме на цей орган. Вгадай, що ще: корови не просто не пукають, вони і не відригують. Так, із ними було б дуже нудно ночувати. Корови та інші жуйні тварини володіють таким хитромудрим прийомом, який дозволяє їм просто видихати метан. Мій знайомий експерт, який спеціалізується на виділенні газів коровами, професор Каліфорнійського університету в Дейвісі Ед ДеПітерс, пояснив, як це працює.

Коли, припустімо, корова або антилопа відчуває здуття і їй треба звільнити трохи місця у рубці, вона просто вивільняє трохи метану.

Але замість відрижки просто із шлунка, яка б наробила забагато галасу та могла б привернути увагу хижака, тварина може зробити так, як їй заманеться, та перенаправити газ вниз до легень, а потім просто тихо його видихнути. Дуже хитро.

Але нехай все буде так, як ми захочемо. Назбираймо річний запас метану в корові. Одна корова виробляє біля 187 фунтів метанового газу на рік. До речі, метан – легкогорюча речовина. Чудово! Ми назбираємо метан у герметичний бак та використаємо його як паливо для ракети нашої безстрашної астрокорови.

Щоб з’ясувати, наскільки високо вона злетить, я проконсультувалась із видатним вченим Реєм Аронзом. Рей тестував двигуни для місячного модуля «Аполлону», павукоподібного космічного корабля, який возив астронавтів до Місяця та з нього на Землю, і, як каже Рей, був уперше накреслений на зворотному боці серветки у лонг-айлендській їдальні в Нью- Йорку.

Для нашої космічної корови Рей порадив двигун із подвійним соплом для стабільності («щоб корову не кидало») та суперлегкий, аеродинамічний, сучасний скафандр, щоб зменшити опір повітря (та виглядати дуже круто на прес-конференції перед запуском). Потім він взявся за свої ракетні наукові формули. Рей підрахував, що 187 фунтів метану забезпечили б біля двох тисяч фунтів польоту протягом 33 секунд. Він підрахував, що це запустило б аеродинамічно облаштовану корову вагою 1,500 фунтів у висоту близько трьох миль. Космос починається на відстані двадцяти миль, тож технічно відповідь на твоє запитання: «Ні». Однак Рей був дуже вражений. «Цей метановий двигун – просто щось!»

Чи можливо уві сні відчути щось таке, що ніколи не відчував у житті?

Іона Лерер, науковий журналіст

Звісно, уві сні можливо відчути щось, що ніколи не відчував у житті. До речі, це одна з найважливіших причин того, що ми маємо сни. Коли ти засинаєш, твій мозок перетворюється на шаленого казкаря, вигадуючи усі можливі ситуації та можливості, наприклад собаку, який говорить повними реченнями, або водоспад, який раптом з’являється у кімнаті. (Нещодавно мені наснилися ці обидва сни.)

Мозок не бажає думати про речі, які вже сталися, – це було б надто нудно. Замість цього він намагається вигадувати нові історії, уявляючи почуття, людей та сюжети, яких раніше не бачив. Ось так ми розважаємо себе вночі. Чому ми це робимо? Чому ми проводимо так багато часу, мріючи про дивні речі? Насправді ніхто не знає напевно, але науковці стверджують, що сни допомагають розвивати нашу креативність.

Іноді такі дивні нічні думки виявляються дуже корисними та, прокинувшись, ми усвідомлюємо, що наш сон містив відповідь на запитання, яке не давало нам спокою дуже довгий час. До речі, одна з моїх улюблених пісень – «(I Can’t Get No) Satisfaction» групи «Rolling Stones» була написана саме уві сні, оскільки гітарист Кіт Річардс вперше почув відому зараз мелодію під час сну. Тож навіть якщо твої сни здаються дурними – чому я думаю про собаку, який говорить? – часто вони можуть мати велике значення, допомагаючи нам вирішити найскладніші проблеми.

Чому море солоне?

Марк Курланські, журналіст

Люди завжди цікавились, чому ж море – солоне. Звідки береться сіль? Вона просто походить від землі під водою? Якщо так, то чому ця земля набагато солоніша за землю в річках та озерах?

Перша підказка до цієї загадки – той факт, що насправді вода в річках та озерах солона. Ми цього не помічаємо, бо їх рівень солі набагато нижчий, ніж в океані. Тож першою причиною солоності моря є те, що усі солоні води річок світу впадають в океан та залишають свою сіль там. Отже, уся сіль земної поверхні, що збирається дощами, зосереджується в океані, а вже потім додається сіль із дна океану, як і з ложа ріки, просто це ложе набагато більше. Можливо, це викличе у тебе ще одне запитання: чому море з часом не стає солонішим? Головною причиною є те, що хоч сіль постійно поступає до моря, є також і несолоні потоки води, наприклад дощі, гирла річок та розтоплений лід. Саме тому океан помітно менш солоний біля гирл річок або в зонах розтопленого льоду. З іншого боку, вода в океані більш солона у місцях, далеких від гирл річок, та місцях із високим рівнем випаровування.

Компанії з виробництва солі добувають морську сіль, випаровуючи басейни з морською водою під сонцем. Море помітно солоніше у спеку та в тропічних зонах на північ та південь від екватора. Є й інші фактори, що роблять певні зони океану дуже солоними. Наприкінці ХХ століття вчені довели, що на дні океану є багато точок, де вода просочується крізь землю та нагрівається. Отже, ця вода підігрівається до вищої концентрації солі, а потім повертається до океану. Коли вулкани вивергаються під океаном, відбувається схожий процес. Жар від розтопленої породи також нагріває та робить морську воду більш концентрованою. На нашій планеті дощ впадає у річки, річки впадають у моря, а моря випаровуються, утворюючи нові дощі, які поповнюють ріки, які, в свою чергу, поповнюють моря.

Мертве море на кордоні Ізраїлю та Йорданії в десять разів солоніше за океан, бо сонце нагріває його до температури близько 43 градусів за Цельсієм, а також через єдине джерело свіжої води – річку Йордан, якої бракує для постачання достатньої кількості чистої води, щоб контролювати нормальний рівень температури в морі. Зрештою Мертве море перетвориться на сухе солоне ложе. Тож саме річки, лід та дощі захищають океани від концентрації та нагрівання, як у Мертвому морі.

Вчені досить впевнені в тому, що океани підтримують однаковий рівень солоності протягом останніх сотень мільйонів років. Але назріває нова суперечка. Якщо зміна клімату зумовлює масове танення полярних крижаних шапок, то хіба це не зменшить солоність океанів та не порушить їх екосистеми? Детальніше в наступному столітті.

Як Мікеланджело став таким відомим?

Сестра Венді Бекетт, мистецтвознавець

Деякі люди відомі лише кілька років, деякі відомі протягом усього життя, деякі – після смерті, але є такі люди, їх дуже мало, які здобувають вічну славу. Мікеланджело – один із цих небагатьох. Він був відомий протягом всього свого життя, він відомий зараз та він буде відомим у час твоїх праправнуків.

Отже, тебе цікавить як? Чому він такий відомий? Він відомий та завжди залишатиметься відомим, бо писав дивовижні картини, особливо ті надзвичайно значущі сюжети, які він малював на стелі найважливішої римської церкви під назвою Сикстинська капела. Він також створював чудові скульптури. Найвідоміші – це його величні та прекрасні фігури Давида та Мойсея, двох героїв Біблії. Ще прекраснішою є його вирізьблена по дереву Діва Марія, яка тримає свого мертвого сина Ісуса та горює. Вона називається «Pietа» (вимовляється «Пі-ей-та»).

Коли люди дивляться на ці витвори мистецтва, вони відчувають благоговіння та диво. Інколи сльози радості ллються з їхніх очей, бо це така дивовижна річ – бачити перед собою вінець людської майстерності. Навколо нас так багато поганого, а це – абсолютне втілення добра та чистоти. Але коли дитина бачить щось настільки величне, вона не має такого ж відчуття дива. Насправді бачити усю важливість зробленого Мікеланджело не так вже й просто. Ми маємо стати тим, що бачимо. Деякі дорослі люди не завжди здатні це зробити. Їхні тіла повиростали, але вони залишилися дітьми. Зазвичай це відбувається через те, що ніхто їм не розповідав про мистецтво та його значення в нашому житті. Тобі пощастило читати це зараз, ти вже починаєш це усвідомлювати.

Ти вже знаєш, що на твори великого художника Мікеланджело варто дивитися і дивитися, і знову дивитися, та продовжувати дивитися, аж поки одного дня ти не скажеш «бачу». Повір мені, той день, коли ти «побачиш» Сисктинську капелу або «Піейту», або Давида, стане одним із найбільш пам’ятних у твоєму житті.

Для чого потрібен інтернет?

Клей Шіркі, викладач з інтернет-технологій у Нью-Йоркському університеті

Інтернет нам потрібен тільки для одного: дозволити комп’ютерам спілкуватися (включаючи мобільні телефони, які теж можна назвати маленькими кишеньковими комп’ютерами). Усе, що ми робимо в Інтернеті, наприклад граємо в ігри, розміщуємо фотографії, спілкуємося з друзями, потребує зв’язку між комп’ютерами. Винайдення одного зручного способу зв’язку між комп’ютерами відкриває величезні можливості перед людьми. Це відрізняється від того, як ми звикли спілкуватися. Телебачення – добрий спосіб показу відеоматеріалів, але воно не підходить для того, щоб дати людям можливість спілкуватися, а також передивлятись відео з інших країн.

Старомодні телефони підходили для того, щоб двоє людей розмовляли між собою, але вони були безпомічними, якщо десятеро людей хотіли разом пограти у гру, або ж якщо треба було здійснити пошук.

В Інтернеті добре те, що завдяки йому будь-який комп’ютер може здійснювати усі ці операції. Ще кращим в Інтернеті є те, що люди без зупину винаходять нові корисні речі. Коли я почав користуватися Інтернетом, ще не існувало Minecraft, не існувало Club Penguin, не існувало Facebook, і навіть YouTube або Wikipedia. Навіть Всесвітньої мережі не було. Тогочасний Інтернет тільки і містив, що слова, – ніяких зображень або звуків. Протягом останніх двадцяти років багато чого було винайдено людьми, які хотіли надати комп’ютерам та мережі нових можливостей. Чоловік на ім’я Тім Бернерс-Лі є автором ідеї створити веб-сторінки, які були б з’єднані між собою посиланнями, тож він втілив свою ідею в життя, створивши Інтернет. Протягом наступних двадцяти років будуть вигадані ще неймовірніші речі, якими ми користуватимемося. Можливо, ти подумаєш над тим, що б ти хотів, щоб робили комп’ютери, та також зробиш свій власний інтернет-винахід.

Як ми закохуємось?

Закоханість проходить по-різному в кожного із нас. Тож ми запитали у трьох людей, які дуже багато про це думали: двоє авторів любовних романів та науковець, який вивчає процеси, що відбуваються в нашому мозку.

Жанетт Вінтерсон, письменниця

Ти не падаєш у любов, як у яму. Ти ніби летиш крізь космос. Ти ніби стрибаєш зі своєї планети на чиюсь іншу. А коли ти вже там, усе виглядає інакше: квіти, тварини, кольори. Закохатися – це завжди велике здивування, бо до цього все на твоїй планеті здавалося правильним, і в якомусь сенсі це було правдою, але коли хтось посилає тобі сигнал крізь космос, то єдиним способом його відвідати є величезний стрибок. Ти йдеш все далі й далі, наближаючись до чиєїсь орбіти, і через деякий час ти, можливо, вирішиш об’єднати ці дві планети та назвати їх домом. І ти зможеш взяти із собою свого собаку чи кота, свою золоту рибку чи хом’яка, колекцію каменів та усі свої непарні шкарпетки (загублені чи діряві).

Ти можеш запрошувати туди своїх друзів та читати свої улюблені історії одне одному. Тож закохатися – це справді великий стрибок назустріч людині, без якої ти не уявляєш свого життя. Ось і все.

P. S. Будь сміливішим.

Девід Ніколс, письменник

Ти не в силах змусити себе закохатися, як і стати вищим або лизнути свій лікоть. От спробуй. Бачиш? Із цим можуть виникнути проблеми. Якби ми могли контролювати свої емоції, то могли б запобігти розбитим серцям, депресіям, катастрофам і навіть війнам.

Джульєтта могла би ігнорувати Ромео та навчилась би любити Париж. Генрі VIII та Анна Болейн могли би бути досить милою парою. В одній із моїх улюблених книжок «Далеко від збожеволілого натовпу» Батшеба Евердін каже Габріелю Оуку, що не може вийти за нього, бо не кохає його, на що він відповідає: «Але я тебе кохаю. І мені достатньо просто твоєї симпатії». І це ніби має сенс, але симпатія та любов – це різні речі. Зрештою, це просто не спрацює. Нам може подобатися будь-хто. А от кохати та бути коханим – це вже складніше. Тож у чому різниця між коханням та симпатією? Іноді я порівнюю це з різницею між застудою та грипом. Застуда трапляється часто, а от грип – це вже набагато серйозніше. Деякі люди думають, що в них грип, маючи лише застуду. А деякі знають, що мають лише застуду, але перебільшують та намагаються назвати це грипом. От я, наприклад, перебував у постійному стані грипу протягом добрих двадцяти років. Усе, про що я казав, був лише грип, грип, грип. Іноді я хворів на грип одночасно із трьома чи чотирма людьми.

Але зараз, озираючись назад, я розумію, що просто дуже часто застуджувався.

Можливо, ти помітив, що в останньому реченні моє порівняння не зовсім розумне.

Але поки ми нічого не можемо зробити з почуттями, тож і не варто хвилюватись. Деякі речі мають статися, незалежно від того, хочеш ти того чи ні. Твоє волосся посивішає, зуби випадуть, ти закохаєшся (сподіваюся, раніше, ніж випадуть твої зуби). Коли це станеться, не панікуй. Зберігай спокій. Намагайся не хвилюватись. Просто сподівайся на взаємність. Якщо тебе кохають у відповідь, то вітаю тебе, ти чудово проведеш час. А от якщо ні, то саме тут починається проблема. Пробач.

Робін Данбар, професор еволюційної психології

Що трапляється, коли ми закохуємось, – це, мабуть, один із найскладніших процесів для розуміння у Всесвіті. Це щось, що ми робимо бездумно. Хоча, якщо забагато про це думати, усе йде не так, як ми хотіли, та перетворюється на повну плутанину. Ось чому у стані закоханості права півкуля нашого мозку починає дуже активно працювати. З одного боку, права півкуля відповідає за наші емоції. Але з іншого боку, наше мовлення аналізується лівою півкулею. Це одна із причин, чому нам так складно говорити про наші почуття та емоції: зони мовлення в лівій півкулі не можуть посилати сигнали до емоціональних зон у правій півкулі. Тож нам зазвичай бракує слів, щоб описати свої почуття. Але наука, якоюсь мірою, дозволяє нам описати процеси у мозку під час закоханості. Перш за все, ми знаємо, що любов спричиняє великі зміни у наших відчуттях. Ми почуваємось так легковажно та емоційно. Ми можемо навіть плакати від щастя. Раптово деякі речі втрачають свою важливість та єдиним, що нас турбує, стає можливість бути поруч із коханою людиною. У наш час існують такі сканувальні машини, які дозволяють нам побачити, як саме працює людський мозок. Різні зони мозку загоряються на екрані, залежно від типу активності в мозку. Коли люди закохуються, емоціональні зони їхнього мозку дуже активно працюють, загоряючись на екрані. А от інші зони мозку, які відповідають за розсудливе міркування, працюють менш активно, ніж мають працювати. Тож зони мозку, які зазвичай кажуть «Не роби цього, бо це божевільно!», вимкнені, а зони, які кажуть «О, це було б чудово!», увімкнені. Чому це відбувається? Єдина причина – це те, що любов активує певні гормони у нашому мозку. Один із них – допамін, що дає нам відчуття збудження.

Інший гормон називається окситоцин, і відповідає він за легковажність та затишок, коли ми поряд із людиною, яку любимо. Коли цих гормонів у надлишку, вони діють на найбільш сприйнятливі зони. Але усе це не пояснює, чому ми закохуємось саме у певних людей. І це залишається загадкою, бо іноді наш вибір взагалі необґрунтований. До речі, хоч і здається, що закохатися у людину після весілля так само просто, як і до нього, це помилкова думка. Є ще одна дивна річ. Коли ми любимо, то можемо навіть ідеалізувати іншу людину, обманюючи себе. Звісно, ніхто не ідеальний, але що ідеальнішими ми бачимо одне одного, то тривалішими будуть стосунки.

Якщо розплутати мій шлунок, якоï він буде довжини?

Доктор Майкл Мослі, науковий телеведучий

Неможливо розплутати шлунок – це порожнина, – але ти можеш розплутати свої кишки! Кишки, або кишківник, простягається від твого шлунку аж до самого низу. Можливо, ця відстань здається недалекою, але насправді кишківник дорослого завдовжки 8,5 метрів та трохи коротший у дітей. Якби можна було подивитись крізь шкіру, ти б зрозумів, що кишківник не тягнеться рівною лінією, а звивається, ніби тонка довжелезна змія. Коли їжа потрапляє до твого рота, мабуть, ти вже забуваєш про неї, але насправді це тільки початок довгої та складної подорожі. Перша, найкоротша, частина називається стравохід. Його довжина – біля двадцяти п’яти сантиметрів, та на ньому розміщені дуже сильні м’язи, які протискають їжу до шлунку. Ці м’язи такі сильні, що якби ти їв догори дригом, їжа все одно потрапляла б до шлунка, хоч я не думаю, що тобі дуже сподобався б цей експеримент.

Коли їжа потрапляє до шлунка, вона перетравлюється, ніби у пральній машині. Рідина у твоєму шлунку приблизно така сама кислотна, як акумулятор. Кислота потрібна для знищення бактерій, які потрапляють до шлунка разом із їжею. Сам по собі шлунок досить невеликий. Коли він порожній, його розмір близький до кулака, але він може розтягуватись до розмірів середньої повітряної кульки. Після перетравлення їжі шлунком вона проходить далі до тонкої кишки, де починає поглинатися. Тонка кишка має довжину біля семи метрів; зазвичай вона трохи довша у жінок, ніж у чоловіків. Вона вкрита маленькими волосками, які називаються мікроворсинки. Вони збільшують поверхню тонкої кишки, дозволяючи поглинути більше їжі. До речі, твоя тонка кишка, грубо кажучи, має таку саму поверхню, як тенісний корт. Коли їжа проходить тонку кишку, залишки переходять до товстої кишки.

Там усмоктується вода, а неперетравлені рештки їжі з’їдаються бактеріями. Товста кишка набагато коротша за тонку, вона вкрита сіткою клітин, нейронів, які також є у твоєму мозку. Це дивовижно, але у людському кишківнику така ж кількість мозкових клітин, як і в котячому мозку. Вони необхідні, бо, як ми вже з’ясували, процес травлення – дуже складний. Після того як кишківник поглинає усі корисні речовини з їжі, усі рештки, в тому числі бактерії, покидають твоє тіло одразу ж, коли ти йдеш до вбиральні. Це є кінцевою зупинкою такої довгої подорожі.

Чому я завжди сварюся з братом і сестрою?

Професор Таня Байрон, клінічний психолог

Це нормально – сварки між братами та сестрами. У дитинстві я завжди сварилася із сестрою. Ми завжди сваримося із близькими нам людьми. Можливо, тому що ми знаємо, що вони ніколи не припинять нас любити, хоч як би сердилися одне на одного. Життя під одним дахом та постійне перебування поруч також може призвести до побутових непорозумінь, чого не станеться із друзями. В будь-якому разі, сварка – не найкращий спосіб впоратися з негараздами та непорозуміннями. Замість вирішити проблему це може погіршити ситуацію та спровокувати на погані слова та дії. Також сварки між братами та сестрами можуть викликати стрес та поганий настрій в інших членів сім’ї та призвести до великих сварок із батьками, тож в результаті нікому не буде весело. Сім’я допомагає нам навчитися будувати відносини із коханими людьми та інших важливих у житті речей, наприклад як впоратись із гнівом та сварками. Можливо, батьки сердяться на тебе за сварки і ти відчуваєш несправедливість, бо вони ніби не розуміють тебе та твоїх почуттів. Насправді, скоріш за все, батьки засмучені тим, як ти висловлюєш свою злість, а не тим, що ти злишся. Мабуть, вони карають тебе за сварки, бо не хочуть, щоб ти та твоя сестра чи брат думали, що це правильний спосіб вирішувати проблеми. Обзиватися та битися – це руйнівні способи висловлювати гнів. Маленькі діти часто виливають розчарування або злість у крик або побиття, бо вони ще не вивчили слова, щоб описати свої емоції. Проте, коли діти дорослішають, ми хочемо, щоб вони вирішували конфлікти, обговорюючи проблему, та шукали вихід із ситуації, а не обзивалися та виявляли агресію. Якщо ти сваришся із братами та сестрами, спробуй відволіктися до того, як вибухнеш.

Дай собі трохи часу, щоб заспокоїтися, а потім подумай про те, що тебе непокоїть. Ти зрозумієш, що, коли ти спокійний, проблема вже не така велика, тож просто проігноруй її та збережи дружбу – деякі сварки не варті того, щоб сперечатися!

Проте, якщо ти дуже засмучений чи ображений, спробуй сказати про це, а якщо не можеш цього зробити або тебе не слухають, звернися до батьків або до іншого дорослого, якому ти довіряєш, та попроси про допомогу. Тепер, коли я вже доросла, я бачу, наскільки близькою подругою є моя сестра, бо ми виросли разом та розуміємо одна одну, як ніхто. Запам’ятай, друзі приходять і йдуть, а от сім’я – це на все життя!

Навіщо потрібна абетка?

Джон Мен, автор книжок про письмо

Перше письмо не мало абетки. Знаки означали цілі слова, ніби іконки на твоєму комп’ютері. Це досить зручно. Уяви, що тобі треба записати відомий рядок Шекспіра «To be or not to be…» («Бути чи не бути…») за допомогою малюнків. Мабуть, ти напишеш: Two bee oar knot two bee (з англ. «Дві бджоли весло вузол дві бджоли»). Також можна записати частини слів, тобто склади. Наприклад, англійське слово «belief» («віра») можна зобразити у малюнках, як bee leaf (з англ. «бджола лист»). Але із цим ти далеко не зайдеш, бо можна намалювати дуже мало слів. Це можливо, але знадобляться тисячі малюнків, бо існують тисячі складів!

Ось що сталося із клинописом, трикутними символами, якими користувалися у Месопотамії десять тисяч років тому, а пізніше – з єгипетськими ієрогліфами та китайським письмом. Читання забирає роки у китайських дітей. Мабуть, чи вже вмів читати у віці чотирьох чи п’яти років. Як ти це робив? Звісно, ти вчив абетку. Назва елементарно означає «АБ», дві перші літери. І що такого особливого в абетці? Вона має лише тридцять три літери замість тисяч (насправді шістдесят шість, якщо рахувати заголовні літери, але це нас не дуже турбує). Це базується на тому, що усі слова нашого мовлення складаються приблизно із сорока звуків. Вигадати знаки для звуків набагато легше, ніж для складів. Це чудова ідея, але минуло понад тисячу років, поки хтось про це подумав. Це сталося біля трьох тисяч років тому в Єгипті, де люди замість писати використовували ієрогліфи та малювали склади. Так склалося, що в Єгипті були десятки тисяч рабів із сучасного Ізраїлю, Йорданії, Сирії та Лівану. Більшість цих іноземців, відомих як азіати, мабуть, були семітами – це такі люди, яких ми зараз назвали б євреями. За певний час багато із них стали більше ніж просто рабами. Вони стали офіціантами, ремісниками та керівниками общин. Вони захотіли мати власну мову. Звісно, вони могли використовувати ієрогліфи, але це було надто складно. Деякі знали, що в системі ієрогліфів декілька таких знаків, які були схожі на сучасні літери. Існувало біля двадцяти шести таких знаків. Кожен знак виглядав як малюнок, що означав перший звук слова.

Отже, вони просто брали знак та перекладали його. Якщо один знак мав щось спільне із яком, то він виглядав наче як. В «азіатській» мові «як» – алеп (alep), що починається з літери а, тож вчитель мав сказати «А – алеп», як сучасний вчитель сказав би «А – ананас».

Згодом цей знак «як» змінився та став нашою маленькою літерою а. Далі, вони взяли знак, який у єгиптян означав «притулок», та дали йому назву баїт (bayit), тобто «будинок», і так далі.

Звідки ми це все знаємо? Люди вирізали знаки на скелях, тож деякі написи датуються приблизно 1800 роком до н. е., а деякі виникли 3800 років тому.

Після винайдення цієї системи письма ідея поширилася усюди, від Греції до Європи, також у багатьох інших абетках в світі.

Сьогодні Китай має власну систему письма, але китайці користуються й абеткою, бо це набагато зручніше.

Відколи люди користуються рецептами?

Маріо Баталі, шеф-кухар

Люди почали користуватися рецептами одразу ж, як помітили, що сьогоднішня страва краща за вчорашню.

Ще до того, як люди навчилися писати, вони обговорювали одне з одним, як смачніше приготувати їжу. Сьогодні дуже просто навчитися готувати – скільки кулінарних шоу на телебаченні! Приготування їжі – це дуже просто, треба тільки дивитися та повторювати усе, що бачиш, навіть без рецептів із Інтернету, без комп’ютера, без паперу чи олівця.

Рецепт смаженого м’яса, мабуть, був одним із перших. Імовірно, оброблену їжу почали вживати абсолютно випадково, коли сире м’ясо впало до вогню, за допомогою якого люди зігрівалися вночі.

Ми не знаємо, коли саме це сталося, але археологи знайшли попіл та рештки кісток, яким приблизно мільйон років. Тогочасні люди усвідомили, що вогонь щось змінює у їжі, та запам’ятали це для наступного разу – це, безсумнівно, свого роду рецепт, в будь-якому разі, це полегшило подальше поїдання м’яса.

Одна із перших кулінарних книжок була написана у І столітті римлянином на ім’я Апіцій. Вона називалась «Re Coquinaria», що в перекладі означає «Про їжу та кулінарію» і містила рецепти святкових страв, які подавалися на давньоримських бенкетах. Книжка була написана таким чином, щоб слугам було зручно користуватися нею в кухні, структура її була, як у сучасних кулінарних книжках: рецепти були розташовані залежно від порядку появи страви за столом.

Крім хитромудрих страв (наприклад, «варений журавель із травами та анчоусно-медовим соусом») у книжці були описані й дуже прості, наприклад «морква під кминовим соусом» або «редька з перцем». Звісно, багато цих продуктів уже не вживаються в їжу.

Сьогодні існує безліч кулінарних книжок, в яких можна знайти велику кількість рецептів різних кухонь світу – від берберійської до канзаської.

Із чого зроблені веселки?

Ентоні Вудворд і Роб Пенн, письменники

Веселки зроблені зі світла. Коли сонячне світло проходить крізь краплі дощу в небі, біле світло розділяється на кольори – червоний, помаранчевий, жовтий, зелений, блакитний, синій та фіолетовий. Коли світло потрапляє до краплі, воно змінює напрям та заломлюється. Потім воно відбивається на задній частині краплі, а покидаючи краплю, розбивається на різні кольорові смуги.

Щоб побачити веселку, треба потрапити під сліпий дощ, тобто дощ із сонцем одночасно, і перебувати між дощем та сонцем.

Неможливо дістатися кінця веселки, хоч це і несправедливо, бо усі ми знаємо, що там зарите золото. Це неможливо, бо, хоч наші очі і бачать веселку, насправді вона не більше ніж світло, яке проходить крізь краплі води.

Наступного разу, коли побачиш веселку, спробуй прогулятися вздовж неї: вона просто буде рухатися з тобою.

Явище веселки пояснив Ісаак Ньютон близько трьохсот років тому. До того люди впродовж десятків тисяч років висували божевільні ідеї. Деякі вважали, що веселки – це стежки, що з’єднують Землю та небеса, інші – що веселка є поясом бога Сонця, а деякі – що це сам Бог, який з’являвся в небі. Єдина думка, на якій сходились усі, – веселки гарні.

Чи ти пам’ятаєш кольори веселки? Червоний, помаранчевий, зелений, блакитний, синій та фіолетовий. Щоб легше запам’яталося, вивчи вислів: «Чапля Осінь Жде Завзято, Буде Сани Фарбувати». Перша літера кожного слова – перша літера назви відповідного кольору.

Чому Місяць сяє?

Доктор Хезер Купер, астрофізик

Місяць – це наш супутник у космосі. Це дивовижна планета, розміром із чверть Землі. Місяць розташований дуже близько до Землі, лише за 384 400 кілометрів. Запам’ятай, що ми говоримо про астрономічні мірки! Дістатися Місяця на космічному кораблі можна за три дні.

Місяць світиться, бо відбиває світло від нашої зірки, Сонця. Він робить одне коло навколо Землі за місяць, тож ми бачимо різні його фази, залежно від його положення відносно орбіти. (Саме звідси пішло слово «місяць».) Під час молодика ми не бачимо самого Місяця, бо він перебуває в одному ряді з Сонцем, тож сонячне світло потрапляє на його віддалений бік. Але коли Місяць рухається, Сонце поступово ловить кут, утворюючи півмісяць.

Якщо ти маєш бінокль або навіть невеликий телескоп, це найкраща можливість побачити Місяць. Тіні будуть довгими та темними: вони справді підкреслюють усю драматичність Місяця. Він всіяний величезними кратерами, спричиненими падінням космічного каміння у перші дні існування Сонячної системи. Місяць не має атмосфери, щоб вирівняти свою поверхню, і ці шрами збереглися у первісному вигляді.

Повня – це коли Місяць сяє найяскравіше, на противагу Сонцю. Це не час виймати телескоп! Але можеш подивитися на «обличчя Місяця» без телескопу. Ти зможеш побачити його «очі», «ніс» та «рот». Це темні, наповнені лавою сліди, утворені внаслідок астероїдного граду, від якого Місяць постраждав 3,8 млрд років тому. І досі щороку може статися щось фатальне. Орбіта Місяця – під кутом відносно Землі, та іноді, в повню, він може потрапити у тінь Землі. Блискуча повня затемнюється або зникає. Лячне видовище!

Це дивовижно, але Місяць міг би сяяти набагато яскравіше, якби був світлішим, тобто краще відбивав світло.

Астронавти, які літали на Місяць на «Аполлоні» у 1960-х та 1970-х роках, були здивовані тим, яке темне каміння на Місяці.

Ніл Армстронг, перша людина, чия нога ступила на поверхню Місяця, писав, що той був кольору «фліктс». Якщо ти думаєш, що це вигаданий колір, маєш рацію! Письменник, який подобався Нілові Армстронгу, вигадав це слово, щоб описати темний, болотно-коричневий колір, який досі не мав назви. Тож Ніл вирішив, що слово «фліктс» ідеально описує колір Місяця.

Звідки беруться океани?

Доктор Габріель Уокер, письменник і ведучий телепрограм з проблем клімату й енергетики

Якщо подивитися на Землю з космосу, побачимо прекрасну блакитну планету, та більша частина блакитного кольору – це океани. Насправді океани займають більшу поверхню Землі, ніж суходіл, тому на нашій планеті дуже багато води. Звідки ж вона взялася?

Науковці не впевнені, але вважають, що якась частина води надійшла ізсередини планети, а якась – із зовнішнього світу. Ще до народження планет та навіть Сонця, 4,500 млн років тому, Земля була схожа на завихрену хмарину з газу та пилу, яка містила також воду. Звісно, уся ця космічна маса зліплювалася у грудки. Що більшими були грудки, то більше вони притягували грудки довкола себе, і все це закінчилося утворенням цілої сонячної системи планет із Сонцем усередині.

Але залишилося дуже багато решток, ніби будівельного щебню, який падав та руйнував новонароджені планети, ніби з величезного автомату для гри в пінбол, утворюючи масивні кратери, схожі на ті, які ми бачимо на Місяці, та нагріваючи поверхню Землі так сильно, що будь-яка вода, мабуть, википіла б.

Що сталося далі – комети також почали громити Землю. Комети – це великі брудні сніжки, зроблені з льоду, тож, приземляючись, вони танули на Землі, утворюючи океани.

Ще більше води, що застрягла у камінні всередині Землі, вийшло на поверхню за допомогою вулканів.

Склади усе це разом, помнож на мільйони років, і вуаля – ось тобі океани.

До речі, те, що воді потрібно десь розливатися, – зовсім інша історія. Океани займають гігантські басейни, схожі на осілі ванни, що розташовані на набагато нижчому рівні, ніж континенти, що їх оточують. Ось чому континенти Європа, Азія та Америка дуже повільно рухаються поверхнею Землі – приблизно в такому самому темпі, в якому ростуть твої нігті. Коли два континенти роз’єднуються, між ними простягається простір, який перетворюється на широкий басейн океану, наприклад Атлантичного або Тихого, що готовий наповнитися водою. Коли два континенти зустрічаються, іноді вони зсуваються між собою так сильно, аж поки між ними не зникне океан.

Могутні Гімалаї сформувалися таким чином: дві частини континенту зсувалися все ближче та ближче, аж поки не проковтнули океан між собою, а потім стислися настільки, що утворили гору Еверест та всі інші високі гори неподалік.

Чому равлики мають мушлю, а слимаки – ні?

Нік Бейкер, натураліст і телеведучий

Що ж, насправді, деякі слимаки мають мушлю. Серед них – деякі хижі слимаки, яких ми бачимо дуже рідко, бо вони проводять більшу частину життя під землею, поїдаючи дощових черв’яків. Їхня мушля зменшена до крихітної лускоподібної пластини, що вкриває верхню частину тіла, ніби кумедний маленький капелюшок!

Отже, межа між слимаками та равликами досить нечітка. І равлики, і слимаки – це молюски із сімейства черевоногих. Але равлики еволюціонували до зручної портативної капсули на спинах. Це забезпечує захист від маленьких хижаків, але, що важливіше, дозволяє виповзати у сухий світ. Мушля захищає тендітне вологе тільце равлика від пересихання на сонці та вітрі, а також вона вкрита товстим шаром слизу, який при висиханні утворює вхід до мушлі, що називається «епіфрагма».

Слимаки набагато уразливіші до зневоднення, бо не мають мушлі. Але вони можуть пересуватися по таких місцях, де мушля заважала б. Вони можуть втискуватись до тісних проходів: тріщин, ущелин та навіть підземних тунелів – до місць, де равлик не вмістився б!

Отже, і слимаки, і равлики мають свої способи вирішувати ті самі проблеми, наприклад ховатися від хижаків або пристосовуватися до погоди. Отже, вони знайшли для себе різні способи виживання – те, що біологи називають екологічною нішею.

Те, що не увійшло до книжки!

Гумористи Стівен Фрай, Сенді Токсвіг, Клайв Андерсон, Роберт Уебб, Шазія Мірза, Сара Міллікен і Джек Уайтхолл змагаються з експертами, даючи альтернативні жартівливі відповіді на дитячі запитання.

Стівен Фрай

Навіщо слону хобот?

Слони дуже сором’язливі та скромні й засоромилися б купатися голяка, бо крокодили та гіпопотами показували б на них пальцем, тому вони прикриваються хоботом. Я також сором’язливий і прикриваюся під час купання.

Сара Міллікен

Чи це нормально – з’їсти черв’яка?

Так, якщо мама не дивиться.

Чому ми спимо саме вночі?

Дочекайся, поки підеш до університету, і ти почнеш спати вдень.

Звідки дме вітер?

Із брюсельської капусти. І я цього не казала.

Чи всі люди рідні?

Це натяк на подарунок на Різдво?

Як моя кішка завжди знаходить шлях додому?

За допомогою котячого навігатора.

Чи існують прибульці?

Так, вони уособлюють молодших братів та сестер, тож будь обережним.

Чому леви ричать?

Вони так позіхають, бо їм із тобою нудно.

Як Мікеланджело став таким відомим?

Він був єдиним підлітком-мутантом черепашкою-ніндзя, який добре малював.

Чи є щось спільне між мавпами та курками?

Так. І ті, і ті чудово смакують зі смаженою картоплею.

Як єгиптяни побудували піраміди?

Із шоколадок «Тоблерон».

Для чого потрібен Інтернет?

До існування Інтернету ти мав розмовляти із живими людьми, самотужки вчити котів грати на піаніно та зіштовхувати мавп із колоди.

Сенді Токсвіг

Як робляться сни?

Із яєчним білком.

Чому у людей шкіра різного кольору?

Щоб кольорове телебачення було ще цікавішим.

Звідки береться добро?

Із невеличкої фабрики у Тайвані.

Навіщо ми ходимо в туалет?

Щоб скоріше піти від обіднього столу.

Чому планети круглі?

Щоб їх було складніше упаковувати.

Чому вночі темно?

Щоб виробникам факелів було що робити.

Чому мавпи харчуються бананами?

Бо вони люблять їх чистити.

Чому Місяць сяє?

Раз на місяць він натирається воском.

Навіщо ми готуємо їжу?

Щоб від кухні був хоч якийсь сенс.

Що треба зробити, щоб взяти участь в Олімпійських іграх?

Припинити читати.

Звідки береться електроенергія?

Вона утворюється, коли ми бігаємо у тісних нейлонових панчохах.

Чому лев ричить?

Це такий спосіб справлятися з гнівом.

Чому Сонце таке гаряче?

Щоб виробникам сонцезахисного крему було що робити.

Що таке гравітація?

Це тягота.

Роберт Вебб

Хто був першим у світі хазяїном домашнього улюбленця?

Римський імператор Юлій Цезар. У нього була білка на ім’я Б’янка.

Навіщо нам потрібні гроші?

Колись ми використовували сир замість грошей, але він трохи зіпсувався.

Чому вночі темно?

Бо сонцю потрібен час на підзарядку.

Чому час тягнеться довго, коли ми хочемо, щоб він збігав швидше?

Щоб ти встиг поколупатися в носі.

Чи існують недосліджені тварини?

Так, це кажлон – напівкажан, напівслон. Його знайдуть наступного Різдва в Гонконзі.

Що таке атоми?

Це дуже маленькі горошини, зроблені з науки.

Чому я не можу лоскотати сам себе?

Бо це здавалося б божевіллям.

Чому Місяць сяє?

Щоб люди писали про нього пісні.

Навіщо ми готуємо їжу?

Щоб каструлі не сумували у серванті.

Як працюють машини?

Усередині колес маленькі свинки біжать так швидко, як тільки можуть.

Чи може бджола вжалити бджолу?

Так, але за це її посадять у бджолину в’язницю і вберуть мухою, а мух вона ненавидить.

Із чого зроблена веселка?

Із кохання. Веселки з’являються, коли дві хмарини закохуються одна в одну.

Що є всередині нашої планети?

Величезна гравітаційна машина, якою керує принц Чарльз у льотних окулярах.

Що треба зробити, щоб взяти участь в Олімпійських іграх?

Піти до прем’єр-міністра додому та подарувати йому кекс.

Хто винайшов шоколад?

Король Артур. Його відомий круглий стіл насправді був гігантським шоколадним ґудзиком, який гризли лицарі, поки він не бачив.

Навіщо вчені спостерігають за бактеріями?

Бо бактерії часто ставлять розкішні мюзикли.

Чи ми коли-небудь зможемо подорожувати в минуле?

Не раніше, ніж учора.

Як би я виглядав без скелета?

Як желе з волоссям.

Чому лев ричить?

Насправді він намагається співати, але співаки з левів нікчемні.

Як вогонь розводить вогонь?

Напевне, він той іще бешкетник.

Чому сонце таке гаряче?

Мабуть, Бог хотів приготувати яйце по-шотландськи, але перетримав його в мікрохвильовці.

Чи чисельний ряд коли-небудь зупиняється?

Ні, але іноді він робить паузу, щоб з’їсти «KitKat».

Хто дав назви усім містам?

Мурахи. Мурахи давали назви містам із таких давніх-давен, що навіть найстарший мураха не пам’ятає. Перше місто мало назву Мурашине Місто, але відтоді вони стали більш вигадливими.

Чому вода мокра?

Щоб купання було менш колючим.

Як Мікеланджело став таким відомим?

Бо він відкрив свій фан-клуб та робив футболки зі своїм обличчям.

Як ми закохуємось?

Підійди до когось та перевір, чи в тебе не запаморочиться в голові.

Чому деякі люди вищі за інших?

Інші просто не намагаються стати вищими.

Шазія Мірза

Як робляться сни?

Три хвилини на повній потужності у мікрохвильовці.

Чому планети круглі?

Бо вони їдять забагато тістечок.

Чому чоловіки відпускають бороду, а жінки – ні?

Бо чоловікам потрібні бороди, щоб відкладати в них їжу на чорний день. Жінки просто зберігають їжу в сумочках.

Чому ми не можемо жити вічно?

Бо ми потрібні в загробному світі для прибирання.

Як дерева роблять повітря, яким ми дихаємо?

Вони пукають.

Навіщо ми слухаємо музику?

Щоб не слухати мам.

Чи ми коли-небуть зможемо подорожувати в минуле?

Тільки якщо Доктор Хто погодиться взяти нас із собою.

Навіщо потрібна абетка?

Тільки щоб ми мали макарони абеткою.

Як мозку вдається мене контролювати?

Він надсилає повідомлення до твого пупка.

Що таке глобальне потепління?

Це коли усі в світі надягають свій улюблений светр.

Хто дав назви усім містам?

Людина-Місто.

Чому космос такий блискучий?

Бо він снідає блискітками.

Чому тварини не вміють розмовляти?

Бо вони завжди надто зайняті.

Чому динозаври вимерли?

Бо в них скінчилися «Прінглс».

Чому час тягнеться довго, коли ми хочемо, щоб він збігав швидше?

Бо час уміє читати думки та йому подобається тебе дратувати.

Якщо Всесвіт зародився із нічого, то як він став чимось?

Він старанно працював.

Чому пінгвіни живуть на Південному полюсі, а не на Північному?

Бо на Півдні кращі готелі.

Чому деякі люди вищі за інших?

Бо вони ховають сходинки в черевиках.

Чому море солоне?

Через рибу та чіпси.

Джек Вайтхолл

Як робляться сни?

Їх робить зубна фея, коли ти не бачиш.

Хто був першим у світі хазяїном домашнього улюбленця?

Ной. Він мав цілий ковчег тварин, тож жив до дев’ятисот років, щодня працюючи, щоб розрахуватися за ветеринарні послуги.

Чи це нормально – з’їсти черв’яка?

Тільки якщо ти з’їси його з червоним вином. Біле вино п’ють тільки з рибою.

Чому ми не можемо жити вічно?

Бо шукати друзів дуже складно.

Клайв Андерсон

Як робляться сни?

Я не знаю, мені на це наспати.

Чи це нормально – з’їсти черв’яка?

Не для черв’яка.

Хто був першим у світі хазяїном домашнього улюбленця?

Єва. (На жаль, цим улюбленцем був змій.)

Навіщо ми ходимо в туалет?

Щоб решта дому була чистою.

Чому чоловіки відпускають бороду, а жінки – ні?

Гарне запитання, неодмінно відпущу трохи жінок.

Чи існують недосліджені тварини?

Я думаю, що так, але це можна довести, тільки дослідивши їх.

Чому час тягнеться довго, коли ми хочемо, щоб він збігав швидше?

Навпаки: час збігає швидко, коли ти хочеш, щоб він збігав повільніше.

Чому мавпи харчуються бананами?

Бо вони не овочі.

Чому дорослі – головні?

Бо вони прийшли сюди першими.

Навіщо потрібна абетка?

Щоб все було простим, від А до Я.

Як утворюється блискавка?

Швидко.

Хто перший почав робити металеві речі?

Тінтін.

Чому деякі люди вищі за інших?

Бо інші люди нижчі за деяких.

Автори

Меґґі Андерін-Покок мріяла про космос іще з дитинства, тепер вона досліджує космос та із задоволенням розповідає про дивовижний Всесвіт, у якому ми живемо. Відвідуючи школи та розповідаючи про свою цікаву роботу, Меґґі надихає дітей ставити перед собою високі цілі.

Джим Аль-Халілі – британський вчений, письменник і телеведучий. Він працює викладачем фізики в Суррейському університеті та допомагає людям зрозуміти науку.

Бенедикт Аллен шість разів уникнув смерті та жив і знімався у найвіддаленіших місцях планети. Він описав свої пригоди у джунглях Амазонки в книжці під назвою «Mad White Giant» («Скажений білий велетень») і пригоди в Новій Гвінеї у книжці «Into the Crocodile’s Nest» («До крокодилячого гнізда»), а також зафільмував багато інших дивовижних подорожей.

Клайв Андерсон – адвокат, який став комедійним письменником і телеведучим та набув популярності, знімаючи комедійне шоу-гру «Whose Line Is It Anyway?» («Чий це рядок?»), після чого його запрошували на багато інших радіо та телешоу. Зараз він займається проектами «Loose Ends» («Нез’ясовані питання») та «Unreliable Evidence» («Недостовірні факти») на Radio 4 (радіостанція BBC), а також є автором двох книжок «Unreliable Memoirs» («Недостовірні мемуари»).

Девід Аттенборо – найвідоміший британський історичний режисер та еколог. Він займається своєю улюбленою справою вже п’ятдесят років і не відвідав лише декілька місць на Землі.

Джуліан Баґґіні – автор декількох книжок, одна з останніх – «The Ego Trick». Він також є редактором та співавтором журналу «The Philosophers» та багатьох інших. Джуліан двічі з’являвся в романах Александра Маккола Сміта.

Нік Бейкер у дитинстві збирав повні банки павуків, сонечок і жаб. Тепер він спеціаліст по «жучкам» для підслуховування й пише програми зі створення цих страшних повзучих. Також він написав книжку про жуків для дітей, які також їх люблять.

Маріо Баталі – кухар і власник двадцяти ресторанів по всьому світі. Також він є автором дев’яти кулінарних книг та брав участь у телевізійних шоу протягом останніх п’ятнадцяти років. Нещодавно він знявся в шоу на АВС під назвою «The Chew». У 2008 році Маріо розпочав власний проект з годування, навчання та розвитку дітей.

Венді Бекетт вперше з’явилася на телебаченні у ролі мистецтвознавця понад двадцять років тому. Глядачі оцінили її ентузіазм, і згодом вона вже активно займалась мистецтвом та видавала книжки. Шістдесятирічна монашка, вона вступила до Оксфордського університету. Зараз вона живе спокійним життям, споглядаючи простори кармелітського монастиря.

Девід Белламі, ботанік, письменник і телеведучий, став одним із улюбленців публіки завдяки своїм програмам про природу в 1970-х – 1980-х роках. Він опублікував тридцять чотири книжки, багато з яких – дитячі, та став ініціатором заснування фонду охорони природи, де й досі є директором.

Ванесса Берловіц знімала фільми про дику природу на ВВС протягом двадцяти років, у тому числі фільми «Frozen Planet» («Льодяна планета»), «Planet Earth» («Планета Земля») та «The Life of Mammals» («Життя ссавців»). Їй пощастило зняти дивовижні речі, від крихітних павучків з інтелектом Джеймса Бонда до сніжних леопардів у горах Пакістану.

Хестон Блументал – шеф-повар, який винайшов кашу із равликів та беконово-яєчне морозиво. Він самотужки навчився готувати та полюбляє експериментувати з незвичайними смаками та техніками приготування.

Ліз Боннін – біохімік і біолог диких тварин. Вона часто з’являється на телебаченні, представляючи проект «Bang Goes the Theory», а також нещодавно знялася в передачі ВВС1 «Super Smart Animals». Ліз любить великих котів та рятує тигрів від вимирання.

Ален де Боттон пише філософські, релігійні, мистецькі та пригодницькі книжки. Він народився у Швейцарії, обожнює «Лего» та проводить увесь вільний час, збираючи різноманітні споруди зі своїми синами Самуїлом та Саулом, семи та п’яти років.

Деррен Браун – артист, який поєднує магію із психологією і таким чином віщує майбутнє та управляє підсвідомістю людей, гіпнозуючи їх. Також він пише книжки, малює портрети й обожнює папуг.

Доктор Банхед (він же Том Прінгл) показує видовищні шоу живої науки по всьому світі й на телебаченні у передачах, таких як «Brainiac». Також він проводить тренінги для викладачів, які хочуть навчитися подавати науковий матеріал цікаво та доступно.

Таня Байрон – клінічний психолог. Вона допомагає лікувати людей із психічними та поведінковими розладами. Вона постійно з’являється на телебаченні та радіо, а також пише книжки та веде журнальні колонки.

Марк Карвадрін – зоолог та затятий захисник природи, автор понад п’ятдесят книжок, фотограф дикої природи, веде колонку в журналі. Також він презентував передачу зі Стівеном Фраєм на ВВС2 під назвою «Last Chance to See» і серіал про Лондонський музей природної історії під назвою «The Museum of Life».

Ноам Чомскі – лінгвіст та філософ в Массачусетському університеті, США.

Маркус Чоун пише книги для дорослих про такі речі, як чорні діри та великий вибух, а також жартівливі книжки для дітей, такі як «Felicity Frobisher and the Three-Headed Aldebaran Dust Devil» («Фелісіті Фробішер і триголовий альдебаранський пильний диявол»).

Джарвіс Кокер був солістом групи Pulp протягом двадцяти чотирьох років та став одним із найвідоміших музикантів Британії, вносячи до поп-чартів книжний рідкий та тонкий гумор. Зараз він виступає як сольний артист, пише пісні, має власне шоу на радіо.

Хезер Купер – телеведуча та авторка книжок про астрономію та космос. Вона управляла Грінвічським планетарієм протягом п’яти років та написала більше тридцяти книжок. У 1986 році вона працювала на борту надзвукового літака «Конкорд» у рейсі Лондон-Нова Зеландія та як астроном показувала пасажирам комету Галлею. Астероїд під номером 3922 був названий «Хезер» на її честь.

Алекс Кроуфорд допитували спецслужби, в неї стріляли в прямому ефірі. Вона – спецкореспондент в Sky News та авторка книжки про війну в Лівії під назвою «Colonel Gaddafi’s Hat». Алекс мешкає в Йоханнесбурзі зі своїм чоловіком Річардом, сином та трьома дочками.

Девіда Крістала описують як суміш Гендальфа та Дамблдора через його довгу сиву бороду. Насправді він – професор, що пише книжки та проводить семінари із мов світу.

Річард Докінз – еволюційний біолог та визнаний найкращий шкільний вчитель з теорії еволюції. Він написав багато книжок, у тому числі «The God Delusion» («Ілюзія Бога») та «The Magic of Reality» («Магія реальності»). Це наукові книжки для дітей та підлітків, у яких автор пояснює таємниці Всесвіту просто і доступно.

Робін Данбар є керівником групи дослідників еволюції поведінки мавп, приматів і людей.

Девід Іглмен науковець і письменник. Його лабораторія вивчає час, свідомість і правову систему.

Трейсі Емін стала відомою в 1990-х роках як «Молода британська художниця». Багато її картин написані з її власного життя.

Вона не тільки малює, а й робить інсталяції з наметів, ліжок, одягу та багатьох інших речей.

Джессіка Енніс – одна з видатних британських атлеток з бігу з перешкодами, де вона має бути сильною в багатьох видах спорту. Вона є чемпіонкою Європи та колишньою чемпіонкою світу із семиборства. (У семиборстві сім етапів, у томц числі стрибок у висоту, стрибок у довжину, штовхання ядра та метання спису.)

Марк Форсайт – письменник і журналіст, веде блог під ніком The Inky Fool. Ведення блогу привело Марка до написання непростої книжки під назвою «The Etymologicon» («Етимологічний словник»), де він пояснює приховані зв’язки між словами.

Рассел Дж. Фостер вивчає циркадну нейронауку: вплив ночі та дня на людей та інших тварин. Рассел знає все про твій природній годинник: чому ти дратівливий після сну та чому підлітки сплять до обіду.

Еліс Фоулер полюбляє садівництво та свою собаку, Ізабель. (Хоча іноді Ізабель копає ями у недоречних місцях та Еліз знаходить кістки у пастернаку.) Будучи спеціалістом із флористики, вона з’являється на шоу з садівництва, а також пише книжки та веде колонки в журналах.

Стівен Фрай – актор, письменник і телеведучий. Його часто називають національним надбанням і людиною сучасного Ренесансу.

Е. С. Грейлінг – магістр у новому коледжі гуманітарних наук у Лондоні. Він написав і відредагував понад двадцять книжок із філософії та інших наук. Ентоні втік зі школи у віці чотирнадцяти років на знак протесту проти того, що їм нав’язували суспільну думку. Зараз він дуже радий, що така тактика більше не використовується.

Люсі Грін досліджує атмосферу Сонця. Вона описує свої дослідження, виступає на телебаченні та іноді відвідує школи, розповідаючи дітям про космос.

Сьюзен Грінфілд – учена, яка знає все про те, як працює мозок. Вона також цікавилась тим, що станеться із твоїм мозком, якщо провести багато часу за комп’ютерними іграми, Твіттером та Фейсбуком.

Філіппа Грегорі була відома як історик, коли написала свій перший роман «The Other Boleyn Girl» («Ще одна з роду Болейн»), за яким згодом зняли фільм. Згодом у своїх романах вона звернулася до величної династії Плантагенетів. Вона створила свій благодійний фонд садів Гамбії, щоб допомогти африканським початковим школам.

Джон Гріббін був спеціалістом з астрофізики в Кембриджі до того, як став науковим письменником. Він написав десятки науково-популярних книжок, серед яких «Time Travel for Beginners» («Подорожі в часі для початківців») і «In Search of Schrцdinger’s Cat» («У пошуках кота Шредінгера»). Джон також пише пісні для групи «Three Bonzos and a Piano».

Беар Гріллс їв личинки та спав у скелеті оленя у своїх телешоу «Man vs Wild» («Людина проти дикої природи») та «Born Survivor» («Вижити за будь-яку ціну»). В дитинстві він вивчав бойові мистецтва, а згодом вступив до британського спецназу та у віці двадцяти трьох років підкорив Еверест. Беар був лідером багатьох благодійних експедицій у віддалені куточки світу, від Антарктики до Арктики, а також є головним скаутом у Великій Британії.

Селія Хаддон – автор книжок «Cats Behaving Badly» («Вередливі коти») та «One Hundred Ways for a Cat to Train Its Human» («Сто котячих способів приручити людину»). Нещодавно вона написала біографію свого улюбленця: «Tilly the Ugliest Cat in the Shelter» («Тіллі, найгидкіший кіт у притулку»).

Клавдія Хаммонд – телеведуча, письменниця та викладач психології. Вона написала дві книжки: «Time Warped» («Викривлення часу») та «Emotional Rollercoaster» («Емоційні американські горки») – подорож крізь науку почуттів. Клавдія веде передачі на Radio 4 на ВВС під назвою «All in the Mind», «Mind Changers» та «Health Check» на всесвітній службі ВВС.

Джоанн Гарріс була вчителем французької мови, а зараз пише романи. Вона написала «Chocolat» («Шоколад») і «The Lollipop Shoes» («Льодяникові черевики»). Також вона опублікувала дві кулінарні книжки. Джоанн полюбляє підводне плавання, чілі та спагетті-вестерни, але ненавидить танцювати.

Міранда Харт – комедійна письменниця й актриса, яку ситком під назвою «Miranda» зробив однією з найвідоміших гумористок Британії. Вона хотіла бути гумористкою скільки себе пам’ятає, але ніколи не забуває про свою мрію стати переможницею у Вімблдонському турнірі серед жінок.

Адам Харт-Девіс – письменник і телеведучий, колишній ведучий таких телешоу, як «Local Heroes», «Tomorrow’s World», «What the Romans», «Did for Us» і «How London was Built». Він прочитав декілька книжок, а написав близько тридцяти. Він любить працювати з деревом та проводить багато часу, майструючи стільці, пашотниці та ложки.

Роджер Хайфілд – директор групи Наукового музею та колишній редактор журналу «New Scientist». Також він відомий як перша людина, що вивільнила нейтрон із повітряної бульбашки.

Гаррі Хілл раніше був доктором, але недовго. Він побував у багатьох телешоу та заробляє собі на життя, жартуючи. Його хобі – живопис і графіка, а також свінгбол.

Річард Холлоуей у віці чотирнадцяти років прагнув стати учнем священника і згодом став єпископом Единбурга. Зараз він створює програми та пише книжки, однією з останніх є його власний життєпис під назвою «Leaving Alexandria» («Покидаючи Александрію»).

Келлі Холмс, натхнена своїм вчителем фізкультури, почала займатися бігом у віці дванадцяти років. Вона мріяла про олімпійський успіх та зрештою виграла дві золоті медалі на Олімпійських іграх 2004 року, за 800 та 1500 метрів. Вона надихає молодь використовувати свій потенціал в спорті чи житті за допомогою своєї компанії під назвою «Double Gold Enterprises» та благодійного фонду «Dame Kelly Holmes Legacy Trust». У 2005 році королева нагородила її титулом леді (Dame).

Джон Р. «Джек» Хорнер – куратор палеонтологічного музею в Скелястих горах США. Він віднайшов перші ембріони динозавра, а також на його честь назвали два види динозаврів. Стівен Спілберг радився із Джеком щодо технічних питань під час роботи над фільмом «Парк Юрського періоду», а також Джек допомагав каналу «Fox» зняти телесеріал «ТерраНова». Його собаку звати Дог.

Беттані Хьюз – історик, який у захваті від древніх цивілізацій, особливо від античних греків. Вона написала книжки про Єлену Прекрасну та великого мислителя Сократа («The Hemlock Cup»). Її останній телесеріал під назвою «Divine Women» («Божественні жінки») розповідає про богинь і про войовничих імператриць.

Кейт Хамбл – телеведуча програм про дику природу та науку. У п’ять років вона навчилася їздити верхи та провела усе дитинство, доглядаючи коней. Коли вона не знімає левів у Африці або овець в Уельсі, вона веде відповідні курси разом із чоловіком, на їхній власній фермі.

Саймон Інгс – автор романів і наукових книжок, редактор журналу «Arc». Це журнал від видавців «New Scientist», у якому пишуть про майбутнє. В одній із його книжок, «The Eye: A Natural History» («Око: природна історія») досліджуються хімія, фізика та біологія людського ока.

Карен Джеймс – біолог у лабораторії на острові Маун-Дезерт у Бар Харборі, штат Мен, США. Вона є співзасновником та директором проекту «HMS Beagle», мета якого – реставрація та вихід у море корабля, на якому у 1830-х роках подорожував навколо світу Чарльз Дарвін.

Олівер Джеймс – син двох психологів, тож і сам став психологом. Він створює програми і пише статті та книжки, такі як «Affluenza» і «Britain on the Couch». У дитинстві він був досить вередливим та мав жахливі оцінки, але, врешті-решт, вступив до університету, де вчився старанно.

Сара Джарвіс – лікар, регулярно дає медичні поради на радіо ВВС та на шоу «The One Show». Також вона веде колонки в газетах та журналах. Вона спеціалізується на жіночому здоров’ї.

Крістіан Джессен – лікар, борець за здоров’я та харизматичний ведучий телешоу під назвою «Embarrassing Bodies» («Я соромлюся свого тіла»), «Supersize vs Superskinny» («Товстезні проти худючих») та «The Ugly Face of Beauty» («Гидке каченя»). Він працює на вулиці Харлі, відомій завдяки його медичній практиці. Також Крістіан полюбляє грати на гобої та іноді дає концерти.

Аннабель Кармель – експерт із годування немовлят і дітей, а також тричі мати. Вона написала свою відому книжку «Complete Baby amp; Toddler Meal Planner» двадцять один рік тому і ще двадцять п’ять відтоді, а також була ведучою кулінарного телешоу «Annabel’s Kitchen».

Лоуренс М. Краусс – фізик-теоретик в Арізонському університеті. Він досліджує Всесвіт, пише книжки (наприклад, «A Universe from Nothing», «Всесвіт із нічого»), в тому числі дитячі, наприклад «The Physics of Star Trek» («Фізика Стар Треку»). Сам він родом із Канади та полюбляє рибалити нахлистом та кататися на гірських велосипедах.

Марк Курланськи – автор двадцяти п’яти книжок, і документальних, і художніх. Найвідоміші – це дитячі книжки про Тріску та Сіль, «The Cod’s Tale» («Тріска: біографія риби, що змінила світ») та «The Story of Salt» («Всесвітня історія солі»). Він має дочку, Талю, яка читає усі творіння батька та допомагає йому не стати занадто нудним.

Джона Лерер пише про науку, переважно про мозок. Його улюблена страва – спагеті з томатним соусом, а також він має домашнього улюбленця папугу, який зазвичай сидить у письменника на плечі, коли той працює.

Стів Леонард став відомим, будучи ветеринаром у телешоу «Vet School» («Ветеринарна школа») та продовжив кар’єру ведучим у таких телешоу про дику природу, як «Steve Leonard’s Extreme Animals» («Дикі тварини Стіва Леонарда»), «Animal Kingdom» («Царство звірів») та «Safari Vet School» («Ветеринарна школа в сафарі»). Він досі не може повірити, що йому вдалося підібратися так близько до дивовижних диких тварин.

Мартін Лайонс переїхав до Сіднея з Великобританії понад тридцять років тому та зараз викладає в університеті Нового Південного Уельсу та пише історичні книжки. У Сіднеї найспекотніша пора року припадає на Різдво. Його улюблений різдвяний спогад – це коли він побачив Санта Клауса у човні для серфінгу на пляжі.

Джордж МакГевін усе життя обожнює дику природу, особливо комах. Будучи провідним ентомологом (експерт з комах) та зоологом, він написав численні книжки та після довгої кар’єри викладача веде передачі про науку та природну історію на ВВС. На честь Джорджа назвали декілька видів комах, тож він сподівається, що вони його переживуть.

Саллі Магнуссон – журналістка та ведуча новин у Шотландії. Новини іноді надто серйозні, тож вона пише захопливі книжки, такі як «Life of Pee: The Story of How Urine Got Everywhere» («Життя сечі: історія про те, як сеча добралася усюди»). Її перша дитяча книжка мала назву «Horace and the Haggis Hunter», яку проілюстрував її чоловік, а діти допомогли написати.

Джон Мен має дві пристрасті як письменник: перша – це історія того, як ми навчилися писати та створювати книжки, а інша – це Монголія, бо дуже мало людей знає про це та тому ще це дуже важливо, – Монголія була батьківщиною Чингісхану, найвеличнішого завойовника усіх часів.

Джоанн Манастер полюбляє ділитися дивами науки з молодшим поколінням. Колись біолог і модель, вона викладає в Іллінойському університеті, пише для журналу «Scientific American» та веде блог та відеоблог.

Гері Маркус – професор психології та директор центру мов та музики в Нью-Йоркському університеті. Його книги про походження та розвиток розуму і мозку включають «The Birth of the Mind» («Народження розуму»), «Kluge» («Клудж») та «Guitar Zero» («Гітар Зіро»), в якій описується, як «Джим Хендрікс зустрічає Олівера Сакса».

Сара Міллікан стала загальновідомою в Британії завдяки передачі «The Sarah Millican Television Programme», туру із усними виступами та DVD, а також появі на гумористичних телешоу, таких як «Mock the Week» та «Michael McIntyre’s Comedy Roadshow».

Шазія Мірза – гумористка та письменниця. Вона писала колонки для журналів «Guardian» та «New Statesman», брала участь в Единбурзькому фестивалі мистецтв, та знялася в таких шоу, як «CBS 60 Minutes», «NBC’s Last Comic Standing», «The Now Show» (радіошоу) та «Have I got News for You» (ВВС).

Колін Монтгомері – гравець у гольф та один із найвідоміших спортсменів. «Монті» залишався в центрі уваги в сорока одному турнірі по всьому світі, де він перемагав. Також він брав участь у восьми титанічних матчах на Кубок Райдера. У 2010 році він очолив команду-переможець у змаганні.

Майкл Мослі створив багато документальних фільмів про людське тіло та медицину. Він лікар, але створює та презентує наукові передачі на ВВС. Останні з його передач мають назву «Inside the Human Body» («Всередині людського тіла») та «Frontline Medicine» («Передова медицина»), у них знялись військові лікарі, які служать в Афганістані.

Стів Молд – магістр Оксфорду з фізики та науковий експерт в «Blue Peter» («Прапор відплиття»). Він проводить розмовний фестиваль ботанів, ніч науки та комедії, яку перенесли до Вест Енду (Лондон) в 2012 році, а також робить науковий внесок до музичних фестивалів, як фестиваль в Гластонбері з партизанської науки.

Девід Ніколс – письменник романів та автор фільмів та телепередач. Його першими популярними романами стали «Starter for Ten» та любовна історія «One Day», які прочитали мільйони людей в усьому світі. Обидва романи були екранізовані за сценарієм, який також написав Девід.

Ніл Олівер – археолог та історик. Його почали впізнавати після того, як він вів передачу «Coast» на ВВС, а також після написання його останньої книжки «A History of Ancient Britain» («Історія античної Британії»). Але більш за все Ніл полюбляє рити ями та дивитися фільми про Індіану Джонса.

Лоррейн Паскаль у віці шістнадцяти років була помічена модельним скаутом та стала першою чорношкірою британською моделлю на обкладинці американського журналу «Elle». Дуже успішна модель, Лоррейн змінила кар’єру на пристрасть до кулінарії. Зараз Лоррейн відома завдяки телешоу та кулінарним книжкам «Baking Made Easy» та «Home Cooking Made Easy».

Ніколас Патрік – британець за походженням. Він працює астронавтом у NASA, літав у дві місії, а також тричі виходив у відкритий космос із Міжнародної космічної станції. Як він отримав таку роботу? Ніколас вивчав машинобудування в Кембриджі та Массачусетському технологічному інституті, а також розробляв ракетні двигуни й кабіни для літаків.

Роб Пенн проїздив на велосипеді більшу частину свого свідомого життя. Коли йому було двадцять, він покинув роботу та поїхав навколо світу на велосипеді. Роб – журналіст, телеведучий та письменник. Він описував погоду в книжці «The Wrong Kind of Snow» («Неправильний сніг»). Його остання книжка – «About the Bike: the Pursuit of Happiness on Two Wheels» («Про велосипед: жага до щастя на двох колесах»).

Роберт Пестон – телеведучий та автор книжок про те, як люди і країни заробляють гроші та чому деякі люди багаті, а деякі – бідні.

Джастін Поллард – історик, який проводить більшу частину свого часу за написанням книжок, статей і сценаріїв для телешоу, таких як «QI». Він консультував режисерів фільмів, від «Хлопчика в смугастій піжамі» до «Піратів Карибського моря», а також написав дев’ять книжок, в одній з яких він зобразив вибух туалету.

Крістофер Поттер – автор «You Are Here, A Portable History of the Universe» – книжки про життя Всесвіту, від кварків до надскупчень галактик та від слизу до людини розумної.

Гевін Претор-Пінні заснував Товариство любителів хмар та написав книги під назвою «The Cloudspotter’s Guide», «The Cloud Collector’s Handbook» та «The Wavewatcher’s Companion». У дитинстві він був дуже допитливим та постійно ставив запитання, а тепер він дає на них відповіді.

Філіп Пуллмен – автор трилогії «His Dark Materials» («Темні матерії») та багатьох інших романів. Коли Філіпові було вісім років, він відкрив для себе усі чудеса коміксів, які й досі мають великий вплив на його книжки та малюнки.

Гордон Рамзі робив кар’єру футболіста, але після травми переучився на шеф-кухаря. Зараз він має ресторани від Лос-Анджелеса до Дохи, які нагороджені багатьма зірками «Michelin». Його можна побачити на таких телешоу, як «Kitchen Nightmares» («Кошмари на кухні») та «Hell’s Kitchen» («Пекельна кухня»).

Мартін Різ – королівський астроном. У давні часи, роботою королівського астроному було керувати Грінвічською обсерваторією в Лондоні. Він цього не робить, але він професор у Кембриджському університеті. Йому пощастило стати астрономом у час, коли ми дізнаємося так багато про планети, зірки та галактики.

Джой С. Гейлінн Рейденберг – професор анатомії в Маунт-Синайській медицинській школі в Нью-Йорку. Вона вивчає тіло людини та тварин, а також є порівняльним анатомом у шоу «Inside Nature’s Giants», деивчає тіла великих тварин зсередини, щоб дізнатися, як вони функціонують.

Крістофер Райлі – письменник, телеведучий та продюсер в області астрономії та космічних польотів. Також він є ветераном двох астробіологічних місій NASA з переслідування метеорних штормів навколо Землі.

Мері Роуч пише для журналів «National Geographic». «New Scientist», «Wired» та «New York Times». Серед її книжок «Packing for Mars» («Підготовка до Марсу»), де вона описує чудернацькі речі про космічні подорожі. Вона обожнює походи, гру в слова, манго та шоу на «Animal Planet» про жахливих тварин, наприклад паразитичного черв’яка, який живе в очних яблуках риб.

Еліс Робертс завжди захоплювалась людською анатомією та еволюцією. Зараз вона викладає цей предмет в Бірмінгемському університеті, а також любить популяризувати науку: виступає з промовами, пише книжки та веде телепередачі. Нещодавно вийшли серіали під назвою «Incredible Human Journey» («Дивовижна подорож людиною») та «Origins of Us» («Наше походження»).

Девід Руні працює в Науковому музеї в Лондоні. Він відповідає за велику колекцію речей, пов’язаних з транспортом. У цій колекції різні моделі аеропланів, машин, велосипедів, вантажівок та автобусів.

Майкл Розен пише смішні віршики й розповіді, які просто обожнюють діти по всьому світі. Мабуть, ваші батьки виросли на відомій історії про Шоколадний кекс, а також, можливо, вам сподобалась би розповідь під назвою «We’re Going on a Bear Hunt» («Ми йдемо ловити ведмедя»). Майкл – лауреат 2007 року в номінації британських дитячих письменників.

Мег Розофф пише розповіді, які полюбляють діти, підлітки та дорослі. Її перший роман «How I Live Now» («Як я тепер кохаю») змусив читачів тремтіти, плакати та сміятися, а іноді – усе разом. Остання книжка Мег називається «There Is No Dog» («Немає ніякої собаки»). Це книжка про дев’ятнадцятирічного хлопця, Боба, який випадково перетворюється на Бога.

Маркус дю Сотой – професор математики в Оксфордському університеті. Багато його математичних проектів включають Код. Також він працював із гумористами Аланом Девісом та Дара О’Бріеном, зокрема з Лорен Чайлд, автором «Charlie and Lola» («Чарлі та Лола»), надаючи головоломки та коди для її книжок про шпигунку Рубі Редфорт.

Роз Саведж має чотири світові рекорди з греблі в океані, а також вона – перша жінка, яка брала участь в океанічній греблі в трьох океанах: Атлантичному, Тихому та Індійському. Вона бореться із екологічними проблемами та має титул героя Організації Об’єднаних Націй зі зміни клімату та Спортивний легат в 350 організаціях. Вона описала свої пригоди в книжці під назвою «Rowing the Atlantic: Lessons Learned on the Open Ocean».

Руперт Шелдрейк – біолог та автор декількох книжок, у тому числі «Dogs That Know When Their Owners Are Coming Home». У віці десяти років він утримував голубів та завжди цікавився, як тварини знаходять шлях додому.

Клей Шіркі викладає в Нью-Йоркському університеті та допомагає людям навчитися користуватися Інтернетом. Також він пише книжки, однією з котрих є «Here Comes Everybody». Ця книжка описує процеси, які відбуваються під час того, коли багато людей одночасно використовують Інтернет. Він мешкає в Нью-Йорку з дружиною та двома дітьми.

Сет Шостак проявляв інтерес до прибульців іще у віці восьми років, коли вперше прочитав книжку про Сонячну систему. На сьогодні він старший астроном інституту SETI в Каліфорнії та займається пошуками позаземного розуму.

Даніель Сіммондс – охоронець приматів у зоопарку Лондонського зоологічного товариства. Примати – це групова назва різних видів мавп, та Ден працює з усіма видами: великими горилами, крихітними білячими мавпами, грайливими гібонами та щокатими павукоподібними мавпами.

Саймон Сінгх хотів стати ядерним фізиком та працював у Кембриджському університеті та ЦЕРН (Європейський центр ядерних досліджень), але усвідомив, що в нього краще виходить писати наукові книжки, ніж займатися наукою. Його найвідоміші книжки називаються «Великий вибух», «Код» та «Велика Теорема Ферма».

Гері Смайлз – військовий історик та дитячий письменник. Він написав «BattleBooks» («Книги битв»). Ти можеш обрати будь-яку серію пригод. Його улюблене борошно – самопідйомне.

Тім Сміт – автор корнуолльського проекту «Едем», який допомогли створити його друзі. За п’ять років вони перетворили брудну яму на пишні та прекрасні сади. Зараз тисячі людей відвідують сад щороку, щоб побачити дивовижні рослини та дізнатися більше про навколишнє середовище.

Ден Сноу займається історичними проектами для ВВС. Також він пише книжки та створює додатки для iPad. Він живе з родиною та величезним датським догом на ім’я Отто в Нью-Форесті. Ден полюбляє історію, бо вона вивчає захопливі події, які сталися в минулому.

Френсіс Спаффорд – науково-фантастичний письменник. Він цікавиться історією та життям у різні епохи, але його остання книжка, «Unapologetic» («Незламний») присвячена релігії. У нього дві дочки, а його дружина – вікарій.

Йєн Стюарт – професор із геозв’язку в університеті Плімута. Він брав участь у кількох популярних програмах на ВВС: «Earth – The Power of the Planet» («Земля – сила планети»), «How Earth Made Us» («Як Земля нас створила»), «Men of Rock» («Камінні люди») та «How to Grow a Planet» («Як виростити планету»).

Мікаела Страчан була ведучою дитячих телепередач та передач про дику природу протягом двадцяти п’яти років. Вона годувала з руки акул, визволяла впійманих ведмедів, цілувала колібрі, бігала разом із гепардами, ловила змій, стояла по коліна в екскрементах кажанів, та її рука побувала в заді у слона!

Кріс Стрінгер працює у відділі палеонтології в Лондонському музеї природної історії. Тож він знає все про ранніх людей та про нашу еволюцію. У віці десяти років він полюбляв малювати літаки та людські черепи.

Роузі Суейл-Поп було п’ятдесят сім років, коли вона вирішила зробити кругосвітній забіг. Коли її чоловік помер від раку, вона відчула, що має взяти вола за роги та збирати кошти на благодійність. Роузі – єдина людина, яка і пропливла, і пробігла навколо світу.

Кеті Сайкс – фізик та професор в університеті. Вона створює жартівливі наукові проекти та допомогла організувати Чентлемський фестиваль науки. Вона знає, як зробити мікроскоп із кришки від соусниці та шматочку скла. Вона працювала навіть асистентом фокусника у Флоренції.

Сенді Токсвіг – провідна британська гумористка, акторка та письменниця, відома своєю політичною сатирою. Вона веде «The News Quiz» («Вікторину») на радіо ВВС, а також написала тридцять книжок, серед яких «Канарейка Гітлера» для дітей та «Дівчата – найкращі» – історична книжка для дівчат.

Клер Томалін написала історичні та художні біографії дуже багатьох людей, серед яких Мері Уолстонкрафт, Джейн Остін, Самуїл Піпс, Томас Харді та Чарльз Дікенс.

Пітер Туї живе в Канаді в самому кінці великих просторів біля Скелястих гір. Він є автором книжки під назвою «Boredom: A Lively History» («Нудьга: історія з життя») та професором класичної філології в Калгарському університеті, хоч у дитинстві мріяв стати фермером.

Джойс Тілдеслі працювала на археологічних розкопках у Британії та Єгипті. Вона знайшла багато битих горщиків та камінних приладь, але ніколи не знаходила мумію. Коли вона не працює в Єгипті, викладає єгиптологію онлайн для студентів будь-якого віку з усього світу.

Габріель Уокер пише книжки та створює програми про те, як все влаштовано в світі. Вона плавала з піраньями в Амазонці та молотом вибила лаву з живого вулкану в Гаваях. Але її улюблене місце – Антарктика, тож Габріель сподівається, що вона залишиться холодною та льодовитою ще довго.

Роберт Уебб – один із двох учасників комедійного дуету Мітчелл та Уебб. Також, він знімався в шоу «That Mitchell and Webb Look» та «Peep Show», зокрема у діккенсівській пародії «Bleak Old Shop of Stuff» та в художньому фільмі «Весільне відео», як і в багатьох інших телесеріалах, дискусіях, радіо-шоу та Вест-Ендському театрі.

Джек Уайтхолл знайшов свій талант у напруженому ланцюзі та Единбурзькому фестивалі «Фріндж». Він – постійний гість сатиричних шоу та ігор-дискусій, а також грав у комедії Channel 4 під назвою «Fresh Meat» (Свіже м’ясо). Channel 4 нещодавно зняв серіал про його тур під назвою «Hit The Road, Jack».

Жаклін Уілсон написала свій перший «роман» у віці дев’яти років, списавши нескінченну кількість зошитів «Woolworths». Зараз вона має понад сто опублікованих книжок. Трейсі Бейкер – одне з найстійкіших творінь Жаклін.

Жанетт Уінтерсон була прийомною дитиною та виросла в будинку, де читання не заохочувалось (окрім Біблії). На щастя, в домі не було вбиральні, тож Жанетт могла читати розповіді з ліхтариком у вуличному туалеті. Вона написала свій перший роман «Апельсини – не єдині фрукти на землі» у віці двадцяти трьох років та завжди писала для дорослих і дітей.

Йєн Вонг – еволюційний біолог та ведучий шоу на ВВС під назвою «Bang Goes the Theory», де він доступно пояснює складні речі. Його пристрасть – біологія, а також він допоміг Річарду Докінзу написати «Розповідь пращура».

Майкл Вуд – історик, письменник та продюсер, відомий завдяки визнаним телесеріалам, таким як «Conquistadors» («Конкістадори»), «The Story of India» («Історія Індії») та нещодавній «The Story of England» («Історія Англії»).

Кейті Вудард працює судмедекспертом та використовує сліди ДНК для розслідування злочинів у Сіетлі, США. Вона навчає вдома двох своїх дітей та написала дитячу книжку про ДНК.

Ентоні Вудворд – автор книжки «The Wrong Kind of Snow» («Неправильний сніг») і «Propellerhead» («Голова-пропелер»). Його остання книжка називається «The Garden in the Clouds» («Сад у хмарах»), він описує, як зробити сад на верхівці Уельських гір. Чомусь усі його книжки маюсь щось спільне з горами.

Карл Ціммер написав тридцять наукових книжок. Його улюблені тварини – паразити. Існує ціп’як, який мешкає в австралійській рибі та названий на честь Карла: Acanthobothrium zimmeri.

Content

Джемма Елвін Гарріс
Чи може бджола вжалити бджолу?
Серйозні питання від маленьких людей, на які відповідають великі люди

Від укладача

Велика подяка

Чи існують недосліджені тварини?

Чи можна з’ïсти черв’яка?

Що таке атоми?

Чи існують інопланетяни?

Чому кров червона, а не блакитна?

Як довго триватиме подорож бігом навколо світу?

Чому дорослі все вирішують?

З чого створені сни?

Чому ми говоримо різними мовами?

Чому вимерли саме динозаври?

Чому існує музика?

Звідки береться вітер?

Як рослини і дерева виростають із маленькоï насінини?

Чому торти такі смачні?

Чому мавпи полюбляють банани?

Чи є на світі потужніша річ, ніж людський мозок?

Що таке глобальне потепління?

Чому я гикаю?

Чому космос такий блискучий?

Чому тварини не розмовляють так само, як ми?

Як працюють автомобілі?

Чому я не можу себе полоскотати?

Як письменники створюють своïх героïв?

Чому планети круглі?

Кому належав перший домашній улюбленець?

Чи може бджола вжалити бджолу?

Чому ми готуємо ïжу?

Як займатися спортом після програшу?

Чому ми ходимо в туалет?

Чому люди воюють?

Чому леви ричать?

Чому ми користуємося грошима?

Навіщо слону хобот?

Хто написав першу книжку?

Як дерева виробляють повітря, яким ми дихаємо?

Чому деякі люди злі?

Якщо Всесвіт утворився з нічого, то як він став чимось?

Чому в людей різний колір шкіри?

Чи можуть Північний та Південний полюcи коли-небудь розтанути?

Чому Сонце таке гаряче?

Звідки пішло добро?

Якій тварині найбільше загрожує зникнення?

Чому жінки народжують дітей, а чоловіки – ні?

Чому у вікторіанські часи діти робили всю роботу?

Що таке гравітація і чому її немає в космосі?

Чому ми не можемо жити вічно?

Чому у тварин, які літають (крім кажанів), є пір’я?

Як вода потрапляє у хмари, щоб пішов дощ?

Чому мій мозок керує мною?

Чи правда, що всі ми – брати і сестри?

Звідки шеф-кухарі беруть ідеï для рецептів?

Звідки відомо, що всі сніжинки різні?

Чому час пливе так повільно, коли хочеться, щоб він минав швидше?

Хто перший виготовив металеву річ?

Чому небо синє?

Як бульбашки потрапляють у газовані напоï?

Як спортсмени концентруються, коли глядачі шумлять?

Чи є щось спільне у мавп і курчат?

Як люди навчилися писати?

Чому вчені можуть бачити мікроби, а я ні?

Чому місяць змінює форму?

Що треба робити, щоб потрапити на Олімпійські ігри?

Чи ïдять люди левів і полярних ведмедів?

Чи правда, що числа не закінчуються?

Звідки з’явилося перше насіння?

Хто був першим художником?

Чому Гай Фокс такий лихий?

З чого я зроблений?

Чому пінгвіни живуть на Південному полюсі, а не на Північному?

Яка тварина найсильніша?

Як літають літаки?

Хто дав назви всім містам?

Чому вода мокра?

Хто винайшов шоколад?

Чи забруднюють корови повітря?

Чи правда, що цукор шкідливий?

Який би я мав вигляд, якби не мав скелета?

Звідки письменники беруть ідеï для книжок?

Чому в чоловіків росте борода, а в жінок – ні?

Чому небо вночі темне?

Як збудували єгипетські піраміди?

Що треба робити, коли не знаєш, що малювати?

Чи правда, що Александру Македонському подобалися жаби?

Як працює електрика?

З чого зроблені кістки?

Що робити, коли ти у човні без ïжі й води?

Як кішка завжди знаходить дорогу додому?

Що у Землі всередині?

Як далеко космос?

Скільки у світі видів жуків?

Хто такий Бог?

Як виникає блискавка?

Чому деякі люди вищі, ніж решта?

Чому сеча жовта?

Якою була найбільша битва, в якій воювали римляни?

Чому мені буває нудно?

Правда, що в роті живуть монстри, які називаються бактеріï?

Чому ми спимо вночі?

Чи зможемо ми коли-небудь повернутися в минуле?

Як загорається полум’я?

Чому ми живемо в різних краïнах, а не в одній?

Що робить мене таким, який я є?

Якщо корова не пукатиме цілий рік, а потім один раз дуже сильно пукне, вона зможе полетіти в космос?

Чи можливо уві сні відчути щось таке, що ніколи не відчував у житті?

Чому море солоне?

Як Мікеланджело став таким відомим?

Для чого потрібен інтернет?

Як ми закохуємось?

Якщо розплутати мій шлунок, якоï він буде довжини?

Чому я завжди сварюся з братом і сестрою?

Навіщо потрібна абетка?

Відколи люди користуються рецептами?

Із чого зроблені веселки?

Чому Місяць сяє?

Звідки беруться океани?

Чому равлики мають мушлю, а слимаки – ні?

Те, що не увійшло до книжки!

Автори