Ірина Потаніна

Ну чисто янгол!

Наш зразковий 9-А

— Ж-ж-ж-ж-ж! Пеу! Пеу! Ти-ххх! I тут я я-а-ак кудихтихнусь!

— Не те слово! А я підзагон уже визагнався і однаково… Ж-ж-ж-ж! Ж-ж-ж-ж!

— Ото ламери! Не так треба! Учіться, поки я живий: Ж-ж-ж-ж! Ж-ж-ж-ж!

Не бійтеся, ви не в дурдомі. Просто наші хлопчики люблять пообговорювати свої віртуальні успіхи. Імовірно, в них колективний склероз: увечері сидять у комп’ютерному залі й «мочаться» один із одним в ігри, а наступного дня в школі один одному ж і нагадують, як усе це відбувалося.

— Тьфу! Ну от уяви, що ти прямокутний трикутник — невже в тебе медіана б за спину полізла?

— І полізла б, якби я була така тупа, як ти!

— Та не можеш ти бути така тупа! У тебе ж один кут уже 90 градусів!!! Виходить, два інші — гострі…

Це теж не ваші слухові галюцинації. Просто Зіночка з Оленкою — наші відмінниці. Як завжди, після контрольної з математики, вони голосно сперечаються, яка відповідь мала вийти в сьомому завданні. Даремно сперечаються! Зрозуміло ж, що ніякій нормальній людині й на думку не спаде розв’язувати сьоме завдання, коли вищу оцінку ставлять за шість.

— Мутер! Мутер!

Це Тамарка в черговий раз відібрала в Якушева плеєр і вмикає його на повну потужність — перекриває всю нашу маячню піснею «Рамштайна».

Решта — я серед них — просто сидять і спостерігають за всім, що відбувається, іноді для повноти звучання постукуючи лінійкою по партах, ногами по підлозі або вмикаючи яку-небудь мелодію на своїх стільникових.

Загалом, чули ви коли-небудь бойовий клич диких індіанців, помножений на потужне ревіння мотоциклів, тріскотняву пострілів і гортанні завивання скривджених орангутангів, — і не оглухли при цьому? Що ж, тоді можете сміливо заходити в наш клас на перерві.

Саме на перерві, бо на уроках учні здебільшого мовчать або мимрять біля дошки щось тихесенько, а право голосу переходить до вчителів. Тоді в нас діється щось дійсно небезпечне для слуху. Ось як зараз:

— Це як розуміти, я вас запитую?! — незмінна наша класна керівниця до того ще й викладає літературу. Ця обставина істотно ускладнює наше з нею взаєморозуміння. — Хто дав вам право бути такими нездарами?! Та я б на вашому місці згоріла від сорому!

Отут вона не права. На нашому місці Тетяна Миколаївна — вона ж Танчик — не зробила б жодної помилки у творі, а отже, горіти від сорому їй не довелося б.

— Що це за ганчірочка! — Танчик тим часом гнівно потрясає в повітрі зошитом Гаврила. — Яке місце ти витирав цим, Гаврилкін?!

— Я не витирав! — спалахує Гаврило. — Я просто підкладав. Ми на футбол ходили, а там сидіти холодно. Усі на газетах сидять, а я… Ну…

Танчик так обурена, що навіть не знаходить відповіді і переключається на наступні пункти наших провин.

— Я старалася, вибирала для вас цікаву вільну тему! Та будь-який учень позаздрив би класові, що пише твір «Які конкурси потрібно проводити на позакласних заходах». І що в результаті?! Ганьба! Ось, Гаврилкін, ти пишеш: «Випробовуваний заходить у темний кабінет, а посередині лежить темний труб із ножем у спині…» Куди це годиться?!

— Це випробування… — шепотить Гаврилкін уперто. — Це перевірка, в кого найміцніші нерви. Це щоб виробити хоробрість…

— «Труб із ножем у спині»?! — не вгаває Танчик. — Хто такий цей «труб»? Шматок труби? Звідки в нього спина, і яким чином туди помістили ніж? Приварили?! Ти хоча б перечитував, що написав?! Або ось Андрєєва, — я напружуюся, як завжди, коли вчителі звертають увагу на мою скромну персону. Щосили намагаюся залишатися незворушною, але все одно відчуваю, як по-зрадницьки заливається фарбою обличчя. — Ти хочеш провести конкурс фантастичних оповідань. Вельми похвально. Але що за дивні «Люди Зимлі» зустрічаються у твоєму тексті?

— Це помилка… — я захищаюся, але Танчик ніколи не слухає наших виправдань.

— Чим так не догодила тобі рідна планета? Ти про множину взагалі чула?! Перевірне слово «землі» тобі коли-небудь зустрічалося?! Там же очевидний наголошений «е»! Чи ти зазвичай «зИмлі» кажеш?

— Зимлі, Зимлі! — хихотять підхоплюючи хлопчиська, і я відчуваю, що мене ще довгенько дражнитимуть цим дурнуватим словом.

— А про твір Крючкової нема чого й казати, — безжально провадить Танчик. — Мало того що в її тексті зустрічається місто «Пітербург»! То вона ще й ім’я головної героїні — своє ім’я — пише з помилкою! Вона в нас «Томара» виявляється! Чим ти думала, Крючкова?

— Пітер! — обурюючись, вигукує Тамарка, миттєво вкриваючись потом. — Перевірне слово «Пітер». А до мого імені — Тома… Мене так удома звуть!

— Петербург названо на честь його засновника — Петра. Петро — ось головна перевірка… А про ім’я — ох, тут і справді казати нема чого! Заглянь у будь-який свій документ! — Танчик уже виговорилася й потроху заспокоюється. — Випробування на хоробрість?! — і далі бубонить вона. — Це ж треба таке придумати! Так ніякий «труб із ножем» не налякає інтелігентну людину більше за перегляд ваших зошитів!

Цей «розбір польотів» міг би тривати ще дуже довго, але Тетяна Миколаївна кидає оком у свій записник і вмить змінює напрямок.

— А нас ще вважають гарним класом! — зітхає вона цього разу не без гордощів. — Я ж недарма дала вам таку тему. Нам випало взяти участь у надзвичайно цікавому конкурсі. Дивно, що ніхто з вас не написав про нього у творі, — Тетяна Миколаївна замовкає і пильно оглядає клас. Від цікавості кожен з нас ладен розірватися на тисячу дрібних шматочків. — Вітаю, — нарешті глузливо повідомляє Танчик. — Як найзразковіший клас паралелі ми запрошені до участі в районному огляді…

— Класно! Здорово! — одночасно вигукують кілька голосів. Зізнатися, всілякі змагання ми обожнюємо. У КВК 9-А немає рівних. У спортивних естафетах — теж. І навіть у міських «Що? Де? Коли?» ми значимося серед найкращих команд. Останнє, щоправда, виключно завдяки Зіночці та Оленці. Ці дві ходячі енциклопедії примудряються відповідати в той час, коли інші «знавці» ще навіть не зрозуміли запитання. Конкурси — це чудово! «Рулез»! — як сказали б наші хлопчики. По-перше, тому що будь-який конкурс є чудовим приводом, аби прогуляти цілий день занять, по-друге — підносить наш 9-А до небес.

— Цього разу ми братимемо участь у районному «Міс Чарівність»! — урочисто повідомляє Тетяна Миколаївна.

— Упс! — після цієї красномовної реакції в кабінеті западає могильна тиша. Хлопчиська виразно кривляться, мов, хто ж із наших дівчат зможе претендувати на таке звання. Дівчиська розгублено перезираються.

Звичайно, кожній приємно було б перетворитися на титуловану Міс… Зізнатися, про такий поворот подій і я мріяла багато разів. Адже це найвірніший спосіб довести Вані Сємєчкіну з 10-Б, що він — дрюк! Він тоді кусатиме лікті з досади, що не запросив мене танцювати на торішній дискотеці. Він, звісно, привітає мене з перемогою й попросить номер телефону. Але я буду неприступна, як і годиться справжній Міс. Отоді вже він у мене попобігає! Зрозуміє, що втратив, і залишиться на все життя з дощенту розбитим серцем…

Щоправда, це тільки в разі мого виграшу. Але ж можна й програти! І наші «добрі» хлопчаки, авжеж, заплюють мене тоді за невідстояну честь класу. Та що там хлопчаки! Деякі дівчиська теж. Спочатку від заздрощів здихатимуть, що мене вибрали для участі в конкурсі, а потім в’їдливо перешіптуватимуться за спиною. Мовляв, «ха, на голові три волосини, та й ті в різні боки, а вона в Міс пройти мріяла!» — щось на кшталт отаких жахів. Ото вже ні-і-і…

І якщо відверто, навряд чи клас вибере мене. Я, звичайно, чудовий товариш і гарний друг, але для всіляких там чарувань і зачарувань не підійду, це точно. Це я ще з тієї дискотеки зрозуміла, коли Ваня Сємєчкін…

— Отже, кого виберемо в учасниці? — урочисто цікавиться Танчик і відразу, знаючи нас, грізно зсовує брови: — Тільки, будь ласка, без фокусів! Хлопців не висувати, свійських тварин не пропонувати! Отже?..

Тиша змінюється бурхливим потоком сповнених твердої переконаності вигуків:

— Та навіщо це нам, Тетяно Миколаївно! Насмішити кого чи там обігнати — це до нас. А так… Знеславимося, та й по всьому! — це навперебій вигукують хлопчиська.

— Ото ще, хвостом перед усіма крутити! — це наша найперша модниця і моя гарна подруга Таня. Вона, звичайно, впевнена, що врешті-решт клас все одно вибере її, але налаштована трішки покапризувати. Мовляв, благайте мене, вмовляйте, то, може, я потім — куди ж вас усіх подіти! — погоджуся. Тільки всі претензії у разі програшу, самі собі висловлюйте… Хитрюща! Нічого не скажеш, розумно придумала.

— Якби олімпіада чи «Що? Де? Коли?» — ми б із задоволенням, а так… — нудно тягнуть відмінниці. — Може, відмовимося?

— Не виправдаємо довіри директора?! Начхаємо на честь школи? — Танчик вкрай обурена. — Добре ж я вас виховала! Не хочете добровільно — діятимемо жорсткіше.

Танчик хижим рухом розкриває класний журнал, і в мене починається роздвоєння особистості. «Тільки не мене, тільки не мене!» — подумки кричу я і відчуваю при цьому, як у підсвідомості пульсує зрадницька, ганебна думка: «Ну хай же хоч раз поталанить, нехай починає за списком… Не Азаренкова ж тоді виберуть…» Нишком оглядаю клас і помічаю, що решта наших дівчисьок, схоже, так само розриваються від змішаних почуттів.

— Отже, добровільно ви не хочете, — загрозливо тягне Танчик.

І тут стається немислиме. Навіть неприпустиме. Ба — й зовсім катастрофічне…

— Я хочу! — впевнений Тамарчин басок розпорює напружену тишу. — А чо? Я в дитинстві моделлю мріяла стати…

— О! — багатозначно видає Гаврило й навіть присвистує для більшого ефекту.

— Кандидатуру прийнято, — з незворушною посмішкою оголошує вирок Тетяна Миколаївна. І відразу береться до справи: — Що ж, Тамаро, піди, будь ласка, до завуча, забери опис конкурсу. А ми всі разом поки що подумаємо, чим можна допомогти тобі в підготовці.

І ось наш місцевий Фредді Крюгер, він же Тамара Крючкова, рвучко підіймає над стільцем своє важке тіло й гордовито несе його до дверей. Усвідомлюючи відповідальність моменту, Тамарка напружено сопе й важко шльопає кросівками.

На щастя, двері за Тамаркою зачиняються раніше, ніж 9-А починає висловлювати свою думку.

— Ви з глузду з’їхали! Цього не можна допустити! — навперебій кричать дівчата.

— Ми ж не в зооконкурсі беремо участь, ніхто не зрозуміє, навіщо ми виставили на сцену бегемота! — Таня, здається, не на жарт ображена. Вона й так не зносила цієї Тамарки, а вже тепер…

— Зате поприколюємося! — миролюбно гмикає хтось із хлопців.

— Та годі вам! — я, звісно, не витримую такої несправедливості. — Раз такі розумні, себе б і пропонували! Людина не побоялася, зважилась на ТАКЕ, а ви ще й знущаєтеся! Не сміятися треба, а думати, як допомогти Тамарці!

— Без психотерапевта не обійдемося, — зауважує хтось.

— Ах так?! — Таня обурена моєю поведінкою. — Ти за неї, так?! Ти?! Захищаєш її, то сама з нею і панькайся! Ви ж із Крючковою… — Таня глузливо мружиться та вдавано посміхається, — не розлий вода! Ти ж — її справжній вірний друг, чи не так?

— Ну й панькатимусь! — спалахую я. Взагалі, Танька — нормальна дівчина. Ну, іноді буває нестерпна… От як зараз. Але вона ж чудово поінформована, чому я значуся в Тамарчиних подругах, і, крім того, їй достеменно відомо, скільки клопоту мені це завдає…

До речі, несправедливо! Якась Танька знає, а ви — ні. Це необхідно виправити.

Моя дружба з Тамаркою та інші неприємності

Сталося все це дуже давно. Так давно, що іноді здається, начебто й не було його зовсім… Так давно, що багато чого вже не пригадується… Загалом, ще в першій чверті.

Танчик того дня влетіла в клас хвилини за три по дзвінку. Як завжди зажадала тиші, відібрала зо два щоденники… А потім розгублено озирнулася на двері й лагідно покликала:

— Ну чого ж ти, заходь! Не соромся, наш клас дуже дружний. Аго-ов!

Тетяна Миколаївна говорила так ніжно, що ми очікували побачити, щонайменше, пухнасте голодне кошенятко. Замість нього в клас ввалилася Тамарка Крючкова. Вона завмерла на порозі, при цьому заповнила собою весь отвір дверей і, не відриваючи погляду від носків своїх черевиків, виразно потягла носом.

— Ой, та проходь-бо! — Тетяна Миколаївна підбігла до Тамари, взяла її за руку й підтягла до свого столу.

— Танчик із причепом! — тихенько гмикнув Азаренков із задньої парти.

— Прошу уваги! — слів Танчик не розрізнила, але попри це, звісно, запідозрила недобре. — Отже, любі мої, це Тамара, ваша нова однокласниця. Як бачите, вона дуже сором’язлива…

Цієї миті новенька відкинула назад чубчик з лоба й відкрила своє щокате, веснянкувате обличчя з абсолютно дурнуватою посмішкою.

— Ги! — багатозначно сповістила вона, а по тому звернулася до ошелешеного Танчика: — Та ні, ви що! Я не сором’язлива. Просто впасти боюся. Ну, щоб нога повз туфлю не ступнула. Ух, і небезпечна ж ця справа — на підборах ходити!

Тут всі ми не витримали й розреготалися. І новенька Тамарка — голосніше за всіх. Нітрохи не бентежачись свого різкого басовитого сміху.

До речі, це був перший і останній раз, коли ми бачили Крючкову в пристойному вигляді. Мабуть, вона вирішила, що потрібне враження вже справила, й наступного ж дня влізла в старі, витерті на колінах джинси, начепила величезні стоптані кросівки й завершила цей вражаючий прикид байковою картатою сорочкою на випуск і темною хусткою на шиї. Хустки й сорочки змінювалися на Тамарці десь раз на тиждень, джинси й кросівки — ніколи. І, як не дивно, на наших хлопчисьок цей вигляд справив магічну дію. Всі як один потоваришували з новенькою. Вважали її «своїм хлопцем», без суму програвали їй у армрестлінг і щиро пишалися, що в їхньому класі вчиться «той самий Крюгер, який забив учора на шкільному дворі гола одинадцятому „Б“.» Усе це було б цілком нормально й навіть кумедно, якби Тамарка від такої пошани не знахабніла та не взялася викидати вже зовсім неприпустимі коники. То ніби жартома перекидалася з хлопчиськами Зіноччиним портфелем, то найголосніше іржала, коли Танька посадила на новенькій спідниці пляму, бо сіла на підкладений Гаврилкіним бутерброд. А то ще ледь не довела до інфаркту баскетбольну команду суперниць на фізкультурі: Оленка, котра відзначалася особливою влучністю, вже мала намір забити гол, аж тут Крючкова скорчила їй таку пику, що відмінниця впустила м’яча та в сум’ятті кинулася геть від кошика.

— Дівчатка, присягаюся, я перелякалась мало не до смерті! — скаржилася потім Оленка. — Вона як зиркне на мене! Очиська чорнющі й такою злістю горять! А губи стиснуті! І волосся сторчма навкруг голови…

— І навкруг губів! — ми з Танькою, звичайно, спробували тоді розрядити обстановку. Але це не надто й допомогло — фізкультурник уже виставив команді, яка програла, на бал нижчі оцінки, ніж тій, що виграла.

Одним словом, ця «сором’язлива новенька» виявилася найсправжнісіньким монстром. Усі дівчата класу раптово й справедливо її незлюбили.

А я й поготів. Бо нам із нею було по дорозі.

Раніше на Кварталі з нашого класу жили тільки троє — я, Гаврилкін і Якушев. Іноді дорогою додому теревенили про щось пусте. Іноді — спокійно йшли порізно й нічим одне одному не заважали. Але звідтоді як на Кварталі оселилася Фредді Крюгерша, походи додому перетворилися на суцільну муку. Якушев, Гаврилкін і Крючкова неодмінно йшли за кілька кроків позад мене й голосно обговорювали якусь дурницю та абсолютно недоречно починали реготати. Мені увесь час здавалося, що сміються з мене. Я гарячково обмацувала одяг, намагаючись перевірити, чи все гаразд, і разів зо п’ять за дорогу діставала з сумки люстерко. Щодня перед виходом зі школи подумки обіцяла собі не зважати на цих навіжених клоунів, але щоразу смикалась та заливалася фарбою від чергового вибуху їхнього гоготіння. Це було жахливо!

І ось одного разу, наприкінці другої чверті, трапилася досить дивна історія. Цілий день у мене був чудовий настрій. Я правильно розв’язала двоє завдань біля дошки й примудрилася при цьому не забруднитися крейдою. Я не забула покласти в сумку дезик і, хоча й голосила разом з усіма: «Кому спало на думку ставити в дорослих людей ще два уроки після фізкультури? Та в нас у класі тепер наче в газовій камері!» — однаково почувалася свіжою і бадьорою. І навіть відображення в дзеркалі шкільної роздягальні здалося мені того дня достатньо чарівним: така тендітна дівчинка з великими сірими очима й акуратними світло-попелястими кучерями, викладеними в коротке каре.

Отже, я додала обличчю сумовитого виразу — чомусь мені дуже пасують «сумні очі», — ретельно зав’язала шкіряну шапку-банданку, попрощалася з дівчатами й подалася додому. Позаду, як завжди, іржала Крючкова, попереду — завивала хурделиця. Це ж треба, як швидко настала зима! Я й не помітила!

Уже перейшла пожвавлене шосе, за яким починалася територія нашого Кварталу, і в обличчя тисячею дрібних голочок врізався жахливий порив вітру. Уф! Я рвучко розвернулася спиною до заметілі й отетеріла.

Крючкова борсалася посеред дороги, мов корова на льоді. У буквальному розумінні. Ожеледь уже вступила у свої права, й Тамарка розмахувала руками, намагаючись підвестися, але знову ослизалась, щойно її підошви стикалися з трасою.

За три кроки від Крюкової, на тротуарі, стояв стовпом Гаврилкін і дико верещав. Не від сміху — від жаху: на всій швидкості, не в змозі вже зупинитися, просто на Тамару мчала величезна вантажівка й оглушливо верещала клаксоном.

Не знаю, що на мене напало, але встояти на місці не вдалося. З невимовною зловтіхою в душі я підскочила до ненависної однокласниці, схопила її за чубчик, що вибивався з-під плетеної шапки, та потягла на тротуар. Ну коли, скажіть, будь ласка, коли б ще мені трапилася нагода видерти нашому Крюгерові трішки патлів?!

Вантажівка, не перестаючи сигналити, промчала зовсім близько й спочатку огорнула нас теплою бензиновою парою, а по тому — добірною лайкою. Точніше, лайкою нас поливав водій, котрий вискочив, щоб дізнатися, чи з нами все гаразд.

— Та вас у міліцію треба здати! — волав він, коли довідався, що ми з Крючковою цілісінькі. — Паска вам всипати, щоб мало не здалося! Ти ба, придумали таке — під колеса пертися. Та я вас!!!

— Я послизнулася, — з Крючковою досі не бувало такого, щоб вона виправдовувалася. Причому не перед водієм, а переді мною. — Я не хотіла! — бідолашна й досі ще сиділа на землі, в її чорнющих очах мені навіть ввижалися сльози. — Ох! Ти ж могла через мене потрапити під машину! — розгублено повторювала вона. — Ти, ти! А ти! — останнє Крючкова кинула в бік Гаврила. До речі, досить загрозливо. — Верещав, як баба! Тьфу!

— Що «тьфу»? Що «тьфу»? — заторохтів Гаврилкін, нарешті остаточно отямившись. — Це я тобі про небезпеку, між іншим, сигналив. Я через тебе горло надірвав, а ти ще й пащекуєш…

— Та кому воно потрібне, горло твоє… — процідила Тамарка, встала, обтрусилась і раптом повідомила мені найжахливіший вирок: — Ось так, Вірко. Вони всі слабаки, а ти — людина! Я тепер за тебе — горою! Ми тепер із тобою справжні, вірні подруги. Затямила?

Що ця фатальна фраза — вирок і означає засудження до каторжних робіт, я зрозуміла того ж таки вечора. Телефон протяжно завив і низьким голосом Крючкової повідомив, що збирається робити уроки разом зі мною.

— Мучитися, так разом! Тим більше, живемо ж бо поряд… — пояснила своє бажання Тамарка й напросилася в гості. Мені якось не спало на думку відмовити.

І почалося…

Уроки Тамарка вчила найжахливішим із усіх можливих способів: ретельно. Про те, що можна прочитати двійко перших речень із кожного абзацу й скласти приблизне уявлення про зміст параграфа, ця ненормальна навіть не здогадувалася. Вона з маніакальною заповзятливістю уважно вивчала кожне слово й переказувала мені потім усе, що запам’ятала.

— Навіщо? Адже історик ставить лише ті запитання, що в кінці параграфа. Давай їх і розберемо! — намагалась я поділитися досвідом.

— Ти що?! — від такої пропозиції Тамарка вжахнулася. — Я так нічого не зрозумію! Ні, ви чули, — мою маму, що зайшла, аби запропонувати чаю, відразу ж було закликано у свідки. — Віра — геній! Вона вміє, не читаючи параграфа до кінця, відповідати на запитання…

— Вірочко, де твоя совість?! — мама, звісно, засмутилася. — Хтось так старався, писав підручник… Та якихось сто років тому люди життя віддавали за те, щоб здобути знання. А ти, маючи все під рукою, носом крутиш!

Мені миттю уявилися немічні старці, які витратили все життя на пошуки знань, і перед самою смертю поквапливо, тремтячими руками кинулися друкувати на допотопних ноутбуках наш підручник з історії. Вони так поспішали записати свої знання, аби я не зосталася цілковитою дурепою…

Загалом, я засоромилася.

І внаслідок усього цього, коли Тамарчин тато зателефонував і повідомив, що Крючкова уже на цілі півгодини запізнилася додому, ми вивчили тільки три уроки з п’яти заданих. І, звичайно, незробленими лишилися головні — інгліш і алгебра. Я ледь устигла списати їх в Оленки на перерві й жахливо перехвилювалася.

І хоча потім я привчила Тамарку робити спочатку найважливіші уроки, вдвох із нею ми все одно витрачали на домашку непристойно багато часу. Але не виганяти ж Крючкову? Адже вона так щиро вважала, що потрібна мені.

На жаль, виконанням домашніх завдань наша «дружба» не вичерпувалася. Відтепер і назавжди Тамарка вирішила піклуватися про мене та захищати від будь-яких глузів.

— Андрєєва, про що замислилася? — якось історик невдало пожартував, здивований моїм очужілим поглядом. — Про принца на білому коні? Та ти йому сто років не будеш потрібна, якщо історії не вивчиш. Принци — вони освічених цінують…

Хтось із хлопчаків бридко захихотів.

— Та ви що! — вся затрусилась від обурення і аж підскочила Тамарка. — Ви ж не знаєте, про що вона думає. Може, саме про історію. Навіщо ж відразу принижувати!

— Тамаро, перестань! — я змушена була втрутитися. — Я не про історію… Потрібна вона мені! Заспокойся!

Врешті-решт обидві ми отримали зауваження й ще довго вважалися істориком головними нахабами в класі. Або ось іще дурнуватий випадок.

«Мені потрібен труп, ура, я вибрав вас, зустрінемось невдовзі, Фантомас!» — хтось підкинув мені на парту цю ідіотську записку.

— Хто це зробив?! — на весь клас загриміла Крючкова. — Хто?! Ти? — чомусь почерк здався їй схожим на Якушевську писанину. — Ану йди сюди!

І до самого дзвінка Тамарка скаженою гієною стрибала кабінетом, трощила все на своєму шляху, а Якушев реготав і корчив неймовірні пики, ганяючи поміж парт, періодично падав на коліна та знущаючись кричав мені:

— Не вели стратити, живота прошу! Відклич свою кілершу, поки не покусала! Ну ж бо, скомандуй мерщій: «Крюгере, до мене!» Рятуй мене, грішного!

Не знаю, як вам, а в мене такі сцени викликають нудоту. І хоча Якушев потім вибачився і за записку, й за дурнуваті глузи, згадувати про таке від цього не стало менш неприємно. Поза очі хлопці почали дражнити мене «рабовласницею». А Тамарку більше не вважали «своєю» і давно вже охрестили «чокнутою».

Крім того, Крючкова зовсім не стежила за своєю мовою:

— Годі ріпу чесати! — на всю роздягальню волала вона до мене, якщо я збиралася поправити зачіску перед виходом на вулицю. — Пішли вже! Ми ж на тебе чекаємо!

Або:

— Ану припиняй молоти язиком! Набалакалися вже. Нам додому треба! — це якщо я затримувалася, щоб потеревенити з дівчатами.

Пояснювати Тамарці, що я можу дійти додому й без неї, ніяк не можна було: ніхто не знав, наскільки засмутиться наша Крюгерша й чи не розгромить із цього приводу всю школу. І потім, Тамарка справді вірила, що мені сумно йти додому самій, і переконувати її в протилежному було безнадійною справою.

Згодом клас звик до вибриків Крючкової. Тим більше, Тамарка перестала чіплятися до дівчат, навіть навпаки — частенько захищала нас від хлоп’ячої частини класу, коли та нахабнішала.

А в ті дні коли 9-А чергував по школі — що й казати! — Крючкова поводилась як справжня героїня. Не боялася ніякої роботи, із задоволенням бралася за прибирання поверху й покірно тягала туди важкелецькі відра з водою примовляючи:

— Ви в нас панянки тендітні, то вже нехай і я!

Врешті-решт ми, загалом, полюбили Тамарку.

Всі, крім Тетяни. Їй не давало спокою те, що Гаврилкін ходив за новенькою невідступно. Адже раніше, ще з третього класу — й про це всі знали — Гаврило був по вуха закоханий у Тетяну й ніяких інших дівчат не визнавав. Таньці, звісно, кривдно було втрачати залицяльника.

— По-моєму, Гаврило вляпався, — з вдаваною байдужістю заявляла Танька, коли ми передзвонювалися, щоб поділитися секретами. — Ніколи не думала, що в нього такий кепський смак!

— Облиш! — заспокоювала я. — Тамарку він просто давно знає. У них же батьки дружать з дитинства. Ну, тобто з Гаврилкіного дитинства. Він звик до неї, ось і спілкується по-людськи… А тебе соромиться, тому…

— Та мені що, — гидливо обривала Таня, начебто й не сама починала цю розмову. — Ну їх обох куди подалі. Краще розкажи, що там у твоєму журналі про дієту пишуть. Бо розтовстію ще, стану, як Крючкова, Гаврило знову причепиться… Його ж тягне на гладух…

— Та годі тобі, — знову заводжу я свою пластинку, намагаючись її заспокоїти.

Але одного разу ми з Танькою помінялися місцями. Уже не вона мені, а я їй скаржилася на Тамарку. Може, й дарма. Але з ким же ще я могла поділитися своїми неприємностями?!

— Уявляєш, — я так щиро засмучувалася, що навіть забула вдати, начебто недавня розмова з Крючковою зовсім не зачепила мене за живе. — Вона мені вчора повідомила, що… Ти не повіриш! Що вона закохана в Сємєчкіна!!!

— У твого Сємєчкіна?! — зойкнула Танька на тім кінці телефонного дроту.

— І зовсім він не мій! — згадала я про правила пристойності. — На фіг треба…

Втім, поділитися своїм обуренням все-таки було необхідно, тому довелося продовжити.

— Це ще не все! — зітхнула я. — Вона вважає, що це в них взаємно! Каже, вона йому теж очевидячки дуже подобається. Мовляв, він, коли її зустрічає в шкільному коридорі, відразу оживає весь і посміхається…

— Подумаєш, — пирхнула Танька. — Я, коли її бачу, теж насилу сміх стримую, то що тепер? Може, я теж у неї закохана?

Скажемо прямо, Танька мене тоді втішила. Я вирішила не звертати уваги на Тамарчині брехні й навіть шляхетно не розірвала з нею дружніх стосунків, як і раніше, допомагаючи з уроками та вислухуючи її історії про велику й світлу любов, вичитані в якихось допотопних романах. Але на душі в мене постійно було тяжко. А раптом Сємєчкін і справді посміхається нашому монстрові? Раптом у нього вроджений несмак! Ех…

І ось тепер Танька — єдина, хто знає, наскільки тяжко мені буває іноді з Тамарою, — зумисне підколює мене… Навіть охрестила Справжнім Вірним Другом Крюгера…

Що ж, як то кажуть, цю халепу переживемо. Хочеться Таньці попащекувати — її проблеми. Зрештою, я ж виступаю за добру справу. Тамарка ж не навмисно таке витворяє. А вже наша школа — й поготів ні в чому не винна. Ні в дивацтвах Крючкової, ні в тому, що решта дівчисьок побоялися брати участь у міській «Міс Чарівності».

Отже, чи то на злість Таньці, чи й справді з бажання відстояти честь школи я мовчки прийняла роль відповідальної за Тамарину підготовку до конкурсу.

І це виявилося найбільшою дурістю, на яку я тільки була здатна!

Жахливі наслідки моєї Великої Дурості

— Насамперед, розберімося із зовнішнім виглядом! — наступного ж дня по оголошенні конкурсу я походжала туди-сюди вздовж дошки та озвучувала план завоювання симпатій журі.

Тетяна Миколаївна на час підготовки до конкурсу передала кабінет у наше розпорядження, тому проблем із місцем збору не виникало. На вчительському столі з широко розставленими ногами, спершись ліктями поміж них, сиділа понура Крючкова. Решта учасників команди з підготовки сиділи за партами. Оленка, Зіночка, Гаврило та Якушев — оце й усі, хто зважився допомагати Тамарці. Навіть Тетяна Миколаївна, й та коректно відсторонилася — послалась на невідкладні справи.

— Наша модель може виграти тільки за рахунок оригінального образу! — оголосила я мозковий штурм. — Відкриймо шлях фантазії! Стиль і гармонія — ось наше кредо… Тамарка мусить стати чарівною, фэншуйною і енергетичною…

— Як-як? — Гаврилову було щось незрозуміло. Ще б пак! Що — хіба марно я півночі гортала мамині журнали? Тепер я майже закінчений стиліст! Принаймні слів знаю чимало…

— Гавриле, не лізь ти в їхню маячню, бо й сам схибишся! — застеріг друга Якушев. — Нагадую: Андрєєва сказала, що нас залучають тільки як брутальну чоловічу силу.

— Це на руках, чи що, Тамарку виносити? А потягнемо? — Гаврило із сумнівом глянув на худющого, тонкорукого Якушева.

— Чудова ідея! — негайно зреагувала Зіночка, поправляючи окуляри. — В одному кліпі Мадонни так і зроблено: її виносять на сцену два здоровенні амбали. Героїня при цьому здається такою тендітною…

— На жаль, у нас інша ситуація! — довелось мені втрутитися. — Амбал у нас один. Причому він і є героїня…

Тамарка голосно засопла, але нічого не сказала. Вона ще вчора пообіцяла ні на що не ображатися, тому розмовляти при ній можна було цілком відверто. Чомусь я була свято переконана, що такий колективний творчий підхід зможе врятувати ситуацію.

— Нехай зображує східну дівчину — надягне паранджу! — зовсім серйозно запропонувала раптом Оленка. — І стильно, й оригінально, і приховує всі недоліки.

— Східна дівчина повинна танцювати східні танці! Не годиться… Хоча якщо Тамарці взяти зо два уроки танцю живота…

— Та тю на вас! — тут уже обговорювана міс не витримала. — Нє! Я пузом вертіти не збираюся!

Загалом, ми проговорили до вечора, але так нічого й не вирішили. Але ж зовнішній вигляд — це тільки десята частина необхідних приготувань…

— Давайте змінимо напрямок. Потрібно розробити сценарії Тамариних виходів. Отже, перший конкурс — візитна картка. Томо, ти повинна щось розповісти про себе. Що-небудь цікаве й оригінальне. Є ідеї?

— Мене звуть Тамара Крючкова. Мені чотирнадцять років, — нервово вичавила з себе наша міс по тривалих роздумах. — Нещодавно ми з батьками перебралися на Квартал і тепер тут живемо. Мій улюблений колір — червоний. Улюблена квітка — троянда. Улюблений телефон — Самсунг D600.

— Жахливо! — не витримала я.

— Чого це? — образилася Тамарка. — Чудова модель. Кольоровий екран, розсувна панель, вбудований фотик… Ось виросту, вийду заміж за багатого іноземного мільйонера та куплю собі такий…

— Не виростеш, — раптом втрутився Якушев і скривив рота в дурнуватій посмішечці. — Ми тебе раніше придушимо. За несумлінний підхід до цього самого киць-миць-няв…

— Точно! — радісно підтримав Гаврило. — Тобі ж ясно сказано — щось оригінальне. А ти верзеш таке, що всі й так знають.

— Ух, як цікаво! — з-поза прочинених дверей вистромилася переможна фізіономія Таньки. — Всі й так знають, Гавриле? Мені не почулося? Кгм… Я особисто, наприклад, уявлення не маю, що наша майбутня Міс Всесвіт полюбляє троянди. Я їй не дарувала їх і дарувати не збираюся, тому таким питанням не цікавилась… Ти — інша справа, я ж розумію…

У Таньчиному голосі чувся такий невдаваний сарказм, що, зізнатися, мені стало-таки страшно. І не дарма — Тамарчині ручиська вже стислися в кулаки. Гаврило затнувся на півслові й мовчки відійшов у дальній куток.

— Навіщо ти прийшла, Таню? — вискочила я наперед, намагаючись запобігти кровопролиттю.

— Як це «навіщо»? — Танька гордовито підняла голову, хоробро труснула рудими, підфарбованими хною кучерями. — Допомагати! Чи я вже не значуся серед ваших однокласниць?

«Тиць тобі, моя матінко!» — подумала я, але вголос промовила те, що слід було сказати:

— Дуже добре. Будеш у нас модельєром. Відповідатимеш за Тамарині костюми.

— Капець! — клоун Якушев і тут не змовчав. — Ну й конкурс! Не тільки Крючковій ставитимуть, але і її костюмам! Ну… Якщо вже й за них відповідати доведеться…

— За костюми? — гидливо перепитала Таня. Помітно було, що насправді в неї всередині ведеться страшний двобій. Допитлива й доброзичлива Танька боролася там зі шкідливою та злостивою. — А ще за що можна? Хто взагалі за що відповідає?

— Хлопці — за тягання сумок із реквізитом і загальну моральну підтримку конкурсантки. Я — за візаж і зачіску… Зіночка з Оленкою — за інтелектуальну частину підготовки. Конкурсанткам же на третьому етапі конкурсу ставитимуть якісь там запитання з енциклопедій.

Останні пункти розподілу обов’язків я придумала щойно: треба ж було щось Таньці відповісти.

— Ах, значить «за загальну моральну підтримку»?! — зі всієї моєї промови Таня почула тільки те, що здавалося їй найобразливішим.

— Саме так! — я вже почала втрачати терпіння й насилу стримувалася, щоб не перейти на вереск. — Короля робить його почт. Королеву — тим паче. Хлопчиська вдаватимуть Крючковських шанувальників і скрізь за нею ходитимуть. По-перше, для загального престижу. По-друге, щоб Тамарці не так страшно було. Нехай відволікається на суперечки з Гаврилом і від цього менше хвилюється перед виходом на сцену…

Завжди знала, що шкідливість — двигун прогресу. Принаймні моя. З самої лише шкідливості я частенько примудряюся втнути щось таке, що в нормальному стані й на думку б мені не спало. Наприклад, як зараз, із розподілом обов’язків.

— Чудово! Отже, я так і пишу… — Зіночка акуратно занесла до записника все сказане вище. Відмінниця — що з неї взяти! — «Хлопчиська — весь час поряд», — продиктувала сама собі Зіна й додала з неуважною посмішкою: — Вірно! Хай усі бачать, що в нашої міси шанувальників до біса!

— Аж двоє! — знущаючись, сплеснула руками Танька і раптом відступилася. — Хоча чого там, де в кого й стільки нема. На щастя! — вона нервово захихотіла, а по тому начебто знехотя поцікавилася: — А які потрібні костюми?

— Вірші! — замість відповіді раптом загула Крючкова. — Вірші — ось що треба розповідати на візитці!!! Прикинь, усі так: «Мене звуть Оля, я люблю лілії та жовтий колір…» — а я: «Про себе говорити нудно, давайте я вам краще замість візитки вірші прочитаю…»

Ідея здалася мені чудовою. Власне, як і решті. Ми затамували подих, спостерігаючи за цілковитим і несподіванним перетворенням Крючкової. Її очі палали, обличчя прибрало романтичного виразу, вона чи то промовляла, чи приспівувала доволі пристойні гарні ліричні рядки:

— …Щось у душі торкнув мені

Летючий в небі горностай…

Він, як і ти, зник вдалині.

А я кричу: «Не відлітай!»

Щось ніби таке запам’яталося мені.

— Дуже непогано, — гмикнула Танька. — Ніколи б не подумала, що ти читаєш вірші.

— Не читаю, а пишу! — знову насупилася Тамарка. — Ні, ну гарна ж думка для візитки, хіба ні?

— Офігенна! — радісно запевнила я, бо нарешті вгледіла промінь світла в нашому дрімучому лісі.

— Кгм… — цього разу честь усе зіпсувати випала Оленці. — Ідея гарна. А текст доведеться переробити… Повністю. Горностай — це така тваринка. Він ширяти в небі не вміє. Хіба що коли хтось викине її з вертольота…

— Невже?! — вигукнула вражена Тамарка. — Хто б міг подумати!

— Як же так можна?! — підтримала я.

— Що? — не зрозуміли решта.

— Горностай! Як він посмів виявитися не птахом у найвідповідальніший момент?! — нерви мої були напружені до краю. — О! Якщо негайно щось не зміниться, я не витримаю! Збожеволію, з’їду з даху, застрелюся, повішуся від розриву серця!

Як не дивно, хоча останню фразу я вимовила дуже зопалу, все-таки довелося частково виконати свою обіцянку…

Деякі ознаки з’їжджання з глузду

Це трапилося наступного дня по тому, як зрадник-горностай виявився не птахом, — тобто в суботу. Тобто того самого дня, коли батьки з бабусею поїхали на дачу і я залишилася повновладною господинею власного часу аж до вечора.

Я обчиталася маминих журналів і ось уже хвилин сорок крутилася перед дзеркалом. Стільки, виявляється, всього цікавого можна вчинити за допомогою косметики! Я вже майже не сумнівалася, що зроблю з Тамарки красуню. Експерименти, певна річ, довелося поки що проводити на собі.

Так-так! Насамперед надам її — ну, поки що своєму, а потім уже й Тамарчиному — обличчю рівного матового тону. Виявляється, всі дефекти шкіри легко маскуються. Проти червоних плям і прищиків чудово застосовується коректор із зеленавим відтінком, проти кіл під очима чи ластовиння — з блакитнуватим…

Такого дива, як коректор, у моєї мами в запасах косметики не виявилося. Але я не сумувала.

— О! Візьму трішки тонального крему, змішаю з зеленавими тінями… — бурмотіла я сама собі. — Блискуче! Залишилося тільки попрацювати над повіками. Кажуть, якщо покласти світлий тон на внутрішній кутик ока, доможемося ефекту «сяючого» погляду… Але ж виходить! — я скінчила обробку лівого ока й відчула неймовірний захват. — Ой, сяє, сяє!

— Він у тебе й так світився. Від щастя, що дорвалася до маминої косметики, — скептично гмикнуло відображення…

— До чого тут косметика! Мені й раніше дозволяли її брати, — хоробро відбивалась я. — Просто тепер знаю, як усе це застосувати з користю! Темний тон візуально зменшує, світлий — збільшує! — для поважності я процитувала дзеркалу дещо з журналу й відразу розмріялася: — Пройдуся по Тамарчиних щоках темним рум’янком і зроблю з неї худеньку…

— Краще рубанком, — гмикнуло знову вреднюче відображення й одразу вдалося до абстрактних міркувань: — Ні, я не розумію, навіщо люди фарбуються! Дорослі жінки щоранку по півгодини замазують сині кола під очима, щоб потім намалювати такі самісінькі — тільки на верхніх повіках. Де логіка?!

Я ще кілька секунд весело посміялася з цього чарівного жарту, перш ніж зрозуміла, що діялося щось цілком немислиме. Відображення розмовляє?! Відображення?!

— А-а-а-а-а-и-и-и!!!

Минулого разу я з таким жахом відскакувала від дзеркала, коли приїхала з моря, із санаторію, де останній тиждень не було води. Дивуюся, чому сусіди не викликали міліцію.

— Тихше, тихше, — попросили із Задзеркалля. Ефекту заспокоєння не було, бо промовив це мій власний голос.

— Я збожеволіла! — від цього здогаду мені трішечки полегшало. — Напевне, треба подзвонити мамі…

— Не здумай, ти що?! — ображено заволало дзеркало. — Батьки не дадуть нам жодної можливості спілкуватися… Ти краще знаєш що зроби…

— Випити валеріанки? Лягти поспати? Приставити до дзеркала бабусину ікону? — залепетала я, намагаючись вгадати.

— Ні! Повернися сюди, глянь мені у вічі й скажи, що дозволяєш увійти до твоєї кімнати…

— Оце вже ні! — наскільки б божевільною я не була, але на такі провокації піддаватися не збиралася. — Я ж не дурепа з конопель! Я взагалі фантастику читати люблю! Тобто про те, що всяка погань тільки й чекає, коли її запросять, чувала.

Я згадала, що без запрошення ніякі темні сили до мого помешкання увійти не зможуть, і миттю відчула себе впевненіше. З дзеркала почувся дзвінкий, мелодійний сміх.

Мій сміх, між іншим. Треба буде частіше сміятися в школі. Виявляється, це в мене досить гарно виходить.

— Ні, ну ти як скажеш! — і далі реготало дзеркало. — Знайшла, ким мене назвати. Я якраз і не погань, а зовсім навіть навпаки. Я — янгол. Твій янгол-охоронець, якщо бути точною…

— Що-що? — тільки й змогла я дурнувато пробелькотіти.

— Не віриш? — дзеркало, схоже, трохи образилося. — Гаразд, будемо доводити. Банку з варенням пам’ятаєш? Ту, що ти розбила в чотири роки? Хто, думаєш, зробив так, аби ніхто з дорослих не звернув уваги на її зникнення? Або ось іще, пригадай свій шостий клас і нещасних рибок…

Усередині в мене все похололо. Я чудово пам’ятала ці історії. І головне, ніколи нікому їх не розповідала. Не через потайливість, а тому що неприємно згадувати. Про рибок — особливо.

Це було два роки тому. Я сиділа собі вдома, хворіла, нікого не чіпала, і тут доблесні однокласнички вирішили мене провідати. Танька — добра душа — частенько заходила до мене без попереження й тепер вирішила притягти з собою Зіночку, Гаврила та Якушева. Ну де ж їй було здогадатися, що в такий розгром, як у мене в кімнаті, нормальних людей водити не рекомендується. Загалом, я попросила гостей почекати в холі, а сама кинулася негайно давати всьому лад. Начебто все вийшло доволі цивільно, хлопці зайшли в охайну кімнатку, мама принесла чай… І тут Якушеву здумалося полізти на шафу по шахи.

— Фе, яка тут пилюка! — «тактовно» заявив він, демонструючи всім свою брудну долоню.

Щоб не згоріти від сорому негайно, мені довелось викручуватися:

— Що ти робиш?! — з удаваним жахом вигукнула я. — Це ніяка не пилюка! Це — спеціальний, суперроздрібнений корм для рибок. Я його сушу там, на шафі!

І для більшої вірогідності я згребла з шафи добру жменю пороху та висипала в акваріум. Рибки промовчали, але глянули докірливо…

— Як гадаєш, хто зробив так, щоб рибки не отруїлися та не повмирали? — витягло мене зі спогадів дзеркало.

Ну що вам сказати? Я не могла більше не вірити й підійшла до свого відображення.

— Заходь, чи що, — посміхнулась я. — Гостем будеш… Тільки давай підемо куди-небудь у людне місце… Ну, один-на-один із тобою бути я все-таки побоююся…

Відображення обурено запирхало, але жодних конкретних заперечень не висунуло.

Гостя із Задзеркалля

За півгодини ми вже сиділи на лавці у сквері біля мого дому та емоційно обговорювали події. Збоку, імовірно, здавалося, що ми — сестри-двійнята. Причому одна з нас була досить дивна. Добре, що не я.

— Боже, на мене всі дивляться! — стражденно кривилася Ангеліна, щільніше насовуючи бейсболку на праве око. Річ у тім, що янголам-охоронцям заборонено користуватися косметикою. А янголам, які прийшли у Світ Людей крізь дзеркало — не можна будь-що змінювати у своєму вигляді з того моменту, коли вони перетнуть межу світів. Здогадалися? Смієтеся? Так-так, Ангеліна прийшла в наш світ різноокою і була неспроможна це змінити. Одне її око виявилося нафарбованим, друге — ні.

— Я так квапилася! Так хотіла швидше ввійти з тобою в контакт, що вибрала найпростіший спосіб — крізь дзеркало. О! Тобі добре, вмилася перед виходом, та й по всьому! А з мене ж бо образ, у якому я ввійшла в реальний світ, тепер не стирається! Я зовсім забула про недоліки дзеркального методу явлення. І здумалося ж тобі нафарбуватися саме в момент моєї появи! Або як уже здумала, то фарбувала б уже тоді обидва ока одночасно…

— Не вмію! — намагаючись не сміятися, виправдувалась я. — Я ж не Юлій Цезар і не Windows, сто справ одночасно робити не вмію. У мене, між іншим, лише дві руки й обидві вони були мені потрібні в той момент для фарбування лівого ока.

— Ет, уперше жалкую, що не стала янголом-охоронцем якоїсь павучихи… В неї б, напевно, знайшлися вільні кінцівки для одночасного фарбування обох очей!

— Усе б нічого, тільки й очей у неї вісім, — довелося подивувати її своїми знаннями з біології. Я вже звикла, що поряд сидить мій власний янгол-охоронець, котрий з’явився зі Світу Здійснених Фантазій, не бентежилася й поводилась із Ангеліною, як зі звичайним дівчиськом. І не я одна!

— Дівчата, чого сумуємо? — двоє однаково скуйовджених хлопців років п’ятнадцяти, однаково недбалою ходою наблизилися до нашої лави. Ой! Запрошуючи Ангеліну в парк, я зовсім забула, що у вихідні всіляка шушваль тиняється тут з раннього ранку та так і пантрує, аби зав’язати знайомство. Звичайно, в таких випадках ми з Танькою мовчки розвертаємося та йдемо геть. Так я збиралася вчинити й зараз, але Ангеліна раптом відповіла причепі. Так ще й як!

— Ми не сумуємо, а саме навпаки. Вибачте, дядечка, нам не до вас. А будете перебивати, заважатимете спілкуватися — міліцію викличу. Врахуйте, стільниковий у мене вже напоготові… — із найчарівнішою посмішкою спокійно повідомила вона.

«Дядечка» безтямно замотали головами, зробили «великі очі» та мерщій забралися. А за хвилину біля нас уже виникли наступні. Цього разу — троє малих хлопчаків, років по тринадцять. Вони давно сперечалися про щось біля сусідньої лави. Хихотіли, перемовлялися та загадково поглядали на нас. Тепер один із них рішуче підійшов до нас.

— Дівчинки, можна з вами познайомитися? — тоненьким голоском відважно випалив він, дивлячись убік. — Ми з друзями гуляємо самі й шукаємо компанію…

З боку сусідньої лави почувся здавлений регіт. Я не витримала й теж розсміялася. Хлопчисько озирнувся на друзів і погрозився до них кулаком. Ті заіржали ще голосніше й пирхаючи подалися геть. Наш співрозмовник замість того, щоб продовжувати знайомство, кинувся услід з криком: «Стояти! Куди? Я виграв! Гони морозиво!»

— Дівчата, — щойно ми з Ангеліною налаштувалися на серйозний лад, як поруч знову з’явилися ті самі «дядечка». Імовірно, вони зробили коло пошани парком і не знайшли ніяких інших осіб дівчачої статі, тому вирішили повернутися. — А може, все-таки сумуєте, га? Ми тут…

— Гуляєте саменькі та шукайте компанію, чи не так? — зі знанням справи перебила Ангеліна.

— Авжеж! — таке розуміння втішило «дядечків».

— Ось і чудово! Бачите он тих хлопчаків? Ну, он же втікають! То вони в такому самому скрутному становищі. Теж, бачте, друзів шукають. Біжіть за ними, може, ще встигнете наздогнати! Чесно!

«Дядечка» розгублено перезирнулися й вирішили, ймовірно, що з божевільними краще не зв’язуватись, та дали нам спокій.

— Ну й люди! — журно поцокала Ангеліна язиком. — І як ти серед них живеш?! Ні хвилини спокою… — вона так комічно супилася, коли була сердита, що мені терміново захотілося знайти люстерко. Невже це мої манери та звички?!

— Хуух… — правила своєї Ангеліна. — Якщо ще хтось підійде, я збожеволію, з’їду дахом і повішуся від розриву серця! — вона тяжко зітхнула, ну, точнісінько, як я, з тими самими інтонаціями. Просто не янгол-охоронець, а ксерокопія якась…

— Ти легше з думками! — попередила Ангеліна. — Я їх, між іншим, читати можу. Ніяка я не копія. Просто набралася від тебе кепських звичок. Я ж тільки те й роблю, що спостерігаю за твоїм химерним життям. Тут хоч-не-хоч повторювалкою зробишся. І в цьому, до речі, теж ти винна. Уявляла б мене якось по-іншому, я б так не жила. Придумала б мені якесь іще заняття, крім того, щоб на тебе витріщатися без кінця…

І тут з’ясувалося, що сущі Світу Здійснених Фантазій живуть зовсім не так казково, як мені здалося. Кожен із них повинен дотримуватися безлічі правил, які напридумувала людина, котра вірить у них. Дід Мороз, наприклад, — а в нього вірить величезна кількість дітей, і тому він, звичайно, теж є у світі Фантазій — зобов’язаний їздити на санях, запряжених оленями. Як взимку, так і влітку, в сусідній магазин по хліб і на блискучий прийом, куди всі гості приїздять на розкішних авто… Дід Мороз мусить скрізь їздити в санях. Ух, і обурюється ж він з цього приводу! Майже так само, як більшість янголів-охоронців обурюються тим, що мусять невпинно стежити за своїми підопічними. Люди впевнені, що в їхніх Янголів нема ніяких інших занять, а Янголам доводиться таке терпіти.

Я хотіла була посперечатися, але тут згадала, що й справді завжди вірила, начебто в мене є персональний янгол-охоронець, який завжди зі мною і в усьому допомагає мені. У ранньому дитинстві я постійно гралася з ним у своїй уяві. І, до речі, уявляла його — точніше її — саме такою: один в один схожою на мене, тільки всемогутньою…

— Ну, щодо всемогутності, це ти загнула, — Ангеліна прочитала мої думки й зітхнула. — Втілюється ж не все, що придумає людина, а тільки найсильніше чи таке, що можливо втілити. Всемогутніх нема навіть у місті Бога. Хоча там живуть справді сильні янголи.

— У місті Бога?! — ошелешено перепитала я.

— Атож, — посміхнулася Ангеліна. — А що дивного? У Бога знаєш скільки людей вірить? Немає значення, яким ім’ям його називають, не важливо, до якої релігії приписують, головне — вірять і постійно думають про нього. Тому у Світі Здійснених Фантазій його не може не бути. У нього величезне місто й величезний вплив у нашому світі. Це такі як ми — чиїсь персональні вигадки — живемо в невеличких, нікому не відомих селищах.

— Стривай! — перебила я, бо зовсім заплуталась. — Але чому ти не живеш у тому місті? Ти ж Янгол, отже, повинна бути близько до Бога.

— Ну то придумувала б мене інакше… Янголи з міста Бога — вони ж благочестиві, світлі. Ну й взагалі, придумані за всіма правилами релігії. А я?! — Ангеліна глянула на мене з виразним докором. — За назвою — янгол-охоронець, а за завданнями, про вирішення яких ти просиш, — хуліганка якась!

Що правда, то правда… Зазвичай зверталась я до свого придуманого Охоронця з якимись зовсім неблагочестивими проханнями. То молила, щоб ударила злива й батьки не потягли мене на дачу, бо лінувалася збирати смородину. То просила, щоб у вчительки з англійської почався який-небудь грип… М-да… У місті Бога моїй Ангеліні робити нема чого…

— Отож, — Ангеліна раптом дуже посерйознішала. — Давай нарешті обговоримо найголовніше. Те, за чим я, власне, й прийшла. Річ у тім, що в нашому світі оголосили конкурс. Тобто спочатку про нього почали скрізь повідомляти у вас. Дуже багато людей почали про нього думати, і ось у нас він теж організувався. «Міс Чарівність» називається!

— Здорово! — я пожвавішала. — Разом готуватимемось! Від вашого поселення хто бере участь?

— Ти, — дуже серйозно повідомила Ангеліна.

— Жартуєш? — обережно поцікавилась я, хоча вже передчувала відповідь.

— Анітрішечки. Ти мусиш мені допомогти!

— Цікаво, чого це я мушу? Це ж не я твій янгол-охоронець, а ти мій…

— Значить, усе пропало, — тяжко зітхнула моя Ангеліна та похилила голову. Здається, вона справді дуже засмутилася.

— Зажди-но, — звісно, я не могла цього так залишити. — Поясни до пуття, в чому полягає моя допомога?

Ангеліна почала свою розповідь:

— Пам’ятаєш, як ти витягла Тамару Крючкову просто з-під носа в машини? Ото ж. Це я тебе вчасно напоумила. Начебто, все гаразд. Але уяви собі: янгол-охоронець Крючкової вирішив, що він тепер переді мною в боргу.

— Кошмар! — щиро поспівчувала я. — Коли Крючкова вважає себе в боргу перед кимось, це досить обтяжливо… Її янгол-охоронець такий самий?

— Гірший! — зітхнула моя Ангеліна. — Розумієш, нещодавно він вирішив віддати цей борг. Причому без попередження. Просто-напросто висунув мою кандидатуру на участь у всесвітньому конкурсі «Міс Чарівність»! Чомусь вирішив, що мені це сподобається! — тут Ангеліна глянула на мене дуже суворо. — Тамарчин янгол, до речі, каже, що взяв бажання щодо участі в такому конкурсі звідкілясь із твоїх думок! Думай головою, коли думаєш, будь ласка!

— Із моїх? Та я ніколи… Та мені… Та я… Втім… Ну… — я все-таки згадала, що винна. — Я справді подумала таке. І треба ж було Крючковському янголу читати мої думки саме тоді…

— Щодо викидання різних штук у найневідповідніші моменти Ангеліна Крючкова у нас великий фахівець, — похмуро гмикнула моя Ангеліна, і я остаточно впевнилася, що всі янголи схожі на своїх підопічних. — Отож, — розповідь тим часом тривала, — Ангеліна Крючкова не тільки висунула мою кандидатуру, а й переконала всіх, щоб її прийняли. А журі, напевно, згарячу, не з’ясувавши що до чого, взяло та й вибрало мене у фіналістки. І як наслідок я нині — одна з шести претенденток на корону. І це жахливо! Я так хвилююся! Я й двох слів не зможу стулити докупи, розуміючи, що на мене дивиться всенький світ! Піди на конкурс замість мене!

— Але я теж хвилюватимусь, — намагалась я догукатися до решток здорового глузду.

— Чому? Твій же світ на тебе не дивитиметься. А що тобі до чужого? Один раз у ньому з’явишся, потім повернешся сюди й усе забудеш. Ну будь ласка! Я не можу відмовитися від участі — список уже затверджено наймогутнішими нашими істотами… Врятуй мене від ганьби!

— Але якщо я програю?

— Якщо? — Ангеліна раптом зареготала. — Якщо?! Ой, ну ти даєш! Звичайно, програєш! Я ж не прошу тебе вигравати, я просто хочу, щоб ти просто пережила всі ці муки замість мене…

— А що потрібно буде робити?

— О, це тобі розповість янгол Крючкова. Вона взялася готувати мене до конкурсу. Точніше, тебе. Це, до речі, вона запропонувала замінити мене на тебе. Надивилась, як хоробро ти взялася до Тамариної підготовки, й вирішила, що ти куди придатніша подвиги вершити. Ти ж погодишся, правда?

Я спробувала заспокоїтися та прийняти рішення, поки ще ніби при здоровому розумі. Але дві діаметрально протилежні точки зору розшарпували мене, штовхаючи з боку на бік.

«Погоджуйся! Коли ще тобі вдасться побувати в такому незвичайному світі! Коли ще зможеш випробувати себе як Міс?!» — повторювала одна.

Інша розважливо застерігала від можливих неприємностей.

— А я за тебе завтра контрольну по хімії напишу! І генералку в квартирі зроблю. Повернешся до свого світу, а в тебе всі важливі справи на тиждень наперед пороблено… — спокушала Ангеліна.

— Ну, не знаю. А скільки часу все це займе?

— На підготовку до конкурсу в нас рівно доба. Лише одна доба! — зітхнула Ангеліна.

Загалом, почасти з цікавості, почасти через те, що відсутня я буду недовго й ніхто цього не помітить… Ну й, звичайно, через контрольну з хімії… Я погодилася. І стала учасницею конкурсу «Міс Чарівність» у Світі Фантазій. Подумати тільки!

Тільки подумати, й по всьому

Для початку Ангеліна вирішила причепуритися, точніше зажадала, щоб я дала їй лад:

— Так! Зараз мотнуся назад до свого світу й повернуся, щойно тільки, ти знову зазирнеш у дзеркало та мене запросиш. Тільки, благаю, не витворяй зі своєю зовнішністю нічого кримінального. Краще взагалі нічого не витворяй. Просто подивися на своє відображення і все… — Ангеліна насупилася, начебто згадала щось неприємне. — Руки тобі зв’язати, чи що, перш ніж до дзеркала підпускати?

Схоже, мій янгол-охоронець чудово знав, що ледь я вгледжу своє відображення, не зможу втриматися від спокуси що-небудь поправити. У найкращому разі починаю підбивати зачіску або вирівнювати комір сорочки, в гіршому — соромно зізнатися — розколупую до крові шкіру, намагаючись вичавити невеличкі чорні цяточки, що нахабно пообсідали крила мого носа. Головне, знаю ж: до добра таке не доводить, але нічого не можу з собою вдіяти, руки так і тягнуться до обличчя.

— А без дзеркала ніяк не можна? — вирішила я спробувати вберегти себе від спокуси.

— Можна, але це набагато довше. Півгодини тільки силу на відкриття порталу між світами збиратиму.

— Та поки ми додому до дзеркала дійдемо, теж півгодини мине… — вередувала я.

— Навіщо додому? Все необхідне в нас із собою. Не марно ж я все-таки твій янгол-охоронець… Зазирни в кишеньку сумочки!

Я пробіглася пальцями по сумочці й виявила в бічній кишеньці мамину косметичку. Це ж треба! Сама б я нізащо не здогадалася її взяти!

— Не здогадалася, але взяла! — не без гордощів повідомила Ангеліна. — Я, між іншим, до сумочки й пальцем не доторкнулася. Просто напоумила твою підсвідомість зробити потрібну підказку… Знала б ти, скільки важливих і корисних речей робляться людьми підсвідомо, за порадою охоронців. Та ваш людський світ давно завалився б, якби не ми!

«Не знаю, як світ, але наш дім — точно завалився б», — мені відразу пригадалася безліч загадкових ситуацій. Адже скільки разів було зачиниш двері — й відразу згадаєш, що залишила ключі в передпокої. І розумієш, що нема жодної іншої ради, як телефонувати татові, а тому, у свою чергу, — ламати двері. А стіни в нас такі хисткі, що можуть і не витримати… Або ось, одного разу ввійшла вже в клас і раптом — бамс! — згадала, що не вимкнула праску. І довелося відпрошуватися з уроку і мчати, уявляючи собі руїни, які залишилися від будинку після пожежі. Бігла, уявляла, жалкувала, що дім — не школа і що в ній ввімкнутої праски ніхто не залишить… Зайшла в квартиру, дивлюся — праску вимкнено. Але ж, крім мене, вдома нікого не було! Тобто виходить, я її сама з розетки вимкнула. Просто «на автоматі»!

— Ага! — прочитала мої думки Ангеліна. — Всі твої «на автоматі» — моя робота. Тому я й вирішила, що маю повне право звернутися до тебе по допомогу. Адже якщо брати участь у конкурсі доведеться мені, я не витримаю! Згорю від сорому, збожеволію, провалюся крізь землю… І що ти без мене, питається, робитимеш?

— Логічно. Краще вже піду, візьму участь у тому конкурсі сама. Ну, щоб не мучитися без янгола, а відразу збожеволіти, згоріти від сорому й провалитися… Ой, мамочко!

Останній мій вигук був викликаний зовсім не страхом перед участю в конкурсі. Справа в тому, що в той момент ми з Ангеліною разом зазирнули в дзеркало й, замість двох дівчисьок побачили в ньому… кошлате чудовисько, котре хижо шкірилося, хитро мружилося й мало на голові два хвостики, що стирчали в різні боки!

— Тихше! — крізь зуби шепнула Ангеліна. — Не лякайся так відверто, вона може образитися. Запрошуй мене швидше! — відразу на повен голос звернулася вона до чудовиська. — Ми про все домовилися. Зараз тільки дам собі раду й повернуся в реальний світ, до обов’язків звичайної школярки…

— Що?! — басом прогарчало відображення. — Та ти хоча б знаєш, котра година?! Ви витратили на балаканину сорок дві хвилини й одинадцять секунд! І це в той час, коли кожна мить дорога!

— Але нам потрібно було поговорити, — розгубилася моя Ангеліна. — Обговорити справи…

— Чудово! — ображено засопіло чудовисько й так різко підняло одну брову, що я не втрималася від короткого вереску. — Вам, значиться, потрібно було поговорити про справи, а я, виходить, звичайна ледарка…

— Ну чому ж звичайна… — боязко почала Ангеліна й відразу спохопилася: — Тобто чому ж ледарка…

— О, боги-люди-звірі! — стражденно завило відображення. — Ну як тут працювати, га?!

— Ксю, ти не повіриш! Мобілки вже в косметику вставляють! Круто! Сидиш собі, морду мажеш, а сама по голосовому зв’язку тріпаєшся! О прогрес, о розвиток! — на сусідній лавці сиділа яскраво нафарбована дівчина з високою зачіскою, котра нишком косувала на нашу лаву та ошелешено ділилася побаченим зі своїм телефоном.

— Коротше, через крайню вашу неорганізованість мені доведеться брати ініціативу на себе! Віро Андрєєва, терміново підстав долоню до дзеркала! — від розгубленості я скорилася. — Настійно запрошую тебе в наш світ! Заходь — не бійся, приходь — не плач! — проторохтіло чудовисько, перш ніж до мене дійшло, що Ангеліна в цей момент нестямно кричить: — Стій! Так ми не домовлялися! — раптово виявилося, що голос Ангеліни долинає звідкись здаля. Одночасно з ним я чула переляканий шепіт дівчини з сусідньої лави:

— Ой! Ксю! Ти знаєш, я щось недобре почуваюся… Ти не повіриш! У мене двоїлося в очах! Авжеж! Тут на лавці сидить одна дівчинка, а мені секунду тому здавалося, що їх двоє! Ти уявляєш?!?

«Як одна? — насторожилась я. — А куди ж поділася Ангеліна?»

Кинула оком у бік свого янгола й отетеріла. З усього виходило, що поділася кудись не Ангеліна, а я. Бо Ангеліни не було. І дівчини з сусідньої лави теж, і самої лави, й парку…

— Ну що за людина! — почувся звідкись згори мій засмучений голос. — Мене у свій світ запрошувати боялася, а як від зовсім стороннього янгола почула прохання притулити руку до дзеркала — й не злякалась!

— Але я думала… — цього разу мій голос, як і годиться, виходив із мене. — Рукою…

— Саме так! Думала рукою, ногою, вухом! — обурювалася Ангеліна. — А треба було — головою. Просто по-нормальному подумати — і все!

Голос Ангеліни чувся із дзеркальця, вставленого в малесеньку косметичку. Точніше, косметичка була моєю і нормальною. Просто лапа, що її стискала, виявилася настільки величезною, що в порівнянні з нею все навколо здавалося дрібним і жалюгідним… Усе, крім власниці лапи — величезної, схожої на плюшевого ведмедя страшилки з хитро примруженим оком і двома хвостиками, що стирчали на голові в різні боки. Однією рукою чудовисько тримало косметичку, другою замислено чухало потилицю, третьою струшувало пилюку з яскраво-жовтих ботфорт. На волохатих грудях теліпався телефон. Я відразу впізнала Samsung D600 і… зомліла.

Несподіване знайомство

— Ніколи, ніколи, нам жахливо ніколи! — з заплющеними повіками я слухала цілком людське буркотіння і бубоніння. На слух моя нова знайома сприймалася куди краще, ніж на вигляд. Щоб поберегти свої нерви, я вирішила поки очей не розплющувати. — Нам жахливо ніколи! — бубоніло й далі. — Ми вже змарнували купу часу! Замість щоб готуватися до конкурсу, твоя підопічна нахабно впала непритомна! Авжеж! Лежить без руху вже цілих сорок три секунди! Агов, ти чого так сполотніла? Ангеліно Андрєєва, тобі що, теж стало зле? — я не витримала й підняла одну повіку. Кошлата диво-істота співчутливо схилилася над моєю косметичкою.

— Якщо дівчинка зомліла, її терміново треба повернути в реальний світ і викликати лікарів! — знову почувся із дзеркала голос мого янгола-охоронця. — До того ж, поки вона буде тут, я могла б знову просотатися в наш світ і повернутися сюди вже з однаковими очима…

— Ніколи! — у відповідь знову пролунав однозначний протест. — А в лікарях потреби нема. Дівчинка, певно, нічого не їла зранку, а потім витратила купу сили на перехід між світами, ось і відключилася. Я вже дала їй пігулку, яка поновлює сили. Зараз ліки подіють і…

— Уже подіяли, — вирішила зізнатись я.

— Ох, не перебивай! — ображено відмахнулась істота. — Отож, зараз ліки подіють, дівчинка отямиться, й ми відразу почнемо діяти. Через переміщення між світами та за пустою балаканиною в нас зовсім часу не лишилося…

Ми з Ангеліною синхронно розсміялися. Пусту балаканину критикувало її ж джерело…

— Будь ласка, познайомся, Віро, — Ангеліна вгледіла мене з дзеркала й розпливлася в посмішці. — Це — Ангеліна Крючкова, янгол-охоронець твоєї Тамари.

— Багато хто ще зве мене Ведмедиком. Чомусь усе плюшеве здається їм ведмедиками… Я не ображаюся. Вважатися Ведмедиком навіть приємно. Хоча моя підопічна завжди мріяла мати вдома пса, тож більше я схожа на собаку, чи не так?

— Е-е… — тільки й змогла відповісти я.

— Здивована? — вірно розтлумачила мою розгубленість Ангеліна. — Але ж не всі придумують собі охоронця, схожого на людину… Тамарі її янгол бачиться саме таким…

— Завжди знала, що в неї хвороблива фантазія! — мимоволі вирвалось у мене.

— Хвороблива? — Ведмедик-Собака миттю надзвичайно стурбувався. — Я маю кепський вигляд? Мені варто звернутися до лікаря? А-а… — здається, до неї дійшло. — Це ти говориш у переносному значенні?! Ой! Виходить, я тобі не подобаюся? Як же мені знести таке?!

При цих словах Ведмедик робила такі кумедні пики й так щиро жестикулювала, що я тепер могла чесно відповісти:

— Що ви! Дуже подобаєтеся. Просто я не звикла до істот з такою зовнішністю.

— Нічого! Ще звикнеш! У нас таких багато! — вмить перестала засмучуватися Ведмедик. — Годі, Ангеліно! — звернулась вона до дзеркала. — Ми з дівчинкою будемо входити в курс справи, а ти займайся життям у реальному світі! Не хвилюйся, у нас все пройде якнайкраще!

— А в мене?! — мало не закричала Ангеліна з дзеркала. — Я так і залишуся різноокою? Та мене ж люди цуратимуться!

— Стривай, а це остаточне рішення? Ну, про те, що янголи в реальному світі не повинні зачіпати косметику? Бо нафарбувала б друге око, та й по всьому…

— Остаточне рішення! — кривлячись, передражнила Ангеліна. — Бери вище! Це — воля Обставин…

— М-да, тоді нічого не вдієш… — знітився Ведмедик, але відразу знов пожвавішав: — Ну, Ангеліно, придумай що-небудь сама! Ще кілька переміщень між світами — й твоя підопічна взагалі розгубить останні сили. Крім того, нам ніколи… Дай сама собі ради без участі Віри…

Після ще кількох хвилин суперечок вирішили, що Ангеліна ховатиме нафарбоване око під чубчиком або, якщо світитиме сонце, за темними окулярами.

А ми з Ведмедиком подалися готуватися до конкурсу. Втім, точніше буде сказати, нас спровадили.

Ведмедик починає пояснювати

Ледь я зробила кроків зо два в зазначеному Ведмедиком напрямку, як відразу остовпіла. Казна-звідки просто переді мною виріс папуга. Та який! Величезний — завбільшки з людину, — одягнений у фрак з краваткою-метеликом і чомусь дуже блідий:

— Прекрррасно! Брравіссімо! Крраса врразлива й вимагає супррроводу! — галантно вклонилась дивина. Папуга хоч і говорив, однак робив завеликі паузи між словами.

— О ні! — простогнала Ведмедик, намагаючись вирвати мене з чіпких обіймів папуги. — Вибачте, Ангеліна — моя підопічна, і ми знаємо, куди йти.

— Кррадете перрспективи, кррихітко! — докірливо кинув папуга. — Конферрансьє, що виррішив прровести кррасуню до шатрра конкуррсанток — ррідкісне явище. І ррідкісний дарр світобудови!

— Ну, загалом, так, — понуро погодився мій Ведмедик і мовчки побрів поряд.

Зізнатися, я нічогісінько не второпала з їхнього діалогу.

— Ведмедику, поясни! — довелося благати мені.

— Шановний, ми, зрозуміло, з радістю підемо у вашому супроводі, — Ведмедик виявила справжні дива дипломатії. — Але, будь ласка, дайте нам побалакати по секрету. Знаєте, скільки всього ми з підопічною хотіли б обговорити до того, як вийдемо на загальний огляд!

— У шатррі конкуррсанток не побалакаєш по секрету! — багатозначно протяг Папуга. Як виявилося, ця фраза означала його згоду залишити нас наодинці. Важке крило неохоче забралося з мого плеча, і папуга цілеспрямовано покрокував уперед, вочевидь скривджений нашою неуважністю. Ми з Ведмедиком перешіптуючись пленталися слідом. Навкруги, скільки сягало око, розлягалися зелені пагорби, подекуди прикрашені квітчастими галявинами.

— Ти зовсім здуріла?! — у розмові зі мною Ведмедик, як і її Тамарка, виявляла надмірну тактовність. — Ми ж тебе за Ангеліну видаємо! — я по-справжньому злякалася, й Ведмедик заходилася виправлятись: — Ні, не в тому розумінні. Я й забула, що у вас в реальному світі, коли кажуть «ми тебе за такого-то видаємо», то мають на увазі, що заміж. Я маю на увазі, що всі повинні думати, що ти — Ангеліна. Тому візьми собі за правило тримати свої здивовані вигуки при собі…

— Втримаєш тут, аякже, коли така дивна істота тебе під крило бере. Ні, я не про тебе. До тебе я вже звикла, я про папугу…

— Це папуга Петруша з селища одиничних фантазій, — охоче взялася пояснювати Ведмедик. — У його селищі живуть ті, хто не підлягає жодній класифікації та не робить ніякої загальноприйнятої справи. Придумали тебе одного разу, повірили в тебе настільки, що ти реалізувався в нашому світі, а потім забули. Ось ти й залишаєшся жити в селищі Одиничних Фантазій.

— Яка ж він фантазія? Звичайний папуга. Тільки великий дуже. І якийсь блідий…

— Ще б пак! Зумисне щоранку купається у відбілювачі! Йому здається, що його натуральне забарвлення надто строкате і яскраве… У Петруші пунктик. Він хоче бути аристократичним. Ретельно стежить за собою, добирає слова під час розмови… Так що ніякий він не звичайний. До речі, він буде ведучим на конкурсі. І взагалі, він — головний конферансьє нашого світу. Проводить усі заходи. Це, до речі, дуже приємно, що він нас помітив і вирішив особисто провести до намету учасниць. Виходить, ти не серед останніх.

— У кого? І, скажи відразу, в що це мені виллється?

— У журі, звісно! Може, навіть і в самого Принца. Ото Царівна, певне, розпсихується.

— Б-р-р-р! — я зовсім заплуталася.

— Ну, дивися: що таке наш конкурс? Це, по суті, початок весілля Принца з Царівною. Ну, так уже в нас повелося, що Принц не може одружитися просто так. Він повинен організувати конкурс красунь і оженитися на переможниці. Претендентки з усього світу фантазій посилають заявки на конкурс. Найкращі з них шляхом все-народного голосування виходять у фінал. Журі під головуванням Принца вибирає суперфіналісток. Власне, за участь у суперфіналі і ведеться боротьба. Знаєш, який кльовий подарунок отримує суперфіналістка? А скільки пошани! О! Від заздрощів здохнеш! Ну, а головна переможниця — ім’я її давно відомо, бо вони з Принцем із дитинства заручені й не влаштовували б конкурсу, якби не збирались одружитися — стає законною дружиною Принца. Всі раді й щасливі, урочистий весільний бал, святковий феєрверк. Найвидатніші діячі нашого світу негайно звертають увагу на суперфіналісток і засипають їх дедалі новішими подарунками… Скажи, хіба не здорово? Ось такі в нас чудові традиції!

Ведмедик демонструвала свій патріотизм, а я й досі не до кінця з’ясувала, що ж тут врешті-решт відбувається.

— Але якщо все вирішено заздалегідь, чому ти думаєш, що Царівна засмутиться? Мені б зовсім не хотілося гнівити сильних світу цього.

— О, — Ведмедик розреготалася вголос, і Петрушу поперед нас болісно пересмикнуло. Схоже, його аристократичний слух не зносив таких різких звуків. — Наша Царівна зовсім слабенька. Вона всього боїться і до кінця й не вірить у себе. Постійно переживає: а раптом щось піде не так і журі вибере іншу королеву? А раптом Принцеві сподобається якась інша учасниця й він залишить свою нинішню кохану? О! Про переживання нашої нинішньої майбутньої Міс Чарівність уже повно анекдотів. Ось торік Королева була зовсім інша. Упевнена й нахабна. Хоча, як на мене, то нинішня куди гарніша…

— Торік?!

— Авжеж, конкурс проводиться щороку — це з огляду на ваше реальне літочислення. Цілий рік всі ми чекаємо на нову Міс Чарівність, аби повеселитися, подивитися на учасниць і, звісно, потанцювати на весільному балу після конкурсу… До речі, на бал ти теж потрапиш! Здорово?

Ведмедик, видно, очікувала мого бурхливого захвату, але мене зараз непокоїло ось що:

— Слухай-но, ваш принц що — арабський шейх? Йому можна мати цілий гарем? Ні? Але як же тоді? Якщо конкурс проводиться, щоб вибрати наречену принцеві, й проходить щороку, то значить, щорічно принц отримує по одній дружині… Якщо назвеш мені середню тривалість життя принців і віднімеш від цього вік, із якого у вас тут дозволяється одружуватися, вийде кількість дружин, яких може знайти Принц протягом свого життя… — заявила я і сама отетеріла від власних настільки логічних думок. Схоже, спілкування з Зіночкою та Оленкою все-таки було немарне… Є чим похвалитися!

— У нас просто багато принців, — по миттєвій паузі повідомила Ведмедик.

Мда! Такого простого варіанту моя логіка чомусь не передбачила. Приводів для того, щоб пишатися, відразу різко поменшало.

— Прробачте, пррибули! — і досі ще з образою в голосі заявив тим часом Петруша. — Пррошу зосерредитися на оперративному прричепурренні конкуррсантки!

Відверто кажучи, місце, де ми зупинилися в той момент, нічим особливим не відзначалося. Черговий обгорнутий акуратною травичкою пагорб — таких нам дорогою траплялося безліч. Але моя Ведмедик чомусь заметушилася.

— Ох, забалакалися! — сердито протягла вона. — І не помітили навіть, як у місто ввійшли. Гаразд, Петрушо, дякую, що провів. Ну, давай, роби видимим потрібний нам шар навколишнього світу. Ми ж бо вже біля намету, чи не так?

— Пррросто порряд, — повільно й значимо підтвердив Петруша, а по тому виголосив ще одну дивовижно барвисту фразу: — Перред ррозлукою пррошу зберрегти в секрреті, що я вас прроводжав. Прросто прроходив прросікою, зустррів і перрейнявся прривабливістю конкуррсантки. Журрі невіррно ррозцінить мої пррроводини… Зберрежете секррет?

— Та щоб нам здохнути! — урочисто запевнила Ведмедик. — Нікому не скажемо. І, до речі, вам це… Ну, спасибі там і все таке. Якби не ви, ми б ще години зо дві до міста брели. А так — опа! Видимий шар ввімкнули — й ми вже в місті. Красно дякуємо!

— Зверртайтеся! — галантно вклонився Петруша, змахнув крилом і… далі відчуття було таке, начебто з неба на мене впав цілий дурдом. Ми з Ведмедиком стояли на дощаному майданчику, поряд крутились якісь дуже дивні особи, далеко внизу, під дошками, гомоніла й тицяла в нас пальцями юрма хлопчисьок. Ліворуч підносився вгору великий гарний намет, ніби витягнутий зі східних казок.

— Поталанило! — прошепотіла Ведмедик. — Усі поважні діячі нашого світу вміють переміщуватися тут скороченим шляхом — через портали. Ну, в нас є такі місцини: начебто вона одна, а насправді — кілька. Ця здатність з’явилася в нашого світу, коли у вашій реальності почали активно освоювати комп’ютерні програми, в яких світ вимальовується шарами. Допетрала?

Я не петрала й навіть не намагалася петрати, щосили витріщаючись навсібіч. Весь цей галас-гамір-гармидер і бедлам мені зовсім не подобався…

— Так, добре… — Ведмедик почала підштовхувати мене до намету. — Не забувай: ти — Ангеліна, гідна фіналістка конкурсу і розраховуєш на суперфінал. Плечі розправ, груди вперед, підборіддя вище, посміхайся так, ніби кутики губів до потилиці прибиті! Вперед!

Зізнатися, я думала, що намет хоч трохи сховає мене від навколишнього безладу. Насправді наївно було на це сподіватися.

Переполох усередині намету

— Дівчиська-дівчатка-дівульки-дівоньки-дівиці, всі сюди! — на весь голос гукала велика кругла безхвоста курка з гілочкою, що кумедно стирчала, здавалося, просто з її голови.

Ведмедик устигла пояснити, що курка — наставниця красунь. А решта істот, які тут юрмилися, — самі красуні та опікуни, що їх супроводили.

— Дівчиська-дівчатка-дівульки-дівоньки-дівиці, сюди! Я мушу перевірити вас за списком! — і далі голосила наставниця.

Щиро кажучи, назвати «дівчатками» групу учасниць було дуже складно. Ні, четверо з нас таки нагадували людей: кругловида висока дівчина з довгою косою і короною на голові, жвава худа бабуся з гачкуватим носом, доросла пані, що спала під схожим на солярій прозорим ковпаком, і я. Але до решти — великої зеленої жаби з розумними очима та стрілою, затиснутою в роті на кшталт зубочистки, й чималенької іграшкової кішки в клітці з позолоченим пруттям — поняття «дівчатка» ніяк не клеїлося. Не підходила назва й більшості супровідників, хіба що двом пишнотілим тітонькам у широчезних спідницях — почту високої дівчини. Інші ж опікуни викликали прямо протилежні асоціації. Наприклад, сплячою пані опікувалася сумна верба на коліщатах, сплетених з її власного коріння. А двоє величезних лисих дядьків, які чогось називали себе няньками, доглядали кішку. Моя ж супровідниця, як ви вже знаєте, хоч і була янголом-охоронцем звичайної дівчинки, але зовні його нічим не нагадувала. Ось таке підібралося кумедне товариство.

Втім, все це я усвідомила не відразу. Спочатку мене цілком захопив вигляд самої Наставниці.

— Це Курочка Яба! — шепнула Ведмедик, бо помітила мій подив. — Напівкурка-напів’яблуко з селища Одиничних Фантазій.

— Хто ж це, цікаво, сподобився нафантазувати такого? — захихотіла я.

— Один земний хлопчик, Володька Якушев, — нітрохи не бентежачись, відповіла Курочка Яба, яка раптом опинилася просто в нас із Ведмедиком за спиною. — Він ще й не таке придумати може! У нього уява рідкісної потужності плюс пристрасть до всього незвичайного…

— Отетеріти! — тільки й змогла я вичавити з себе.

— Хочете, розповім свою біографію? — провадила тим часом наставниця. — Це відволіче вас від думок про майбутній конкурс, і ви не так нервуватимете… Всі збирайтесь-но в кружечок та під тихий шепоточок розслаблюйтесь-спочивайте, обстановку розряджайте…

— Я теж хочу послухати! — ображено насупилася Ведмедик, бо помітила, що Яба збирає тільки учасниць конкурсу. Опікунка протислася до мене. — Опікуни що — не люди хіба?

Розумніше й чесніше було б відповісти «ні», але курка-яблуко нічого не сказала.

Помічники решти учасниць відразу наслідували приклад мого Ведмедика, й за мить бідолашна Наставниця вже була оточена щільним колом цікавих.

— Почалося все з того, що мій творець вирішив стати самостійним, — тихенько повідомила наставниця. — Було йому тоді від сили два рочки, але він уже сам розповідав собі казки! «Или-були діііда й баааба, й була в них ко? Куочка Яба!» — ось так Володька запам’ятав першу у своєму житті казку. Варто зазначити, що словом «яба» тоді він називав яблуко, тому, розповідаючи собі цю казку, уявляв собі мене куркою-яблуком. Ну, тобто таким ось великим мислячим яблуком, наділеним мовою, вкритим пір’ям, із крильми з боків. Як на мене, чудова історія! Я так пишаюся своєю унікальністю! — тут курка-яблуко глянула на кішку в клітці й зніяковіла.

— Дурна! — розтягла та губи у вражаюче широкій блискучій посмішці. При цьому голова її зробилася напівпрозорою, а хвіст і взагалі зник. Губи ж залишилися цілком виразними й, до того, не переставали говорити. — Бути унікальною — значить усе життя страждати від самотності. «Неуклюжими» в селищі Одиничних Фантазій цілу вулицю населено. І так, знаєте, від цього весело…

— Особливо сусідам! — насупилася Курочка Яба та осудливо заквоктала.

Турботлива Ведмедик відразу взялася все пояснювати. Виявляється, «неуклюжі» — це ті самі істоти, що біжать по калюжах у нашій улюбленій, всім відомій пісеньці. «Пусть бегут неуклюже пешеходы по лужам…», пригадуєте? Багато дітей, слухаючи ці слова, думають, що «неуклюжі» — це кумедні звірята й що вони бігають по калюжах разом із пішоходами… До речі, «неуклюжі» жіночої статі давно започаткували традицію виходити заміж за Чеширських котів, і їхні діти потім уже були наполовину «неуклюжами», наполовину котами. Посміхаючись, такі гібриди завжди починали зникати. А посмішка, зрозуміло, залишалася. Саме такою усміхненою «неуклюжею» і була моя колега по конкурсу краси.

— А чим же сусідам не подобається ця посмішка? — не стримала я цікавості.

З’ясувалося, що посмішки, в принципі, подобаються всім. Не подобається інше: жахлива незграбність і незугарність «неуклюжів». Вони постійно метушаться та неодмінно, хоча й ненавмисне, руйнують усе навколо. Вискочить часом якась «неуклюжа» в магазин по хлібчик, помітить знайомого на іншому боці вулиці, задивиться, запосміхається, вріжеться в стовп… Та так сильно, що в усьому селі потім пилососи забиваються і не працюють.

— Чому пилососи? — пошепки раділа з мого чергового запитання Ведмедик. — Як це «чому»?! — схоже, їй дуже подобалося спостерігати за моєю здивованою фізіономією, і її шепіт вражав мій слух дедалі більшою кількістю подробиць свого світу. — Це у вас, мешканців реальності, запитати потрібно. Ви нам таку техніку нафантазували. Пил із пилососа в нас іде дротом у розетку, а потім передається до ліхтарних стовпів і на центральну пилову фабрику, де скачується у валики та переробляється на підкладки для оббиття м’яких меблів.

— Нічого собі! — захопилась я. — Знаєш, я починаю пишатися нашою людською фантазією!

— Ну, скажемо прямо, це в основному хлопчиська придумують. Дівчиська — ті ж від народження примудряються звідкілясь знати, що й до чого в усіляких побутових речах. Хоча… Моя Крючкова, наприклад, років до семи вважала стукалку для відбивних молоточком психіатра й лупила ним по колінах усіх, хто заходив у дім.

— Мда… — першої миті я була дуже здивована, але потім згадала, що Тамарчина бабуся все життя працювала психіатром; смішно! — А я, навпаки, все життя боялася таких молоточків на медогляді: вважала, що ними тільки м’ясо відбивати можна…

— Т-с-с! — раптом сердито зацитькала на мене Ведмедик. — Ти що! У нас не прийнято говорити про страхи… — й відразу, вже голосно, ніби вибачаючись перед усіма, забурмотіла: — Не гнівайтеся. Ну, забулася моя підопічна. Страхи пом’янула… Може, ще обійдеться… От тобі й маєш… — над моєю головою раптово з’явився й загрозливо завис молоточок психіатра.

— Ешкарнлидіндон! — нервово вигукнула Баба Яга, що досі мовчала, та смачно плюнула в молоток. Той жалібно заскімлив і випарувався.

— Будь-які оформлені в слова страхи реалізуються тут у конкретних предметах, — швидко зашепотіла Ведмедик. — Обережніше зі словами. Страхи — це окремі жителі нашої країни. Он бачиш, стоїть такий кремезний, у костюмі, з хитрою пикою? — вона відгорнула кутик завіси біля входу в намет і показала мені джентльмена, що тинявся віддаля. — Це страх, відповідальний за речі, які страхають. Він усе підслуховує. Чекає, коли хтось опише бодай якусь страхітливу річ. Відразу кидає почуті слова на пожирання закляттю реалізації й робить реальною названу річ. Якби не знищила Баба Яга твого молотка, той би купу проблем наробив.

— Дякую, що виручили, — посміхнулась я, зацікавлено розглядаючи Бабу Ягу. Баба як баба, тільки зігнута чомусь, ніби шаховий кінь, і ніс у неї теж крюком зігнутий.

— Ото ще! — нервово прорипіла бабуся. — Подяками не відскіпаєшся! Будеш мені тепер дві краплі крові винна для зілля. Зрозуміло?

Не встигла я отямитись, як Баба Яга підскочила, спритно вколола мені пальця та боляче стисла його, тримаючи над кишенею свого фартуха. У кишені щось підозріло засичало.

— Ай! — скрикнула я більше від образи, ніж від болю, на очах виступили сльози.

— Не рюмсай! — різко обрубала мене Ведмедик. — Бо вона й сльози відніме. Баба Яга готує нові порції охмурювального зілля. Завдяки йому вона вийшла у фінал — впливала зіллям на журі. Тепер хоче в такий спосіб потрапити в суперфіналістки. А ти й справді даремно дякувала. Яга не від добра молоток знищила, а щоб конкурс через неприємності, вчинені молотком, не зірвався. Інакше як же вона тоді приз суперфіналістки отримає?

— А! — я закивала так, начебто хоч щось розуміла. Насправді ж чим далі, то менш зрозумілим ставало все, що діялося навколо. Баба Яга пройшла у фінал за допомогою чаклунського зілля. Це добре. Але жаба й кішка на конкурс красунь яким побитом прорвалися? Такого повороту й із найбагатшою уявою не придумаєш!

— Ну, загалом, у нас багато таких ситуацій, — посміхнулася Ведмедик, ніби прочитала мої думки. — Обставини вимагають чогось дивного, й воно завжди відбувається. «Неуклюжу» та жабу журі вибрало як найкращих представниць їхніх народів. Краса — вона ж відносна. Знаєш?

— Агов, грромадяночки! — цієї миті в намет влетів уже знайомий мені блідий папуга. — Грррандіозна подія! Гррім серред ррадості!

— Що сталося?! — всі присутні вмить зробилися такі само білі, як папуга.

— Благаю, Петрушо, розкажіть до пуття! — Царівна стражденно склала руки на грудях і простогнала тремтячим голосом: — Не треба хоч зараз добирати слова зі звуком «р». Ми й так знаємо, що ви вмієте обходитися тільки ними. Але це у вас так повільно виходить… Заклинаю вас, говоріть прямо! Ми нікому не скажемо, що ви це зробили! Що з Принцем?!

— Із Прринцем? — глузливо перепитав папуга. — Із Прринцем норрмально! — та під прицілом напружених поглядів Петруша все-таки здався й заговорив по-людськи: — Смішно, що ви, Царівно, тільки про Принца й турбуєтеся. В нього усе чудово. Це з вами все кепсько. Точніше, буде кепсько. Щойно пан Його Часовість Півень оголосив, що завтра свято. Новий Рік! Причому гряде не простий, а Високосний Рік. Тож ласкаво прошу до Дракона на співбесіду.

У відповідь здійнявся страшенний гамір. Свята всіх тут, схоже, не надто тішили. Я насилу розчула схвильовані пояснення Ведмедика:

— У нас тут не буває календарів. Регулярно, о шостій, Його Часовість Півень виходить на балкончик своєї вілли на околиці та сповіщає, який буде сьогодні день. Він називає будь-яку дату, що спаде йому на думку, й ми чесно в ній живемо. Що? — через суцільний незадоволений галас навколо Ведмедик теж погано чула, що я їй кажу. — Хто такий Дракон?! Ну, ти даєш! Що, книжок у дитинстві взагалі не читала?! Дракон як дракон. Звичайне таке собі величезне триголове чудовисько.

— До речі, за новими правилами проведення конкурсу, — поважно провадив папуга, — ті, хто програє та піде на поживу Драконові, зобов’язані взяти з собою всіх своїх помічників.

Гамір різко посилився, й цього разу Ведмедик не знайшла в собі сили для пояснення — теж заходилася обурюватись у загальному потоці.

— Так як ви смієте?! І що нам тепер робити? І як ми, запитується, могли це припустити? Високосний рік останній раз був двадцять років тому! Кому могло спасти на думку, що Його Часовість раптом знову про нього згадає…

Я й досі нічого не тямила, але з переляканих облич усіх навколо зрозуміла: сталося дещо аж надто серйозне… Навіть Спляча Красуня виказала ознаки занепокоєння. Сумна верба на коліщатах трохи прочинила скляне віко ложа своєї підопічної та часто замахала над нею гілками. З ложа почулося напружене, схвильоване хропіння.

На шляху до Дракона

А далі події почали розвиватися за ще огиднішим сценарієм. Усіх нас — учасниць фіналу та їхніх супровідників — чемно попросили перейти з намету до клітки. Події злилися для мене в якусь нереальну мішанину.

— Пррошу прройти до тюррми! — прокричав Петруша й відкинув запинало намету.

Дощаний майдан перед виходом уже було обгороджено пруттям. Цікаві — тепер не з цікавістю, а зі щирим співчуттям — спостерігали, як нас розмістили в цій дивній споруді. Якісь прислані організаторами конкурсу істоти підхопили клітку й понесли крізь юрбу. Проводжаючі махали нам хустинками й кричали щось про несправедливість. Наставниця Яба довго ще бігла слідом і ображено квоктала, обіцяючи, що спробує заперечувати проти рішення Його Часовості.

Було у всьому цьому щось таке трагічне та безнадійне, що я ледь стримувала сльози. Особливо страшно стало, коли нашу клітку поклали на якусь вантажівку й вона помчала до найбільшої хмари, що висіла над горами вдалині.

«Не до лісу, не до зелених лук, а саме до величезної страшної хмари», — прошепотіла я. І відразу один із добре одягнених чоловіків, що сиділи в кузові вантажівки, зловтішно посміхнувся:

— Але ж із хмар частенько вилітають блискавки, — вкрадливо зашепотів він. — А блискавки — це знаряддя смерті! — голос його пробирав до самих кісток. Мені зробилося відверто моторошно.

— От і добре! — раптом посміхнулася одна з тітоньок. — Вірний спосіб задурити страхам голови. Вони нас дечим і справді жахливим лякати збираються, а ми їм на зло звичайнісіньких хмаринок боятимемося:

«То значить, усі ці чоловіки в костюмах — страхи! Нізащо їм не піддаватимусь!» — подумала я.

— Ох, тітонько! — голосно потягла носом кругловида дівчина. — Нічого з цього не вийде. Як би ми не приндились, усе одно в думках у всіх страх перед Драконом сидить! Ой! — кругловида спохопилася, схопилась за косу та спробувала заткнути нею собі рота, але слова вже вилетіли.

— Царівно, та що ж це ви?! — рикнув один з нянів. — Навіщо даєте поживу страхам?!

І тут почалося. Чоловіки в костюмах позіскакували з місць та почали свою чорну справу.

— Дракон! Дракон! Смердюче дихання! Рептилії, змії, — чималий страх вистрибував сюди-туди біля нашої клітки і, вочевидь, одержував задоволення від справленого ефекту. Щоб не піддаватися на його провокації, я спробувала зібратися з думками. Вдавалося мені це на превелику силу.

— Кожного високосного року конкурс проходить інакше, ніж звичайного? — перепитувала я надто спохмурнілого Ведмедика. — Що все це означає?

— Колись давно, коли зловісний Дракон із Драконячих печер атакував наші селища й міста, як викуп йому віддали право забирати собі красунь, котрі програли, — уже далеко не вперше пошепки пояснювала моя опікунка. — Але тільки не щороку, а лише тоді, коли Його Часовості Півневі здасться, що рік буде високосний.

— Що значить, «здасться»? Високосний рік приходить кожні чотири роки. Хіба ні?

— У нас — ні, — Ведмедик була в такому пригніченому стані, що навіть не знаходила в собі сили гніватися за мою нетямущість. Дивлячись прямо перед собою, вона тихенько повторювала свої пояснення: — Наш світ влаштовано таким чином, що ми ніколи не знаємо, який завтра буде день або рік. Його Часовість сповіщає перше, що спадає на думку. Все логічно: час у нас стрибає, мов фантазії в людських головах. Мда, вперше я жалкую про це, — Ведмедик відволіклася від пояснень і пильно глянула на мене. — Хто б міг подумати? О! Я жахлива істота! Бр-р… Е, в тому сенсі… Ангеліно, накажи мені збожеволіти, повіситися й відірвати собі голову! Раз у житті! Раз у житті я хотіла зробити комусь із колег подарунок! Думала, Ангеліна візьме участь у конкурсі, отримає купу подаруночків… Я була впевнена, що роблю добру справу. А в результаті що? — Ведмедик майже ридала. — О, як я могла так кошмарно помилитися! Затягла в смердючу драконову пащеку й тебе, й себе саму…

— Ну, Ведмедику, — я не знала, як її втішити, й почувалася жахливо ніяково. — Ну, не карайся так. Ти ж не знала. І потім, ми поки ще зовсім не в драконячій пащі…

— Не хвилюйтеся, це легко виправити, — з в’їдливою посмішкою заявив страх, який так і не відійшов від нашої клітки. — Дракон так давно нікого не їв! Гострі, мов бритви, жала, знудьгувалися: вони обожнюють перетворювати м’ясо на нарізку.

— О, я не витримаю цього! — простогнала Царівна й закотила очі до заґратованої стелі.

— Тобі чого хвилю-ква-атися? — жаба, діловито перебираючи лапами по пруттях клітки, підібралася ближче. — Певна річ, до вінця з Принцем підеш. Чо-кво смикаєшся?

— Таж я співбесіди з Драконом боюся, — потягла носом Царівна. — Я від виду змій завжди непритомнію… От якби принц зараз сюди примчав та витягнув мене звідси…

— Кви-и-итягне, не кви-илюйся, — чомусь у голосі жаби не чулося й краплі радості. — Тим, що в переможниці конкурсу тебе вибере, й витягне. А я, як ква-завше, залишуся ні в сих ні в тих. А мені ж, по суті, зовсім небагато треба — лише один-єдиний поцілунок Принца. Суперфіналісткам було цей поцілунок обіцяно, пам’ятаєте? Покви-инна ж я врешті-решт перекві-ірити, зачарована я царівна чи звичайна жаба? А тепер Принц ціква-лува-ти, напевно, нікого з суперфіна-ква-лісток не буде. Нас же відразу до Дракона заберуть. Некраси-кво це якось: одній тобі При-ква-нцесі врятуватися суджено…

— Дідька лисого! — втрутилась у розмову Баба Яга. — Чого це їй рятуватися? Я Драконові за сніданок слугувати не згодна, виходить, принц мене вибере. Уже я його приворожу, будьте певні! — тут Баба Яга затнулася та вдарилась у філософські міркування: — Щоправда, не відомо, що краще — вечерею для лютого звіра стати чи на схилі віку заміж за якогось принца-дурника піти. Ох, доля-лиходійка!

— Якщо ви не любите Принца, бабусю, то вам краще до Дракона, — боязко почала Царівна.

— Дурненька ти, чи що? Невже й справді наївна така? Любиш — не любиш, а жити хочеться!

— Я б не жила, якби мене заміж віддали за нелюбого! — твердо вимовила Царівна, а по тому не знати нащо додала: — І навіщо ви взагалі на конкурс ішли?

— Щоби прославитися, звісно, — охоче відповіла Яга, — бо останнім часом народ призабув бабцю. А так я собі безкоштовно рекламу зробила б. Ну й подарунків потім нагребла, природно. А вийшло он як. Або до Дракона в пащеку, або до королів у рідню. Ет, зусібіч обложили!

— Та звідки ви взяли, що маєте такий вибір? — обурено заохкала одна з тітоньок. — Царівна з Принцем, між іншим, змалечку заручені. Він тільки її за дружину візьме! Вам би зараз не про те думати, як Принца приворожити, а про те, як на Драконовій співбесіді краще себе показати.

— Ведмедику, пояснюй! — не витримала я.

— Та що пояснювати? Високосного року всі учасниці конкурсу, котрі не виграли суперфінал, і їхні опікуни, як з’ясувалося, віддаються Драконові. Зараз нас везуть на попередню співбесіду. Ну, щоб Дракон заздалегідь графік склав, кого зараз їстиме, кого — за місяць, кого — за рік. Тут би хитрість яку придумати, щоб цей змій взагалі дивитися на нас не зміг. Та тільки голова у мене зовсім не варить — так мізки розтрусило від нервового виснаження!

— Хитрість? — гмикнула Баба Яга по останній Ведмедиковій репліці. — Непогана ідея! Зараз придумаю щось… Хоча простіше все-таки ворожіння на Принца навести. Сто двадцять років берегла свою волю, так ні ж, створили все-таки умови, щоб мене закільцювати! От іроди!

— Бабусю, — Царівна вже плакала, — не треба ворожіння, навіщо? Ви краще й справді про хитрість для Дракона подумайте.

— Ти ба, чого захотіла! — насупилась Яга. — Хоча добре… Ось для початку зміню вигляд. Чула, Дракон колись на смерть полаявся з однією потворою. Та в нього п’ятдесят років тому килим-літак на день позичила та й дотепер усе повернути забуває. Лютий ірод проклятущий тепер на всіх потвор сердитий. Не зносить їх просто. Перекинусь-но я на таку! — Баба Яга щось швидко пошептала над своєю кишенею і раптом просто на очах почала видозмінюватися. Навряд чи справедливо казати, що обличчя потвори було чимось краще за попереднє Бабусине Ягусине. Але мене вразив сам факт такого ось миттєвого перетворення. — Але ти, дитинко, не думай! — грізно насупилася Яга до Царівни. — На зілля, що причаровує, в мене сили теж знайдуться. Ще назбираю в крайньому разі. Емоції ваші повсотую. Бо хто його зна, може, Дракон саме з задоволенням їсть тих, кого не зносить. З’їсть і не вдавиться…

— Воно, ква, й на краще, коли стару шкарбунку з’їсть. Кажуть, ті, кво-го відразу не пожирають, дуже мучаться потім. Дракон, мовляв, якщо поїдання надовго відкладе, то страшенно тяжкі роботи бранцям вигадує. Навмисно, щоб м’язи накачалися та потім більше м’яса йому перепало. Він, ква, знаєте, полюбляє, кво-ли багато їжі в одній істоті…

— Це звідки такі знання?! — насупилася моя Ведмедик. Вона тут була крупніша за всіх.

— Від сестриці моєї. Ква-а-а! Минулого високосного року вона до Дракона на співбесіду попалася. Усе тут і дізналась, усе бачила. Але Дракон, ква-хвала обставинам, не француз. Жаб не їсть. Прогнав її з тією умовою, щоб, як царівною стане, приходила. Звідтоді багато років промайнуло, а ква-сестриця моя квв-все без діла сидить. Жодної стріли за цей час не спіймала! Ква-все боїться, що якийсь ква-бельбас прийде по свою стрілу, поцілує сестрицю і їй доведеться на царівну перекидатись і Драконові на вечерю йти. Ледарює моя ква-сестриця та страждає від цього неймовірно. Тільки й робить, що комарів ловить, начебто нас для того нафантазовано, щоб цих комах винищувати. А ми ж бо, жаби, створені зі шляхетною метою — для очищення болота від стріл. Адже у наших краях аматорів стрільби знаєте, скільки? Ух, давно б уже все болото стрілами засмітили, якби не ми.

— А хто цю теорію про стріли придумав? — тихенько запитала я у Ведмедика.

— Діти. У нас більшість створено їхньою фантазією. Вона ж бо найяскравіша та найпотужніша.

— Виходить, Дракона, що пожирає учасниць конкурсу, теж вони придумали? Щось недобрі в нас на землі діти, як я бачу.

— Та ти що! Дуже добрі! Просто в усіх казках Дракони їдять або викрадають Царівен. Ото ж і в нас так.

— Стривай-стривай, — забурмотіла я, від хвилювання не надто дбаючи про секретність. — Не хочеш же ти сказати, що я зараз проходитиму співбесіду, а Ангеліну потім за це з’їдять? Слухай, я так не можу. Мені терміново потрібно повернутися в реальний світ. Ангеліна б на моєму місці, певне, якось перехитрувала Дракона, а я…

— У свій світ?! — просто наді мною нависла посмішка «неуклюжі». Причому решти тіла видно взагалі не було. Я з жахом дивилася на розтягнуті в посмішці губи, а вони з нітрохи не меншим жахом перепитували: — Ти що — реальна дівчинка?!

— Тихше, тихше ти! — засичав Ведмедик одночасно й на «неуклюжку», й на мене, хоча й запізно. — Зараз усіх нас викажете!

— Тільки уявіть: тут дівчинка з реального світу! — посмішка «неуклюжі» тим часом металася від однієї претендентки на корону до іншої та урочистим шепотом сповіщала їм про мою наявність. — А що я?! Ви просили «тихіше», я виконала. Про «не кажи нікому» не йшлося.

— О, боги-люди-звірі! — Ведмедик майже як Царівна хвилину тому стражденно склала руки на грудях і закотила очі до стелі.

— І як тільки вона зі своєї клітки вибралася? — здивувалась я.

— Просто, — зітхнула Ведмедик, — коли «неуклюжу» видно цілком, вона неповоротка і вийти із клітки не може. Коли від неї залишається тільки посмішка, вона стає доволі спритною, тому тримати її взаперті нема сенсу. Посмішка спокійно просочується крізь пруття клітки, і ніхто з нянів не заперечує. Умову їй поставлено єдину: не матеріалізуватися цілком поза кліткою. Інакше вона, знаєш, скільки лиха накоїти може!

Тим часом присутні реагували на новину про мене дуже дивно. Тихо перешіптувалися, осудливо косували на Ведмедика та підкрадалися до мене ближче. Робили вони це з такими серйозними обличчями, що я мимоволі відступила за широку спину своєї супровідниці.

— Мої можливості справді майже необмежені, — якось дуже обережно почала посмішка «неуклюжі», зробившись раптом дуже напруженою, — але вони ніколи не зрівняються з можливостями істот з реального світу.

— Ага! — підтримала її потворовида Баба Яга. — Я тут енергію на охмурювальне зілля збираю, а серед нас, виявляється, живий чарівник є! Ану виручай мене мерщій! Я ж тебе від молотка, начаклованого страхом, порятувала! Стільки енергії витратила тоді, ледь не розорилася! А ти що, невдячна?!

— Но-но-но! — моя Ведмедик уже трохи оговталася, вперлась усіма руками в боки та прибрала войовничого вигляду. — Відчепіться від дитини, бо пожалкуєте! Вона нічого не вміє!

— Ну ти подумай! — гірко зітхнула Царівна. — Єдиний раз у житті мені зустрілась чарівниця, й та, виявляється, нічого не вміє. Ох, яка ж я невезуча…

— Поки ще везуча! — не змінюючи пози, похмуро промовила Ведмедик. — Ось якщо мою Віру скривдити спробуєш, тоді точно не поталанить тобі!

— Стривайте, — знову не витримала я, — не треба сваритися. Люба Царівно, ви помиляєтесь. Ніяка я не чарівниця. Я найзвичайнісінька дівчинка з реальності.

Усі присутні, крім Ведмедика, нервово розсміялися.

— Ква-а! Із ква-ареальності й ква-а-азвичайність! — реготала жаба. — Ква-треба ж ква-таке придумати!

— Якщо з реальності, значить, і є чарівниця, — Царівна, схоже, повірила, що я ні на чому такому не знаюся, та вирішила мені допомогти. — Тут, у нашому світі, всі гості з реальності — чарівники. Адже це ви все тут придумали. Отже, можете все змінити.

— Як? — певна річ, я зацікавилася.

— Це вже тобі видніше! — пирхнула Яга, котра й досі не вірила в мою невинність. — Знали б як, самі б давно все геть чисто змінили.

— Слухайте всі сюди! — Ведмедик очевидячки втрачала терпіння. — Ця дівчинка опинилася тут випадково. Вона замінює свого янгола, що боїться сцени! І ніякий це не обман, бо ж Ангеліна з Вірою однаковісінькі, а значить, журі байдуже, на кого з них дивитися й кого оцінювати! Ясно?

Ведмедик мала такий загрозливий вигляд, що, звісно, всім усе стало ясно.

— Отож! Віра не вміє змінювати наш світ. У неї досить слабенька уява. За ціле життя з її вигадок реалізувалася в нас єдина — оця сама Ангелінка. Решта придуманого цією дівчинкою не лише не втілювалася, але навіть і не надходила до нашого світу як заявка на реалізацію!

Запала тиша. Я раптово відчула себе жахливо скривдженою.

— Бідолашна! — до того ж, усі взялися мене ще й жаліти. — Це ква-а-а-гірше, ніж ква-а-все ква-життя ква-марів на болоті ловити замість стріл…

Усі знову зажурилися й втратили до мене будь-який інтерес.

— Дракон неминучий! — сичав страх трохи віддаля, й всі ми розуміли, що він має рацію.

Я подумала, що було б здорово зараз рознести клітку на порох і гордовито поцікавитися: «Це в кого там, ви казали, слабенька уява?!»

Заради жарту я навіть вирішила спробувати. Пильно глянула на пруття та взялася уявляти, начебто їх тут взагалі нема. «Порожнеча! Порожнеча! Замість вас — порожнеча!» — подумки командувала я їм, до болю напружуючи зіниці. В результаті на очі мені навернулися сльози, від яких усе навколо попливло й розмножилося. Пруття в клітки стало вдвічі більше, Ведмедик із двома головами стурбовано схилилась наді мною. Щойно вона навіщось забирала мою сумку й тепер, чемно повертаючи її назад, цікавилася моїм станом.

— Чого рюмсаємо? — Ведмедик одразу розцінила мій сум по-своєму й миттю взялася розряджати обстановку. — Є підозри, що ти сумуєш за домівкою! Мабуть, хвилюєшся, як там просувається підготовка до конкурсу?

— Ні, Ведмедику, зовсім ні, — смутно засміялась я. — Ще рано хвилюватися. З імовірністю в сто відсотків можу сказати, що Ангеліна зараз спокійно сидить удома. І навіть завтра ще нічого не відбудеться. Впевнена, вона проспить до обіду. У неділю рано — моє головне заняття. Тим більше, вдома ж нікого нема. Батьки приїдуть тільки вдень…

— Що? — Ведмедик раптом зовсім стемніла й зробилася ще стривоженішою. — Ангеліна Андрєєва не попередила тебе? Негідниця! О! Який удар! Навіть не знаю, що й казати… Але вже краще я повідомлю тобі цю сумну звістку, аніж інші…

— Що ще трапилося? Ведмедику, будь ласка, не лякай мене!

— Тримайся! Ти не бачила своїх батьків уже цілий тиждень! Крім усього іншого, час у нашому світі тече повільніше, ніж у реальному. У нас минув день, а в Ангеліни — шість…

«Шість днів! Цілий тиждень Ангеліна живе замість мене?! Ох, скільки ж усього за цей час могло натраплятися!» — серце шалено застукотіло в моїх грудях. Я справді розхвилювалася. Навіть почало лихоманити. Тільки якось дивно — спекотно було виключно на лівому стегні. Там, де висіла сумка.

— Ай! — я відсторонила сумку. — Ведмедику, як гадаєш, чи може в мене бути з собою якась невимкнена праска?

— Гаряче! — радісно констатувала Ведмедик, обмацуючи сумку. З урочистим виглядом двома руками витягла з дна мою косметичку, а третьою — повісила сумку назад мені на плече.

— Ось! Це тобі, моя дівчинко! Я подумала, раз уже ми не ховаємося більше від навколишніх, то можна й із Ангеліною поговорити, чи не так? Послала виклик, і ось бачиш, як швидко вона відповіла.

Ангеліна на зв’язку

Косметичка розжарилася до червоного, завила й дрібно затрусилася. Я не на жарт побоювалася, що коли негайно не відповім на виклик, вона кинеться на кого-небудь і почне кусатися. Довелося натягти рукави на пальці й дістати люстерко… З нього радісно махала рукою Ангеліна.

— Як добре, що ви знайшли можливість провести сеанс зв’язку! — весело заторохтіла вона. — А ще здорово, що ти, Віро, не сама. Бо ж невідомо, чи здогадалася б ти подзвонити мені, якби не Ангеліна Крючкова. А вже про те, як ти могла зреагувати, якби я подзвонила тобі сама, навіть і подумати страшно! Один хлопець, наприклад, коли йому в дзеркало янгол-охоронець подзвонив, схопив вогнегасник і облив ним янгола! Щоправда, янгол той у авто дзвонив. У бічне дзеркало. От хлопець і перелякався, що горить. Але скажіть, будь ласка, куди ще можна подзвонити сучасному хлопцеві? Де ще в безпосередній близькості з ним перебувають дзеркала?

— Ангеліно Андрєєва! — втрутилась у розмову Ведмедик. — Ти нам голови не мороч! Зараз же відповідай, безсоромна істото, як ти могла? Обманом заманила бідолашну дівчинку до нас, а тепер насміхаєшся? Ти чому не розповіла їй про вповільнення часу? Дитина цілий тиждень не бачила батьків і навіть не здогадувалась про це! Жах!

— Ох, — Ангеліна зробила «великі очі» та співчутливо звернулася до мене: — Я таки погарячкувала, кажучи, що ця Ангеліна корисна. Гадаю, Віро, ти мене розумієш… За вдачею Ангеліна Крючкова — ну точнісінько як її підопічна… — й відразу, наввипередки з обуреними вигуками Ведмедика, моя Ангеліна почала їй відповідати: — По-перше, я збиралася розповісти Вірі про вповільнення часу… І про нього, й ще багато інших подробиць із життя нашого світу… Але деякі янголи мають далебі не янгольські вдачі… Вони примудрилися забрати мою підопічну раніше, ніж я встигла її проінструктувати…

— Невже?! — Ведмедик була спантеличена. — Хто ці варвари? Ой! — нарешті вона зрозуміла, про кого мова. — Ну… Це… Якось не подумала відразу, — на мить Ведмедик розкисла та відразу й пожвавішала: — Визнаю свою провину! Але особливо я й не винна, бо сама особисто консультую Віру з усіх питань!

— І все-таки, давай я до кінця відповім на твоє запитання, — безжально провадила Ангеліна. — Отож, по-перше, винна в-усьому ти. По-друге, нічого страшного не трапилося. Це для мене тут минув тиждень, а для Віри — лише день. Тож скучити вона не встигла б. І потім, тиждень — не такий уже злочинно тривалий термін.

— Ха! — насупився Ведмедик. — Погано ж ти знаєш свою підопічну, безсоромна істото! Коли я сказала, скільки часу минуло в реальному світі, дівчинка знову мало не знепритомніла! Сполотніла вся! Он яку тугу відчула за рідними місцями! Жах!

— Та я не від туги, — довелося пояснювати. — Я просто розхвилювалася. А раптом мама з татом виявили підміну та шукають мене тепер із міліцією по всьому місту? Або раптом Тамарка втнула якусь штуку, Ангеліна не змогла їй дати ради, й тепер усі відмовилися допомагати Крючковій у підготовці до конкурсу? Або раптом Ангеліну вигнали зі школи за надмірне зловживання косметикою? Або, — тут я відчула, що червонію, але зупинитися вже не могла, — раптом її з цим одним нафарбованим оком побачив хтось важливий. Ну, скажімо, Ваня Сємєчкін, — я вчасно спохопилася: — Він голова шкільного оргкомітету, й не занадто добре було б, якби він…

— Не хвилюйся! — «втішила» Ангеліна. — 3 ним я вже зустрічалася. Скажу відверто, він настільки зарозумілий, що навряд чи взагалі помітив, чи були в мене очі. Підійшов з таким виглядом, начебто він тут найголовніший, запитав, чи ведемо ми підготовку до конкурсу, та вийшов, начебто зробив нам своїм візитом велику послугу. Ні на моє око, ні на мене саму він так жодного разу й не глянув…

Щоб приховати досаду, я взялася розпитувати про всілякі дурниці.

— Мама? Тато? — охоче відповідала Ангеліна. — Та все чудово. Я прибирання зробила без нагадувань, то вони, налякалися, чи не сталось чого. Смішні! Що? Підготовка Тамарки? Повним ходом! Та ти зараз сама все побачиш. Із цього питання я тобі підготувала докладний звіт. Навіть записала шматочок першої зустрічі. Зараз побачиш, як продуктивно ми попрацювали. Чого дивуєшся? У нас теж прогрес, досягнення науки й бонуси. Той, хто користується зв’язком через дзеркала, має право до одного зі своїх дзеркал нафантазувати вбудовану відеокамеру. Тож я тобі тепер докладні звіти можу надавати…

Голос Ангеліни лунав уже звідкись із-за меж дзеркала. А в ньому самому, підписаному словом PLAY у верхньому куті, постав наш шкільний коридор. Зважаючи на дату внизу люстерка, все відбувалося за три дні по тому, як я залишила реальний світ.

— Зверни увагу на одинадцятикласниць біля дзеркала, — захихотіла Ангеліна здаля. — Лише три дні я терпіла косі погляди всіх навколо, а потім довелося розпустити чутку про нову моду, і ось, милуйся…

Помилуватися справді було на що. Учениці старших класів у нас завжди прагли мати вигляд за останньою модою. Зазвичай це робило їх гарнішими, але зараз!.. Усі як одна «модниці» наклали макіяж рівно на півобличчя.

— Клас! — закохано дивлячись на своє відображення, заявила одна з них. — Тільки б нас не вигнали з математики…

— Виженуть — підемо вмиємося, — зітхнула інша. — Але хоч до початку уроків прийдемо, як люди. Бо якось непристойно навіть — у моді цілковита асиметрія, а в нашій школі про це знає тільки одна забита дев’ятиклашка. Ну що це таке!

— Чого це «забита»?! — пошепки обурилась я. — І чого всі модниці нашої школи такі в’їдливі й вреднючі?!

— Найлегший спосіб виділитися — втоптати в болото інших, от вони й викаблучуються… — важко зітхнувши, відгукнулася Ведмедик. — Знаєш, скільки разів мені доводилося втримувати Тамарку після уроку, щоб вона не зіштовхнулася в коридорі з цими дівчиськами та не почула, що вони говорять про всіх, крім себе? Тамарка в мене дівчинка гаряча, може й у бійку полізти, потім неприємностей буде… Роблю все можливе, аби тільки їй не трапилися ці «примадонни».

Я ще раз подивилася на наших «модниць». Теж мені, «мадонни»! Яскраво підведене око, ледь помітний рум’янець над вилицею, контур губів, який окреслює тільки ліву половинку рота… Жах! Пряма дорога в Голівуд на зйомки у фільмах жахів…

— Стій, стій, стій! — цієї миті відчайдушно заголосила Ведмедик. — Куди? Не смій!

У коридорі з’явилася Крючкова й рушила просто до тих сходів, біля яких крутились «модниці».

— Стій, кажу! Не туди! — намагалася навіювати їй янгол-охоронець.

— Це запис, Ведмедику, — м’яко нагадала я.

— Так? Ох, я зовсім забула! Точно, запис! Я ж отак одного разу вже Тамарку зупиняла! Саме тоді, коли Петруша тобою займався. Я тоді на мить усе-таки вирішила глянути, як там у реальному світі, й ледь устигла відвернути лихо від Тамарки.

І справді. Крючкова в екрані дзеркала раптом зупинилася, без жодних причин рвучко розвернулася, побачила Ангеліну та семимильними кроками рушила до неї.

— Ха! Салют! — Крючкова зі звичною силою буйвола, що розгулявся на просторі, привітно ляснула мого янгола по плечі.

— Салют! — у тон їй озвалась Ангеліна й на превеликий мій подив теж щосили ляснула долонею по Крючковській спині. Та (не спина, звичайно, а вся Тамарка) трішки відлетіла убік, поморщилася, потерла забите місце й ошелешено глянула на Ангеліну. Моя охоронниця вдала, наче нічого незвичайного у своїй поведінці не помічає.

— Але ж боляче, виявляється, — Тамарка поділилася своїми думками з простором і глибоко замислилася.

— А потім ми все-таки дісталися до кабінету. Ну і, як годиться, провели мозковий штурм, — голос Ангеліни з-за кадру був сповнений гордощів.

— Узяти в заручники голову журі! Викрасти інших конкурсанток!

— Пересадити особистість Тамарки в тіло Брітні Спірс і наділити голосом Алсу!

— Тщщщ! Пеу! Пеу!

— Мутер! Мутер!

На трансльованих дзеркалом перших зборах під головуванням Ангеліни чинився цілковитий безлад.

— Так не піде! — здається, Ангеліна й сама це помітила. — Давайте реальніше дивитися на речі!

— А ми як?! — образився був Якушев і відразу заходився викаблучуватись: — Реально, конкретно й без зайвого базару!

— Куди вже конкретніше, — в’їдливо вставила свої п’ять копійок Анжелка. — Ніякими іншими методами нам конкурсу не виграти.

— І не треба! Ми що, хіба перемогти хочемо? — Ангеліна говорила цілком серйозно й усіх спантеличила такою постановкою питання. — Ні!

— Ги! — не витримав Гаврило. — Звісно, ні. Ми — таємні агенти інших шкіл і мріємо, щоб наша програла.

— Точно! — весело підтримав друга Якушев. — А Крючкова, ну, тобто Тамарка, — головний агент! Навмисно братиме участь у конкурсі! Мабуть, купу грошей від інших шкіл за це отримала. Чого б інакше погодилася так мучитися?

Усі, включаючи Тамарку, голосно засміялися. Якушев із Гаврилом і Анжелкою — демонстративно. Зіночка з Оленкою — нервово. Тамарка — якось неприродно істерично. Їй, бідолашній, було, видно, найважче.

— Тихше! — раптом голосно обірвала всіх Ангеліна. Голос її звучав настільки твердо, що вони миттю замовкли. — Якушев, сонце, запам’ятай на майбутнє: не варто висміювати те, що не до кінця розумієш. Ясно?

Чи то через упевнену інтонацію Ангеліни, чи через це її несусвітне «сонце» бідолашний Якушев не знайшов, чим заперечити.

— Отож, — упевнено провадив мій янгол-охоронець. — Перемогти нам не вдасться, це точно. Яка з нашої Тамарки міс? Та й із кожної з нас… Ми живі люди, а для міс потрібно лялькою бути…

— Точно, — разом закивали наші відмінниці. — Кого не візьми — в усіх на обличчі виразні ознаки інтелекту. Куди нам до міс!

— Ну, скажемо так, жодна з відомих моделей дурепою ніколи не була, — вирішила поновити справедливість Анжелка. — А в конкурсах брали участь і перемагали…

— Але це ж — знаменитості, а не звичайні школярки! — спокійно відрубала Ангеліна. — У тих усе життя крутиться навколо того, щоб стежити за своєю зовнішністю. Вони уроків до другої по півночі не роблять і в дворі, граючи у футбол, коліна не збивають. Щоб стати міс, треба від самого початку жити зовсім інакше, не так, як Тамара чи там хто інший із нас.

Тут уже навіть Анжелка закивала, погоджуючись, а Тамарка — та взагалі розквітла. Вона рвучко схопила Ангеліну за руку та прогула вдячним басом:

— Ось це ти правду кажеш, подруго! — а по тому раптом ніяково відсмикнула руку. — Я не боляче тебе схопила?

Ти диви! Невже ранкове вітання Ангеліни подіяло, й Тамарка тепер щоразу замислюватиметься: чи не завдає шкоди навколишньому середовищу своїми надто розгонистими дружніми поривами? Оце Ангеліна, оце молодець!

— Отже, завдання істотно спрощується, — мій янгол-охоронець, здавалося, навіть не помітив цієї своєї маленької перемоги. — Перемагати не треба. Потрібно просто гарно виступити. Залишити у всіх приємне враження про Тамару та всю нашу школу, а по тому з гідністю піти. З одного боку — нехай нас неодмінно запам’ятають. З іншого — хай бачать, що ні на які лаври ми не претендуємо. Все повинно бути легко, незвичайно та весело. І глядачів потішимо, й самі непогано час проведемо. Отже, давайте писати сценарії виходів Тамари, зважаючи на це нове завдання…

Зображення в дзеркалі на мить згасло, а потім з’явилася усміхнена фізіономія Ангеліни:

— І понесло! — гордовито повідомила вона. — Ось так ми обговорювали перший вихід!

У правому верхньому куті дзеркала, в окремому квадратику відразу змалювалися усміхнені обличчя моїх однокласників. Вони щось весело обговорювали, раз у раз вигукуючи щось на кшталт «Є ідея!» або «А пам’ятаєте, у нас у КВК було!..» Ні, Ангеліна очевидячки вплинула на ситуація вкрай позитивно.

— Ось так ми готували танцювальний номер…

У квадратику відразу виникла стрибуча, мов на батуті, розпашіла Тамарка. Вигляд вона мала дуже кумедний, хоча музика Рамштайна навряд чи спонукала до веселощів.

— Ніякого танцю! — настановлював голос Ангеліни звідкілясь ніби здаля. — Просто свобода дій — і все… І тобі приємно, і решті цікаво…

— Ні, так не піде, — рішуче заперечувала Зіночка. — Стрибки й воля — це здорово. Але глядачам нудно стане…

— Точно! — Оленка, котра все життя займалася спортивними танцями, відразу знайшла на це раду. — Нехай Тамарка біситься не сама. Та он хоча б із Гаврилом і Якущевим… І хай вони всі стрибають одночасно. Тобто іноді одночасно, а іноді — навпаки, всупереч один одному. Вийде класно, ось побачите!

— Загалом, сценарії майже готові, тепер репетируємо. Ну, і б’ємося над зовнішнім виглядом конкурсантки. Успіхи в нас у цьому колосальні! — скінчила звіт Ангеліна. — Ну, а ваші справи як?

— Кепсько, — відверто зізналась я до того, як горда Ведмедик устигла видати торбу вигадок про наші перемоги.

— У що ти вже втягла мою Віру?! — Ангеліна докірливо глянула на мою супровідну.

— Та ні, все нормально, — почала виправдовуватися та. — Навіть досягнення певні є. Петруша нас особисто до намету проводжав — зацікавився учасницею Вірою. Усі шанси в суперфінал потрапити. Тільки ось… Ну… Тут така невеличка неприємність сталася… Коротше, Його Часовість проголосив високосний рік… Ну, ти ж розумієш, я тут ні до чого… Так склалися обставини.

— Цього не може бути! — Ангеліна була вочевидь шокована. — Я послала Віру в пащеку до Дракона! Потрібно терміново мінятися назад…

— Ну, того, ти не гарячкуй, почекай ще! — насупилася Ведмедик. — Курочка Яба, може, спробує заперечити рішення Часовості… Ну, або ще що зміниться.

— Обставини не заперечиш, це тобі добре відомо… Якщо вже так склалося, то… Ой, як не хочеться бути з’їденою… Але треба мінятися, це факт…

— Стривай, Ангеліно, — втрутилась я. — Давай поки що не мінятися. Поки що нічого ж критичного не відбувається. Ну, поговорю з Драконом, ну подумаєш… А ти так добре проводиш підготовку до конкурсу! — тут я засоромилася власного егоїзму. — Ну, тобто не тільки в конкурсі справа… Усі кажуть, що людина з реального світу має тут у вас великі можливості. А раптом я навчуся та зумію якось витягти конкурсанток з цієї халепи?

— Кгм! — непевно озвалася Ангеліна. — Звичайно, частка здорового глузду є у твоїх словах… Але…

Скінчити вона не встигла, бо Ведмедик рвучко захлопнула косметичку.

— Ні, — відразу дурнувато посміхнулася вона. — Ніяких сеансів зв’язку. Просто моя підопічна страшенно любить дивитися в дзеркало. Красуня, що з неї взяти!

Широкоплечий страх грізно зиркнув у мій бік і невдоволено відійшов.

— Ху-у-ух! — зітхнула Ведмедик. — Ледь не попалися! Ми ж тепер у в’язниці. А у в’язниці підтримувати зв’язок із волею, особливо такою далекою, як реальний світ, заборонено. Обставини не велять, ось! Сподіватимемось, що цей страх вирішить, нібито йому все здалося й не піде скаржитися… Ет, Ангеліна там, певне, хвилюється. Але зараз новий встановлювати контакт небезпечно. Втім, і ніколи — дивися, ми вже прибули до межі Драконячого Царства.

Страж околиць

Соромно зізнатися, але думки про Ангеліну вилетіли в мене з голови вже за хвилину. Якраз коли вантажівка нарешті виїхала на гору й на перевалі нас зустріла… Снігова Людина. Найсправжнісінька! Величезна, вкрита білою шерстю, що виблискувала на сонці, але подекуди була збита в неохайні грудки. Величезні босі стопи багатозначно тарабанили пальцями по снігу.

— Шановні гості, — замість страшного рику, що, на мою думку, передбачався в такої істоти, з глибин білого хутра полився приємний оксамитовий голос. — Душа моя розривається від щастя привітати вас на межі Драконового Царства!

— Добридень! — несподівано всі хором боязко озвалися ми.

— Дозвольте відрекомендуватися й трохи розповісти про себе! Я — цар гори. Великий Єті, одним чханням здатний наслати на будь-яке місто страшне снігове нещастя. Але боятися не варто. Я скромно працюю воротарем у Драконячому Царстві й нікому шкодити не збираюся. Хіба що самому Драконові, якщо найближчим часом він не виконає своїх обіцянок щодо моїх зручностей. Бо воротар без врат, знаєте, якось несолідно! Все одно, що Царівна без Принца, чи не так?

Дві пари рук у нашій клітці співчутливо склалися біля грудей своїх господарок, які співчутливо зітхали. Цікаво, що Сплячу Красуню теж зворушило це порівняння. Не розплющуючи очей і не змінюючи величної пози, вона зітхнула разом із Царівною, і, гадаю, разом із усіма Царівнами світу, які досі ще не отримали власних Принців.

— Ну, годі ляпати язиками! — втрутилась Баба Яга. Маска потвори була тимчасовою, і для Яги кожна мить була дорога. — Час — не горобець! Полетить — не спіймаєш!

— О, який глибокий зміст у ваших слів, мадам! Ви мене вразили! — Снігова Людина раптово дуже пожвавилася. Вона відкинула з обличчя неслухняний чубчик, несамовито блиснула чорнющими очима й почала пояснювати: — У душі я художник. Моя пристрасть — тонкі матерії та філософія. А ви так філософськи сформулювали це, про горобця… У! Хочете, я попрошу його Триголовість не їсти вас, а залишити в мене?

— Кгм, — Баба Яга вмить оцінила вигідність цього запрошення. — Навіть не знаю…

— О, моя натура не досить тонка та вишукана для вас? — налякався Єті. — Послухайте, як я співаю, — може, це розтопить кригу вашого неприступного серця…

Звідкілясь із надр хутра з’явилося величезне ручисько. Звідтіля ж таки Снігова Людина витягла гітару й сумно затягла:

— Не знаю, як ви,

Але я найбільше

Мрію знайти для себе істоту,

Щоби пісням моїм підспівувала

І снігову лапу давала…

Царівна й Красуня миттю зачмихали носами, Яга з жабою скептично загмикали, а Чеширчиха повернулася в клітку, припинила посміхатись і проявилася цілком. Мені пісенька теж здалася сумною. Особливо зворушливим був приспів. Снігова людина набрала повні груди повітря й пронизливо заволала: «О! Який я самотній!»

— Ну що, — Єті скінчив пісню й пильно глянув у вічі Бабі Язі. — Залишитеся зі мною? Ми разом милуватимемося заходом сонця та думатимемо про високе.

— Погоджуйся, — зашепотів Ведмедик, — чудовий варіант. І заміж за Принца йти не доведеться, і Дракон не зачепить… Ну що за тетеря! Їй так поталанило, а вона ще й носом крутить!

— Ну… — Баба Яга очевидячки розгубилася. — Ні! Й не просіть. Я несправжня потвора й жодних підозрілих пропозицій не приймаю.

— Ти що?! — з жахом зашепотіли ми в спину Язі.

— Що-що?! — передражнила вона, обертаючись. — Це він зараз такий добрий, а потім, коли до нього жити перейду, перетворюся знов на Бабу Ягу, що він тоді заспіває?! Певне, посуд мити примусить, печеру свою прибирати, сто років не миту… Не… Молода я ще, аби в чиїйсь печері господарювати. Не нагулялася поки що, — Баба Яга гордовито відвернулася та втупилася кудись за обрій.

— О, прекрасна незнайомко! Своєю гордою відмовою ви ще більше привернули мене до себе. О! Ви розбили моє серце!

— На щастя! — в’їдливо буркнула Баба Яга, й Царівна з Красунею обурено заохкали. Снігова Людина ошелешено зітхнула, щось рикнула водієві вантажівки, й нас повезли далі, вглиб Драконового Царства.

— Ква-а! — жаба озвучила нашу загальну думку про вчинок Баби Яги. — Ква-атострофічна жорстокосердість. І ква-а-дурість, між іншим.

Решта навіть не завважили за потрібне щось казати Бабі з камінним серцем. Навіть Спляча Красуня, й та перевернулася від Баби Яги на інший бік.

— А що я такого сказала? Коли що розбивається — на щастя! Відома примовка — ви що, не знали? Агов, та годі вам! — чомусь Ягу зачепила наша загальна образа. — Перестаньте вже приндитися!

Але ми залишалися непохитні. Решту шляху мовчали й сумно дивилися назад на гору, спостерігаючи, як самотня постать Снігової Людини поступово меншає, але менш самотньою від цього нітрохи не стає.

— Отак ось! — сама до себе пробубоніла жорстока бабця. — На шляху до волі завжди зустрічаєш перешкоди й нерозуміння…

— І на шляху до Дракона, як з’ясувалося, теж… — Ведмедик вирішила нагадати всім про поточні неприємності.

Алфавітні неприємності

Пошукайте-но в підсвідомості та знайдіть там образ Драконячого замку. Саме такий вигляд і мало громаддя, до якого ми наближалися. Високі кам’яні стіни, оточені ровом, дивилися похмуро й непривітно. Наша вантажівка довго сигналила, зупинившись на підвісному мості, що погойдувався на вітрі побіля грубих фортечних воріт. Нарешті почулося рипіння, що заглушило бібікання нашого авто, й ліва стулка воріт відчинилася.

— Чого треба? — недобре суплячись, поцікавилася зовсім унікальна істота, що ліниво виповзла на міст.

Б-р-р! Я не те щоб боялась усіляких плазунів, але, щиро кажучи, завжди відчувала якийсь дискомфорт від погляду на них. А зараз, коли перед нами зупинилася ящірка завбільшки з перегодованого крокодила, мені стало зовсім зле. Десь усередині клітки в напівнепритомному стані тонко охкала Царівна, заспокоювана тітоньками. Ведмедик напружено сопла мені у вухо.

— Це один із прихвоснів — вірних Драконових слуг. Може, старший навіть.

— Лицарів, чи що, доставили? — не відчуваючи жодних комплексів з приводу свого зовнішнього вигляду, поцікавилася ящірка й відразу «чемно» попередила: — Майте на увазі, загриземо й лицарів, і проводирів. Тому що набридли!

— Ні, — тремтячим голосом відповів хтось із кабіни вантажівки. — Ніяких не лицарів, про що ви? Красуні прибули для співбесіди. Мені сказали, ви в курсі.

— Ми в курсі?! — ящірка, вочевидь, була зачудована. — Хоча, може, і в курсі. Я в інших попитаю. Ну, проходьте, чи що… Проїздити не пропоную — ворота поламалися й другої половини відчинити не можна.

Нашу клітку зняли з кузова й понесли за фортечну стіну. Суцільно викладене великим камінням подвір’я здавалося ненаселеним. Ні ослонів, ані бодай якоїсь поганенької альтанки! Схоже, бажаючих погуляти надворі тут не надто розбещують…

— Поставте тут, — скомандував прихвостень таким тоном, начебто йшлося про шафу, яку заносять до міського помешкання. — І можете бути вільні. Чекайте на дівчат за межами замку.

Семеро міцних чолов’яг, які несли нас, вдячно закивали та кинулися назад до воріт. Схоже, похмурий замок не припав до смаку нашим носіям, страхи ж мчали за ними, буквально наступаючи на п’яти.

— Ну що за люди! — запирхала Ведмедик. — Бачать, що прекрасні дами в небезпеці, а замість того щоб організувати наш порятунок — навтьоки кинулися.

— Не можна їх звинувачувати, — прихвостень дивився їм услід із не меншим презирством, проте чомусь заступився. — Проти волі обставин піти ще ніхто не сподобився. Чому ж вони повинні?

— Тому, що цього разу обставини склалися саме проти нас, — нітрохи не розгубилася Ведмедик, — а раз так, їх треба неодмінно здолати…

— Зухвало говориш, бранко, — по нетривалому роздумі повідомив прихвостень. — Ну, та й добре, їхня Багатоголовість таких любить. Збирайся, будеш перемовницею!

— Що?

— Ну, не всіх же вас до Їхньої Багатоголовості допускати. Галас здіймете, апетит Головам зіпсуєте. За давньою традицією на співбесіду йде хтось один. Перемовниця покаже себе, розповість про інших — і край розмовам. Так і швидше й… — тут прихвостень рвучко викинув з пащі довгого тонкого язика й швидко облизнувся. — І швидше, й апетитніше…

— На жаль, помилочка є, — щиро засмутилася Ведмедик. — Я не з красунь, я — опікун. А за Законом Обставин бути представником усіх бранок одночасно може тільки хтось із учасниць конкурсу. Виходить, я в прольоті. А шкода! Уже я б поговорила з цим душогубом! Уже я б пояснила йому, чому красунь жерти шкідливо! Він би в мене після сьогоднішньої розмови взагалі на дієту сів би.

— Аж так? — прихвостень недобре посміхнувся. — Їхня Багатоголовість й без того вегетаріанець, куди ж йому ще й на дієту?

— Вегетаріанець?! — щасливим хором перепитали ми. І лише верба на коліщатах зробилася ще сумовитішою.

— Атож, — підтвердив прихвостень. — Лицарів і Красунь жере, тільки віддаючи данину традиціям. А так — саму лише рослинну їжу вживає! Ну й потвор іще, аби помститися за одну давню історію.

Баба Яга позадкувала, сховалася за широкі спини нянів.

— Добре, ніколи мені з вами теревенити. Вибирайте, котра з красунь буде перемовницею, та ходім уже… Ну?

Ніхто з нас не видав ані звуку.

— Добре, раз добровільно не хочете, за списком викликатиму…

Я ще нічого не зрозуміла, але вже занепокоїлась. Щось знайоме було в хижому жесті, яким прихвостень розгортав прикріплений до дверей клітки список… «Андрєєва!» — звичайно чула я відразу по тому, як наша Танчик так само розкривала журнал…

— Ангеліна! — урочисто прогримів прихвостень, і я спочатку по-дурному зраділа, що не почула свого прізвища. — Ангеліна Андрєєва! — пояснив він одразу, не залишаючи анінайменшого приводу для радості. — Виходь! Їхня Багатоголовість прийме тебе негайно!

— Бідолашна дівчинко, — зашепотіла Царівна. — Тримайся!

— Опиши нас усіх якомога гірше, — з напутнім словом звернулась Яга.

Лише Ведмедика тішила моя нова місія:

— Чудово, Віро! Вперед! Доведи йому, звірюці, нашу харчову непридатність…

Ну що було робити? Боязко переступила я високий поріг клітки й пішла доводити.

Співбесіда

Вели мене зовсім не як бранку — без жодного конвою і стусанів у спину. Прихвостень ковзав попереду й навіть не оглядався. Очманіла думка: «Втекти!» — залетіла в мозок, але відразу ж сама і втекла, бо вжахнулася моїх спогадів про неприступність замкових стін і Ведмедикову безмежну віру в мене. Втікати перехотілося, натомість схотілося заплакати. Особливо коли я ввійшла до тронної зали.

Величезний, триголовий змій велично лежав на подушках аж у її кінці, біля далекої стіни з наклеєним у кутку календарем.

Довгий і тонкий, мов у пацюка, його хвіст при цьому нервово здригався. По обидва боки від входу в залу, мов почесна варта, завмерли ще двоє прихвоснів. Вони вгледіли мене і вочевидь зраділи. О жах! Усі троє зімкнулися за моєю спиною в ряд і взялися тіснити мене ближче до чудовиська.

Коли я наблизилася настільки, що почала вже відчувати пекучий дух, який виривався з Драконових пащек, прихвосні метушливо повтягували голови у плечі й… прилипли ялинкою по боках драконового хвоста. Той відразу прибрав поважного вигляду.

Дракон повільно сперся лапами на подушки, підняв ліву голову й запитально глянув на мене. Я подумала: якщо негайно не зомлію, то, певно, ніколи в житті більше нічого не боятимусь. Нестерпний погляд пронизував наскрізь, луска на Драконі здіймалася в такт його подиху, величезна пазуряста лапа з кутим перснем на одному з пальців ворухнулася… Усе це виростало переді мною та викликало жах.

— Боротимемося чи так визнаєш поразку? — діловим тоном поцікавилася ліва голова й раптом потяглася до великих окулярів, що лежали біля подушки. Вона підхопила їх жалом, спритно начепила й далі діловито продовжила: — Попереджаємо відразу, що тебе не їстимемо, як не проси. У нас дієта й духовне відродження. Якщо хочеш, згодуємо тебе чудовиську морському, воно в нас за поїдання гостей відповідальне… Все по справедливості. І традицій дотримуємося — лицарів, які зважились кинути нам виклик, усіх чисто поїдено. І самі при цьому не збиваємося зі шляху істинного.

Я, ошелешена, й слова не могла промовити. За мене це зробив один із прихвоснів. Він від’єднався від хвоста, жваво підбіг до лівої голови й швидко ворушачи пащекою повідомив щось незрозумілою мені тарабарською мовою.

— Що?! Не лицар?! Не камікадзе? Ангеліна? — зачудувалася голова та смачно втягла в себе повітря. Ніздрі в неї при цьому активно ворушилися, мов губи у верблюда, коли той щось жує. — Брехня! — прорекла голова по секундній паузі. — Звичайна дівчинка з реального світу. Мого носа ніхто не одурить…

І тут у розмову втрутилась права голова Дракона, яка негайно підскочила з подушок.

— Проста дівчинка?! — радісно закричала вона. — От здорово! Хоч побалакаємо! Бо мені всі ці лицарі-самураї-камікадзе вже поперек горлянки стали!

Ліва голова з докором глянула на праву.

— У переносному значенні, звісно, — виправилась та. — Просто розумієте, — взялася вона пояснювати, — в нашому світі недавно стало модно виявитися жертвою Дракона. Усілякі лицарі, щоб прославити свій рід і навіки залишитися в пам’яті людській, ідуть до нас і вимагають, щоб ми їх з’їли. Бажано як можна безболісніше. Викликати нас на двобій вони, бачте, бояться, але прославитися бажають. Щоб ви тільки знали, як вони всі нам набридли!!!

— То не пускайте їх, — завдяки очевидній привітності правої голови я трохи відійшла від шоку й, загалом, навіть могла вже спокійно спілкуватися з Драконом.

— Легко сказати «не пускайте»! — зітхнула права. — У кожного свої завдання в цьому світі. У нас — працювати Драконом, пожирати самовпевнених лицарів, викрадати красунь і скарби охороняти. Так замоталися — й не сказати!

— Між іншим, у всьому цивілізованому світі на будь-якій роботі відпустка повинна бути, — спробувала я похизуватися ерудицією.

— Яка мудра дівчинка! — ліва голова неймовірно пожвавилася. — Але ж і правда! Триста років працюємо, працюємо… Мінімум, на двадцять п’ять років відпустки вже напрацювали. Як би все це оформити правильно?

— Відставити балаканину! — раптом гаркнула середня голова, яка досі мирно дрімала. Найменший із прихвоснів швидко відповзав від її вуха. — Мені щойно доповіли обстановку! Там, за бортом, високосний рік. Ця істота — представник красунь. Будьте пильні та обережні!

Ліва й права голови негайно витяглися, немов за командою.

— Кажи, за чим прийшла?! — грізно запитала центральна голова.

— Нікуди я не йшла, — я так образилася, що навіть не розгубилась. — Ви мене на співбесіду викликали, мене сюди привели — самі й вирішуйте навіщо…

— Бачили таке?! — оглянулася на решту своїх голів центральна. — Ворог теоретично підкований і над міру меткий! Як завжди, клопоту з цими Царівнами буде…

— Ваше Головноголівство, дозвольте звернутися? — хором поцікавилися крайні голови. — У наших рядах зародилася думка, що це не ворог. Може, це все-таки гостя?

— Ото ще! Подумайте тільки, як багато в нас неприємностей через неї! У фіналі конкурсу скільки? — під грізним запитливим поглядом один із прихвоснів щось запищав. — Аж шість учасниць! П’ять із них — програють. І всі вони до єдиної припруться до нашого замку! Причому не поодинці, а разом із товстими няньками, в’їдливими слугами та іншим шкідливим для шлунка контингентом. На додачу, ми зобов’язані будемо їх з’їсти! Розумієте? Доведеться знову платити чудовиську морському за підмогу. Так не довго й збанкрутіти! Он скільки проблем через цих красунь! І ви пропонуєте терпіти тут це дівчисько?!

— Ви так кажете, начебто ми хочемо бути з’їденими, — я зрозуміла, що настав час діяти. — Слухайте-но, ви не хочете їсти нас, ми — не хочемо бути з’їденими. У нас спільна мета! Давайте… Давайте… — я ніяк не могла сформулювати пропозицію. — Ну, загалом, давайте ви всіх п’ятьох, які не перемогли в конкурсі, відпустите на волю… — нарешті вилетіло з мене.

Дракон надовго замислився. Я завмерла, боячись поворухнутися. Крайні голови про щось просили середню, і я ладна була їх розцілувати.

— Пропозиція про союз зваблива, — важко прорекла нарешті середня голова. — Але прийняти її ми не можемо. Традиція є традиція. Обставини не дозволяють нам порушувати її. Фіналістки, які програли, повинні бути з’їдені. Питання лише в черговості. Опиши-но мені зовнішність і вдачі своїх супутниць. Які гірші — тих треба їсти в першу чергу, поки остаточно не зіпсувалися…

— Стривайте! — я ніяк не могла повірити, що ситуація, котра спочатку так добре складалася, матиме настільки сумний фінал. — Ви, мабуть, не зрозуміли! Вам не доведеться їсти їх! І витрачати власні кошти на послуги морського чудовиська теж не доведеться! Ми можемо домовитися! Допоможіть нам втекти. Таємно! Ніхто й не довідається. Усі думатимуть, що традиції дотримано…

— Це неможливо, — сувора середня голова дивилася сумно, але твердо. — Обставини — істоти непереборної сили.

Раптом права голова голосно заридала:

— О! Така мила дівчинка, а ми віддамо її на поталу! Кошмар! Неподобство! О! Пробач нам, люба госте! — в нападі раптових емоцій голова впала на підлогу просто переді мною і раптом глянула цілком нормальним, нітрохи не засмученим поглядом. — Прихвосні! — тихо пробурмотіла вона. — Прихвоснів приставлено до нас Обставинами. Вони — шпигують і стежать за дотриманням усіх законів… Ми насилу вмовили їх не скаржитися на те, що ми не самі їмо бранців. Про те, щоб когось пожаліти, вони й слухати не схочуть — відразу побіжать скаржитися…

— Не побивайся так! — ліва голова схилилася над правою, взяла її зубами за шкірку, мов кішка кошеня та перемістила назад на подушки. — Наступного року нова «Міс» проводитиметься. Там нові гарні дівчатка братимуть участь, — втішаючи, голосила вона. — Будемо сподіватися, рік не буде високосним. Уяви, як здорово: будуть гарні дівчатка, а нам не доведеться їх поїдати…

— Регламент! — сердито гримнула середня голова. — Повернімося до справи. Отже, опиши своїх супутниць!

— Не буду! — зізнатися, починала я цей монолог просто зі шкідливості. — Нізащо! Вам цікаво, то підіть, приведіть і самі подивіться, — один із прихвоснів відділився від хвоста й рішуче рушив до дверей. І тут мене осяяло! — І не сподівайтеся навіть! Коли вони побачать, що я не повернулася, більше ніхто на співбесіду до Дракона не піде! І нічого ви з цим не вдієте! — прихвостень безглуздо завмер біля виходу, по тому прохально озирнувся на товариша. І ось уже двоє шпигунів приготувалися залишити тронну залу. — Ха! Ви навіть не уявляєте, які всі наші красуні дужі! Знають айкідо, дзюдо й ще багато страшних слів! Удвох вам із ними ніколи не впоратися!

Третій прихвостень недобре примружився й кинувся на підмогу товаришам. Отже, ми з Драконом залишилися наодинці.

— Усе, що я можу зробити — дати вам можливість утекти. Зараз. Ще до конкурсу… Після — кожен ваш крок буде під контролем публіки й наглядачів, — швидко промовила середня голова, яка враз розгубила всю свою поважність.

— Гаразд, що треба робити? — так само швидко запитала я.

— Після співбесіди ми з прихвоснями вийдемо на переговори з Морським Чудовиськом. У всіх слуг сьогодні вихідний. Замок ненадовго буде в повному вашому розпорядженні. Оце запасний ключ від вашої клітки, — середня голова наблизилася до мого обличчя й роззявила пащеку. Неймовірним зусиллям волі я змусила себе не сахнутися. В одному із щербатих передніх зубів був отвір, у якому, ніби сережка, теліпалося кільце з ключами. Ну що тут залишалося? Я простягла руку та взяла його…

— І не думай навіть, що я пробачу тобі це зухвальство! — раптом закричала середня голова. Перш ніж до мене дійшло, що вона «грає роль» перед прихвоснями, які повернулися в залу, я встигла на смерть перелякатися. — Будеш з’їдена в першу чергу! — провадила середня голова, але в мить, коли прихвосні були відволіклися на жабу, котру тягли й котра несамовито пручалася, раптом по-змовницьки підморгнула мені.

— Годі! Поверніть цю непокірливу їжу до їжосховища та давайте допитаємо наступну гостю.

Один із прихвоснів погрозливо повернувся до мене. Я поквапилася продемонструвати слухняність і добровільно рушила до виходу.

— Не бійся їх! Вони просто хочуть, щоб ти докладно описала всіх нас! — тільки й встигла кинути жабі, безтямній від жаху. — Нічого поганого в цьому поки що нема!

Якщо відверто, до клітки я повернулася в ще пригніченішому стані, аніж була до виходу з неї.

Не дуже чужі успіхи

Ледь я підсіла до Ведмедика, як відчула, що косметичка в моїй сумці зробилася гарячою і завзято запульсувала. Ну звісно! Ангеліна не знайшла іншого часу для сеансу зв’язку! Але ж прихвостень, який мене привів, поки ще й не думав забиратися геть!

— Я не надто розпатлана? — голосно поцікавилась я, звертаючись відразу до всіх, і потяглася до люстерка. — У мене очі не червоні?

— Ти ревла там, чи що? Невже все так занедбано? Хочеш, дам тобі своє дзеркало? У ньому відображення завжди гарніше за оригінал. Я його для заспокоєння нервів іноді використовую… — почала підлизуватися Баба Яга, котра, очевидячки, задумала першою почути новини від мене.

Ведмедик здогадалась про справжню причину потреби в люстерку, тому заходилась наполовину пошепки, наполовину жестами пояснювати Язі недоречність її пропозиції.

— Не треба, — я займалася тим самим, але відкрито. — Боюся, в мене зараз настільки жахливий вигляд, що доведеться розглядати своє справжнє обличчя. Інакше як же я дам йому раду?

— Надмірні нервові потрясіння завжди кепсько позначаються на зовнішності, — маленький парубійко-страх, який казна-звідки тут узявся, співчутливо притулився лобом до пруття нашої клітки. — Частенько наслідки цього бувають непоправні…

Я відійшла від нього якомога далі та з зосередженим виглядом розчинила косметичку.

— Привіт, ну що там у тебе? — дружним шепотом запитали ми з Ангеліною, коли нарешті вгледіли одна одну в дзеркалі. — Як життя?

— Та хіба ж це життя! — знову хором відповіли ми.

— Кгм! І чого це ми так собою милуємося? А-а-а, боїмося постаріти? Недарма, ой, недарма! Ось, дивлюся, й зморщечки на чолі вже з’явилися… — страх кричав мені це через всю клітку. Я розгублено потерла лоба. Страх задоволено захихотів і подався геть.

— Ху-ух! — видихнула Ангеліна в дзеркалі. — Ніби нічого не запідозрив. Добре, бо міг і перекрити канал зв’язку. Як здорово, що ми говоримо в один голос!

Я її майже не чула, пильно й засмучено розглядаючи свій, тобто Ангелінин, лоб. Які-такі зморщечки? Що це ще за новини?

— Не звертай уваги! — порадила Ангеліна. — Страхи на те й страхи, щоб лякати всілякими дурницями. Не вір ім. Їх навмисно на вас напустили, щоб вивести учасниць конкурсу з рівноваги. Напевне, це витівки Драконових прихвоснів. Тільки вони могли додуматися запросити страхів. Та відчепися ти від мого лоба! — обурилась вона, помітивши, що я не слухаю. — Страхи найчастіше брешуть. Вони — пусті. Страх зістарітися — один з найдурніших. Оце він до тебе зараз і підходив. Не слухай його! Менше роби гримас і не морщ лоба, тоді ще сто років на ньому не буде жодної зморщечки. Ну чого ти застигла з таким обличчям, наче на тебе воскову маску натягли?!

— То кажеш «не роби гримас», то лаєшся за спокійне обличчя… — образилась я.

— Гаразд, це все справи не стосується. Насамперед хочу показати тобі, що в мене тут усе в нормі!

Ангеліна гордо посміхнулася й у верхньому куті дзеркала з’явився вже знайомий мені напис «рlау».

— Та-ак! Повернись-но в профіль… Ой, ні, рясні спідниці тобі якось зовсім не пасують. Робитимемо класичний варіант — строга завужена спідниця, блузка, піджак і високі підбори…

Я не вірила власним очам! Перед здивованою Танькою крутилася Крючкова, приміряючи… костюм Таньчиної старшої сестри! Навіть мені Танька завжди дуже неохоче давала приміряти свої речі (хоча всі мої обновки завжди брала поносити з величезним задоволенням!), що вже й казати про сестрин гардероб! Та Танька зроду нікому не дозволяла до нього доторкнутися!

— Я так не зможу! — боязко пропихкала Тамарка. — Я на підборах упаду обов’язково… Я якщо не на рівній підошві, то тільки на ковзанах ходити вмію…

І що ви думаєте? Ні! Танька навіть і не збиралася висміювати недотепу. Навпаки, обличчя нашого «модельєра» раптом засяяло радісно й урочисто:

— Чудова ідея! — вигукнула Танька, хоча Крючкова ніякої ідеї не подавала.

— Ні! — перелякано благала Тамарка. — На ковзанах я в конкурсі виходити не буду!

— Звичайно, не будеш, — запевнила Танька. — Ідея в іншому! Будемо експлуатувати зручний тобі образ. Уяви: всі такі строгі або причепурені, а ти — природна й вільна. Клас? Як Андрійко казала? «Головне — виділитися, запам’ятатися й не втратити гідності!»

«Ах, значить, „Андрійко“!» — насупилась я. Це дурнувате прізвисько дали мені хлопчаки ще в першому класі. От уже не знала, що найкраща подруга поза очі так мене іменує!

— А Андрійко, вона що? — провадила зрадниця в дзеркалі. — Вірно! Всьому голова! Вона просто так чогось не казатиме. Як уже що скаже, виходить, так і треба. Ясно?

Уся моя образа миттю випарувалась.

— Отже, штани, сорочка, кросівки. Все чисте, дороге, пошите по статурі… Ой! Де ж таке брати? — засмутилася раптом Танька.

— У мене мама кравчиня! — радісно повідомила Крючкова. — Вона знаєш, скільки всього мені нашила! Тільки я не ношу — прасувати ліньки!

І тут Таньчина в’їдливість не витримала й вилізла назовні:

— Скажіть, будь ласка! Мама нашила, шмотки є, а я, виходить, мушу тут щось зі стелі брати! Весело, нічого не скажеш!..

Обурена Танька зникла з дзеркала, а моя власна фізіономія, що з’явилася замість неї, хитро поцікавилася:

— Ну то як?

— Що ти з нею зробила? — я була просто ошелешена. — 3 Танькою? Це не вона, а її охоронець, так?

— Ні, що ти! Танька в нас панянка практична, ні в що не вірить. Янгола її серед моїх знайомих нема. Я попрацювала з нашою подружкою за зовсім іншою методикою!

Напис у верхній частині екрана знову сповістив, що дзеркало транслює запис.

— Гавриле, ти зголосився допомагати, чи як? — грізно суплячись, Ангеліна нависла над яскраво-червоним Гаврилкіним. — Це єдиний шанс! Ти маєш це зробити!

— Точно! — дзявкав звідкілясь із задньої парти Якушев. — А чо? І весело, й прикольно, і, може, подіє. Ти, Гавриле, просто зобов’язаний… — тут Якушев не витримав і дико заіржав.

— Спокійно! — різко скомандувала Ангеліна. — Все! Вона вже йде! Давай, Гавриле, не підкачай!

Тут у кадрі змалювався коридор. Ангеліна з незалежним виглядом насвистувала щось собі під ніс і йшла назустріч Таньці.

— Не може бути! Я спізнилася? — чи то вибачаючись, чи глузуючи поцікавилась, Танька. — Ніколи не повірю, що збори ви почали вчасно!

— Ой, — відмахнулась Ангеліна. — Що там починати? Прийшли тільки Гаврилов та цей Якушев, який тільки викаблучуватися й уміє. Дівчиська не можуть, а Тамарка поїхала на дачу до бабусі. Загалом, я теж вирішила у своїх справах змотатися. Нехай ці дурні самі щось придумають хоча б раз. Піди, допоможи їм, чи що…

— Кгм, — замислено протягла Танька й рішуче подалася до дверей. Але, звичайно ж, усередину не зайшла. Добре, що ми з Ангеліною знали про цю її дурнувату звичку розвідувати обстановку, перш ніж заходити…

— Ну що тут казати, — понуро бубонів Гаврило цієї миті. — 3 костюмами в Крюгера точно буде повна лажа…

— А без них, можна подумати, у Крюгера лажа неповна! — зареготав Якушев.

— Дивлячись що називати лажею, — приєднався до друга Гаврилкін.

Але Якушев раптово затнувся й посерйознішав.

— Це я так, по приколу. Ти на Тамарку не гони. Людина на таке зважилася! Я особисто відразу її втроє заповажав! Ти, це, про костюми давай пояснюй. У чому лажа? Начебто ж Танька твоя в нас модельєр. Вона ж, начебто, на шматті знається…

— Ото ж бо й воно! — зітхнув Гаврилкін. — Ти ж знаєш, як Танька до мене ставиться! Знає, що ми з Тамаркою з дитинства дружимо, ревнує страшенно. Нюхом чую, зумисне з неї своїми костюмами опудало зробить. Ревнощі — штука отруйна…

— Що? Що?! Що-о-о?! — задихаючись від обурення, зашепотіла червона, як сто тисяч раків, Танька. — О! — вона відскочила від дверей і аж зубами заскреготіла. — Як тільки можна про мене таку нісенітницю вигадати? Я — ревную? Я навмисне костюми попсую?!?! Ух, та я не я, якщо в довіреної мені моделі не буде найкращих костюмів на всьому конкурсі!

— Ну як? — знову Ангеліна з дзеркала звернулася до мене.

— Вражає! — тільки й змогла видихнути я. — Ет, от би мені тут придумати щось таке…

— Чогось довгенько ви свого лобика розглядаєте… Наврочити можете… Прищами потім піде. Ось, уже й почервоніння з’являється… — уже знайомий мені страх знову подав голос.

— А в нас нині модно так, із почервонінням! — я примудрилася змусити себе не брати його «порад» до серця й навіть засміялася у відповідь.

— І все-таки мені таке довге ваше зазирання в дзеркало здається підозрілим!

— Настав час зав’язувати, — серйозно промовила Ангеліна. — Знайди будь-яке інше дзеркало для зв’язку. Це вони, певне, зараз візьмуть під контроль. Я хвилююся й хочу знати, як твої справи й чи не час нам назад мінятися світами. Бувай! Намагатимуся бути поблизу дзеркал, щоб ти могла із мною зв’язатися.

Коли страх обійшов клітку й наблизився до мене, косметичка вже стала млявою і холодною. На жаль, страх все одно про щось здогадався…

— Знаєте що? — глузливо звернувся він до решти. — Я ж не дурень якийсь! Начебто й карати вас нема за що, та не безневинні ви, бачу! Попереджаю відразу: ми вживемо заходів! Виключимо можливість зв’язку з реальним світом через дзеркала. На час проведення конкурсу — це в нашій владі. Дивіться, скільки хочете, а ось зв’язок за допомогою дзеркал буде неможливий. А раптом ви там збираєтеся радитися про конкурс із кимось забороненим? Хо-хо, не вийде! Чао!

Оце так! Ледь я навчилась спілкуватися з реальними світом, як відразу й примудрилася залишитися без зв’язку. Лихо, та й годі!

Лихо саме не ходить…

Докучливий страх вирішив, що зробив достатньо, й забрався геть. Його старанність, імовірно, потребувала застосування десь в іншому місці.

— Такий не пропаде! — пробурчала йому вслід Ведмедик. — Йому від нас завжди підживлення знайдеться… Виховуй себе, не виховуй, все одно з приводу зовнішності переймаєшся. Часом глянеш у дзеркало — начебто нічого, а іншим разом так налякаєшся, що відразу десяток обідів і вечерь для такого мерзотника, як цей страх, створиш!

— А коли «начебто нічого»? — з очевидним глузуванням поцікавилася Баба Яга. — Треба думати, це коли дзеркало як передавач використовуєш, чи не так? Розповідайте, з ким зв’язок тримали? Всім тут, між іншим, цікаво…

Ведмедик від такого нахабства на мить мови позбулася. І дуже добре, інакше я ніколи не змогла б почати настільки важливої для нас усіх розмови:

— Нам потрібно втікати, — серйозно сказала я, на мить витягаючи ключа від клітки з кишені та показуючи його всім присутнім. — Причому терміново. Ще до конкурсу…

— Який жах! — Царівна сполотніла. — Але ж… Але ж тоді конкурс не відбудеться? А як же моє весілля? А як же данина традиціям і Принц? Я не можу його так підвести…

— Та вам утікати не обов’язково, — не розгубилась я. — Вас-бо поїдати ніхто не збирається. Вам так навіть спокійніше буде. Залишитеся єдиною учасницею конкурсу, однозначно здобудете перемогу.

— Цілком виключено! — навперебій заторохтіли тітоньки. — Без розмаїття учасниць конкурс не відбудеться! Крім того, Дракон, коли виявить, що всі втекли, може розгніватися… Зжере ще нашу красуню-Царівночку від злості…

— Дракон — не зжере. По-перше, він вегетаріанець, по-друге — він сам дав мені ключі від клітки, — і я взялася докладно розповідати про розмову з Його Багатоголовістю.

На жаль, ситуації це нітрохи не покращило.

— Царівні втікати нема сенсу. А ми без неї з місця не зрушимо, — згорьовано, але твердо заявили тітоньки. — Мало там яка небезпека може загрожувати нашому дитяткові!

— Правильно! — басом загули няні. — Якщо втікати, то всім разом! Трапиться що з Царівною — ми собі потім не пробачимо.

— Ну й що ж це виходить?! — я настільки роздратувалася, що раптом виявила в собі дар мислити тверезо й логічно. — Царівна в нашій втечі участі брати не може, бо їй це невигідно. Адже якщо всі ми втечемо, не буде ж кому брати участь у конкурсі! При цьому ви, вельмишановні тітоньки й няні, без Царівни йти із замку не збираєтеся. А чи розумієте ви, що іншого шансу залишитися без контролю глядачів і почесної варти у нас не буде, аж поки нас не здадуть Драконовому Морському Чудовиську?

Чотири пари очей дивилися на мене пильно й тривожно. Тітоньки й няні досі сумнівалися. Вони ніяк не зважувались на втечу, але й відмовляючись від неї, почувалися незатишно.

— Ква-який ква-шма-ар! — пролунало цієї миті в кінці коридору, й усі ми поквапливо надали обличчям знудьгованого виразу. Разом із жабою в нашу кімнату ввійшли купа страхів і двоє прихвоснів.

— Вони ква-бояться, що я втечу. Вони ква-бояться, що я пропхаюся між ква-пруттям клітки. Досі ква-не пропхалася, а тепер, значиться, пропхаюсь? Ну й ква-фантазія!

Прихвосні й притягнуті ними страхи підійшли до клітки, кілька секунд спостерігали за невдалими спробами жаби протиснутися між пруттям, а по тому відчинили клітку, впустили бранку всередину й поквапливо вийшли. Ще б пак! Усім їм належало вирушати з Драконом до Морського Чудовиська! Прихвосні побоювалися помилок з боку Дракона — а раптом не ту якусь послугу замовить Чудовиську, витратить купу дорогоцінного каміння ні на що? Дракон боявся обману з боку Чудовиська — воно завжди примудрялося зажадати собі більше коштовностей, аніж заслуговувало. Чудовисько побоювалося справедливості. Воно вже на прохання різних мешканців світу фантазій пожерло стільки душ — і безневинних, і винних, і зовсім заблуканих — що тепер постійно боялося відплати з боку Обставин… Загалом, і прихвосням, і страхам було чим займатися зараз і крім нас.

— Ква-жах, а не при-ква-сні! — заходилася скаржитись жаба, щойно ми залишилися самі. — Ви-ква-магали від мене, щоб по-квазала прийоми ква-дзюдо, ай-ква-до та якихось іще незрозумілих ква-речей… На-кви-нулися, мов божевільні! По-кважи, що вмієш, по-кважи, чого від тебе чекати! Ква-тастрафічна не-ква-вихованість!

Часу було не так уже й багато, тому довелося перервати кумедний потік жаб’ячих скарг і зажадати звіту про співбесіду з Драконом.

— Ну, ква! — доповіла жаба і миттю посмутнішала. — Нас із Квірою Квандреєвою обіцяно віддати на поживу в першу чергу. Тобто після ква-потвори, звісно. Її дракон ква-віддасть Чудовиську, щойно матиме ква-можливість. Ква-в першу чергу. Ква-як тільки Чудовисько сюди прибуде, ква-так потворі й не жити…

— Ви б розчаклували себе, чи що? — чемно запропонувала я. — Ризиковано залишатися в масці, кгм…

— Не розчаклую, — вперто випнула підборіддя Баба Яга. — Маска незабаром сама зникне. А розчакловуватися — зайві витрати. Я енергію для конкурсу збираю. Все-таки Принца причаровуватиму… Подивилась я на ваші перелякані обличчя після спілкування із Драконом і вирішила — краще вже заміж.

— Ах, так?! — Царівна раптом зробилася дуже рішучою. — Ну-ну! Енергію для конкурсу? Збирайте-збирайте, бабусю. Щоправда, конкурсу не буде. Його скасування я вам тепер гарантую…

— Чому це? — насторожилася Яга.

— А тому, що ви будете єдиною учасницею. Я особисто — йду звідси. Втікатиму з замку разом з усіма. Конкурс закриють! Не знадобиться вам Принца причаровувати!!!

Ще кілька хвилин промайнули в бурхливих суперечках. Тітоньки просили свою вихованку не полишати конкурс. Мовляв, стільки готувалися, уже й весільне вбрання пошито, й столи від наїдків угинаються, а тут наречена відмовляється від передшлюбного ритуалу… Але скривджена Царівна залишалася непохитною:

— Ніж вічно хвилюватися, що хтось обманом Принцеве серце завоює, краще взагалі ніякої участі в цьому конкурсі не брати. Ми з Принцем і без усіляких там «міс» одружимося!

— Що ж, виходить, усі згодні на втечу. Ось і чудово! — я жорстко припинила всі ці балачки. — Втікати — так уже втікати!

— Ага! — невдоволено буркотів один із нянів. — Із в’язниці Драконової у в’язницю державну, так?

— Чому це? — Ведмедик, як і я, не зрозуміла, звідки такий песимізм.

— А тому це! — передражнила кмітлива Яга. — Ти, Ведмедику, хоч і розумна, та мізків позбавлена! Подумай сама, як нам утікати? Цербери наші, вони ж варта почесна, під ворітьми замку чатують. Думаєш, легко буде з ними впоратися?

— Якщо проблема тільки у варті, то я знаю, як її вирішити! — добре, що я заздалегідь обміркувала цей момент. — Пригадуєте, прихвостень казав, що одна стулка воріт не працює? Але ж Дракон зібрався йти на переговори з Морським Чудовиськом… Як же він вийде назовні?

— Відомо, як! Перелетить! А що? — Ведмедик обурилася, бо на моєму обличчі побачила подив. — Хоча ні… Такі високі стіни не перестрибнеш, а наш Дракон не літає. Може, в замку є… — Ведмедик затнулася й вирішила перш ніж висловлюватися, зважити всі «за» і «проти». — Хоча Дракон би обов’язково тобі сказав…

— Не обов’язково! — відрубала я. — Він міг подумати, що я розумна. Вирішити, що сама здогадаюся… Загалом, я вважаю, що з замку є ще один вихід. Яка-небудь таємна лазівка… Ми повинні відшукати її якомога швидше. У нас зовсім мало часу на все. Дракон, сказав, що пробуде в Чудовиська недовго…

Я відімкнула клітку й обережно визирнула з кімнати, в якій вона стояла. Нікого! Дракон правду казав, зараз ми були в замку самі.

— Уперед, на пошуки таємного ходу! — скомандувала голоском бравого солдата, що не знати звідкіля взявся. А по тому значно тихше докинула: — Всім удачі! Я знаю, це буде складно, але ми просто зобов’язані знайти запасний вихід!

Вихід запасний, але непотрібний, як і решта наших метань

— Ой, дивіться! Віро, Дракон, виявляється, нормальна людина! Він зовсім не вважав тебе за розумну! — я була так заінтригована, що навіть не образилася на цю Ведмедикову заяву.

— Що трапилося? Що ти там виявила? — ледве ми почали пошуки Запасного Виходу, як їх було негайно припинено. — Ой, схема!

Загалом, шукати нічого не довелося. Практично в кожному коридорі висіла схема розташування кімнат замку. Написи «Запасний вихід» і «Таємний підземний хід» свідчили, що ми знайшли те, що шукали.

— Усі бояться, тому ніхто добровільно працювати сюди не йде. Доводиться Драконові періодично жадати від околишніх селищ тимчасових слуг. Для них він і розвісив схему приміщень замку на кожному повороті. Ну, щоб нові люди легко орієнтувалися й краще справлялися зі своїми обов’язками, — урочисто пояснила Ведмедик, розглядаючи свою знахідку.

— А ти звідки знаєш? — здивувалася Баба Яга.

— Я не знаю, я складаю, — гордо посміхнулася Ведмедик. — Зате як гарно й вірогідно, чи не так? Ет, Віро, якби ти так уміла, то, певне, навчилася б змінювати наш світ під свою уяву… У руках людини реального світу такі вигадки — страшна зброя… Але, на жаль, твій практичний склад розуму не дає волі уяві…

— Перше, що я б начаклувала, якби могла — це хоч трохи ввічливості для тебе, — буркнула я у відповідь.

Розмова ця відбувався вже дорогою до підземного ходу, через який ми вирішили залишити замок. Ми з Ведмедиком гарчали одна на одну, решта учасників походу мовчки переживали все, що відбувалося. Дядьки й верба, крекчучи, волокли ложе з Красунею. Клітка з Чеширчихою перекочувала до турботливих Тітоньок. Жаба, як у себе вдома, розляглася на широкому плечі мого Ведмедика та невдоволено трусила губою, осудливо поглядаючи навсібіч. Здавалося, Драконова порада втекти із замку була далебі не найкращою ідеєю.

— Стривайте! — Царівна затрималася біля чергової схеми замку. — Дивіться, ось тут поруч кабінет Дракона. Там напевно є пристрої прямого зв’язку. Можна, я зв’яжуся з Принцем? Потрібно попередити його про наш план… Бо уявляєте, що він подумає, коли довідається про мою втечу з конкурсу?

Ми саме стояли на першій сходинці з похмурих кам’яних сходів, що вели до лункого вогкого підземелля, звідки віяло жахом і чувся чийсь стогін. Загалом, думка податися до Драконового кабінету була досить дурнувата, але ми її прийняли з радістю. Чого не зробиш, аби тільки відтягти необхідність спуску в страшний підземний лабіринт. Тим більше, в мене раптом виникла одна ідея. На ходу змінюючи план дій, ми помчали влаштовувати сеанс зв’язку.

Велике вікно, зашторене важкою чорною тканиною, виявилося екраном. Няні покрутили якісь ручки на підвіконні перед ним, посперечались про те, які важільці натискати, й зуміли-таки налагодити зв’язок із палацом. За невеликим столиком у просторій, звідусіль заскленій і дуже світлій кімнаті сидів тендітний білявий юнак. Сонячні проміннячка, відбиваючись від предметів навколо нього, перестрибували на його кучері й вовтузилися в них. Юнак не помічав нас. Він зосереджено майстрував солдатиків з паперу.

— Добридень, Принце, — тихо мовила Царівна, і я не впізнала її голосу. Якісь нові, ніжні й трохи сумні інтонації звучали в ньому.

— Що?! — Принц стрепенувся, насупився, однією рукою рвучко сховав за спину всіх солдатиків, безжально мнучи їм кінцівки, іншою спробував поправити свою зачіску. — Ох, Царівно, ви з’явилися так несподівано… Та ще й із гостями… Принц кивнув нам. Схоже, бачив він нас, як і ми його, теж десь на вікні. — Мої, кгм… важливі стратегічні справи, що вершать долі імперії, не терплять такого різкого втручання. Але вам, люба моя, можна все! — Принц раптом густо почервонів, зробився зовсім хлопчиськом і нервово розсміявся. — Ет, не вдається мені поважна мова, чи не так? Тато каже, мені жахливо бракує солідності… Насправді мені бракує окремого замку й незалежності, але про це нікому знати не потрібно, — Принц підморгнув нам і закохано глянув на Царівну. — Кажи, люба моя, що ти хотіла!

— Попередити, що втікаю, — боязко почала вона.

— Ні, — в голові моїй кілька секунд тому дозріла чітка пропозиція, і я виклала її Ведмедикові. Тепер та безцеремонно втрутилася в розмову закоханих, — вона хотіла викласти нашу пропозицію всьому журі та організаторам конкурсу.

— Добре, — принц відразу взявся натискати якісь кнопочки. — Зараз усіх зберемо.

І ось у кожному вікні кімнати виникло по зображенню. Сонячні промінчики ображено вискочили, бо вікна для доступу світла в кімнату просто не залишилося. Все налаштовувало на складну, ділову розмову. У найбільшому вікні, просто поруч із Принцем, світилося зображення Короля. Якби хтось надув Принца, мов гумову іграшку, вийшов би Король — так вони були схожі зовні, але настільки ж відрізнялися вдачами.

— Слухайте-но, — тоном, яким зазвичай звертаюся до однокласників на класній годині, почала я. — Дракон не хоче нас їсти, ми — не хочемо бути з’їденими, ви — не хочете, щоб весілля Принца й Царівни було затьмарено чиїмись смертями, Його Часовість не хочуть, щоб ми залишалися темною плямою на його сумлінні…

— Звідки ти це знаєш? — Ведмедик якось примудрилася вивернути кутик губи в мій бік.

— Я не знаю, я складаю, — чесно відповіла я. — Ну, для правдоподібності…

Ведмедик скосилася на мене око з подивом і повагою та відразу повернулася до переговорів:

— Коротше, усі не хочуть нашої смерті, але всі її навіщось провокують, о! — підбила вона підсумок моїм думкам.

— Ми пропонуємо вирішити цю проблему миром. Вам потрібно, щоб відбувся конкурс? Будь ласка, хай відбувається. Вам потрібно, щоб ті, хто програє, пішли комусь на поживу? Нехай так і буде. Потрібно просто зробити, щоб таких, хто програє, не виявилося серед нас. Знаєте, як у модних журналах? Оголошується конкурс, усі шлють свої фото. Думаєте, там залишається одна переможниця? Ні! В кожному конкурсі мінімум десяток номінацій. Міс Екстравагантність, Міс Оригінальність, Міс Права Брова, Міс Лівий Нижній Зуб… Та мало там скільки ще можна придумати титулів! І все — чесно. Брови в Міс Права брова й справді найгарніші з-поміж усіх конкурсанток. Розумієте, до чого ми хилимо? Дайте кожній учасниці конкурсу якийсь титул. Сама Міс Чарівність — ну, тобто наша Царівна — отримає в нагороду Принца, решта — призи й пошану. Не буде таких, що програли, то й Дракон не отримає нічого й буде, уявіть собі, дуже задоволений. Ну? Згодні?

Тиша, яка була відповіддю, мало не оглушила мене. На жодне запитання у своєму житті я ще не чекала відповіді так напружено.

— Ні! — тяжко зітхнув Король. — Обставини склалися так, що…

— Та що ж це за такі обставини? — не витримала я.

— О! Та ви, як я бачу, агітуєте за революцію? Бунт проти обставин? Вас потрібно заарештувати як державного злочинця, дитинко…

— Не вийде, я вже заарештована як фіналістка конкурсу, — доволі різко відповіла я.

— Обставини в нас тут найголовніші. Найпотужніша людська віра — це віра у владу обставин. Колись обставини складалися так чи інакше й від цього народжувалися закони нашого світу. На варті цих законів тепер стоїть безліч істот. Висловлюватися про обставини зневажливо є порушенням закону, — все це шепотіла мені в спину Ведмедик. — Ніхто не може глузувати з них або порушувати їхні закони. Навіть Король у власному королівстві не може піти проти волі обставин.

— Сподіваюся, ти вигадуєш? — без жодної надії на успіх запитала я. Ведмедик тільки похмуро гмикнула у відповідь.

— Не потрібно нікого страчувати, тату! — втрутився Принц. — Дівчинка зробила чудову пропозицію. Багато номінацій у конкурсі — це ж той самий необхідний нашому королівству гуманізм! Уяви: в інших королівствах будуть скривджені, які програють у конкурсах красунь, а в нас — не буде. Ми прославимося, як ніхто у світі!

— Ви чудово засвоїли уроки дипломатії, сину мій, — холодно мовив Король. — Але я залишуся непохитним. Переможниця буде одна, решту фіналісток, віддаючи данину традиціям, ми пошлемо…

— Годі! — не витримала Царівна. — Припиніть негайно! Як ви можете так спокійно говорити про те, що посилаєте людей на неминучу загибель?!

— Не так уже й спокійно, — образився Король. — Я трішки нервую, про що свідчать аристократичне здригання кінчиків пальців. Вам хіба не видно?

— О! Які там пальці, про що це ви? Скасуйте конкурс, скасуйте високосний рік, скасуйте одну переможницю! — Царівна майже кричала. — Через вашу гру в традиції можуть обірватися чудесні життя!

— Чудесним життям — чудесне обривання, — замислено промовив Король, а по тому раптом насупився: — Але ви, здається, грубіяните мені, дівчинко?! Мені! Самому Королю! І після цього ще плекаєте надію стати моєю невісткою? Виключено! Я не дозволю синові одружитися із грубіянкою! — Король розійшовся не на жарт.

— Але тату! — підхопився з місця Принц.

— Нас ображають, сину мій, а ми повинні їх слухати?! Негайно повідомляю набір нових учасниць для конкурсу…

— Не можна, тату! — Принц із останніх сил намагався залишатися спокійним. — За законами обставин, поки не скінчився один конкурс, наступного починати не можна! Ми повинні довести все до фіналу…

— Кгм… Проти обставин не підеш. Гаразд. Тільки я все одно скористаюся своїм батьківським правом і забороню тобі одружуватися. Якщо вона зараз — ще в статусі нареченої — вже намагається всіх нас виховувати, уявляєш, що буде, коли стане дружиною!

— Якщо ви зараз, коли я вам ще ніхто, вже намагаєтеся знищити всіх моїх подруг, то уявляєте, що буде, коли я стану членом вашої родини?! — не вгавала Царівна.

— Жах! Хамство! Варто, схопити її! — обурився у відповідь Король.

— Кошмар, кошмар, що ж робити? — голосив Принц. А ми всі з роззявленими ротами й відпалими щелепами спостерігали цей майже сімейний скандал і розуміли, що саме так, через якісь безглузді образи та зопалу кинуті слова, руйнуються чиїсь життя…

— Годі! — раптово усе згасло й замовкло. У напливі почуттів Царівна висмикнула якийсь шнур із розетки. — Ніколи, ніколи, ніколи більше з ним не розмовлятиму! Це не король — це справжній деспот!

— А ква-як на мене, звичайна кводорослина, що пливе з волі ква-обставин…

— Ах, це не має жодного значення! — Царівна стискала пальцями скроні й була очевидячки в напівпритомному стані. — Головне, що він не погодився прийняти таку чудову пропозицію про номінації, — вона підняла на нас повні сліз і рішучості очі. — Що ж, тепер і справді залишається тільки втеча…

І ми побігли… Щоправда, тільки спочатку. По мірі просування вогким кам’яним лабіринтом темп уповільнювався, а настрій похмурнішав. Чи то місцина була надто моторошна, чи усвідомлення непоправності того, що відбувалося, дедалі більше гризло кожного з моїх супутників.

Неспокійно металося полум’я смолоскипа… Й раптом воно торкнулося якогось напису в вибої на стіні. «Тут був Вася!» — повідомляли нашвидкуруч видряпані літери.

— Ось! — на Бабу Ягу та Царівну той напис чомусь справив неабияке враження. — Ось! — в один голос кричали вони, й два пальці — один вугласто покорчений, а інший рівненький і охайний — зі священним жахом вказували на стіну. — Ось! Що сталося з усім відомою Василісою Премудрою! Пригадуєте? Те саме загрожує й нам…

Із плутаних пояснень я зрозуміла наступне. Колись давно Василіса Премудра теж волею обставин потрапила на сніданок до Дракона й теж примудрилася втекти. Як тепер здогадалися мої супутниці, оцим-таки підземним ходом. Три роки промайнули для Василіси в страшних поневіряннях. Ніде вона не могла знайти собі пристанища. Адже той, хто пішов проти волі обставин, не може почуватися в безпеці. Законослухняні жителі країни фантазій неодноразово намагалися схопити Василісу й повернути її Драконові. Зрештою, вона так стомилася, що прийшла до нього сама. «їж, — каже, — вже мене швидше. Краще смерть, аніж таке життя, коли кожен зустрічний на тебе недобре косує та так і пантрує, аби варті передати». Добре, що все добре скінчилося. Виявилось, Дракон із самого початку не збирався їсти Василісу. Її до нього на сніданок привели, щоб два філософи могли продуктивно поспілкуватися. Тобто Дракон мав потребу у Василісі, як у співрозмовниці, а ніяк не в їжі…

— Пощастило їй! — зітхнула жаба. — А ква-наша роль при Драконі, на жаль, виключно ква-кулінарна…

— Зате наслідки втечі для нас будуть такі самі, — перейнялася загальним сумом «неуклюжа». — Ні в рідний дім не прийти, ні вулицею спокійно погуляти… Станемо тепер пустельниками, ізгоями…

— А Принц не те що одружитися, навіть і вітатися з кимось із нас не матиме права…

— І де б ми не сховалися, обставини все одно наздоженуть і покарають напевно…

— І…

— Стоп! — я не витримала цього потоку песимізму. — Якщо втікати так погано, навіщо ж ми тоді втікаємо? Ще тільки й бракувало, щоб я все життя докоряла собі за ваші зламані долі. Самі ми не знаємо, що робити. Тоді давайте спробуємо з кимось порадитися…

— Є тільки одна архімудра та добросердна істота в нашому світі, яка не зважає на волю обставин… — замислено почала одна з тітоньок. — Ти, Віро, земна людина. Тобі з Ним і говорити…

Щось підозріле було в тому, як вона це сказала, але відразу я не звернула уваги.

— Гаразд: кажете поговорити, то кажіть, із ким говорити — поговорю! — я трохи заплуталася, але погодилась. — Що, знову в кабінет до Дракона перебиратися?

— Навіщо ж? — урочистим шепотом за всіх відповіла Царівна. — Ти — людина. Розкрий серце й говори з Богом.

— Агов? Чого ви так серйозно на мене дивитеся? — мені стало якось незатишно. Навіть Ведмедик не вправлялася зараз у своїй звичайній горе-дотепності, а дивилася серйозно й дуже уважно.

— З ким, з ким — з Богом! Пояснили ж! — напружено буркнула Баба Яга.

— А… — тільки й змогла вимовити я у відповідь. — А як?

Утім, зрозуміло. З ким ще може порадитися доведена до розпачу людина? До кого ще звернутися? Мізками я все це розуміла, але у відчуттях і близько не було уявлення про те, як це робиться.

— Відійдіть подалі! — попросила я за мить майже благально. Сказати по правді, я не знала жодної молитви. Якщо й зверталася колись подумки до Бога, то робила це досить екзотично. Ну, щось таке: «Добридень, Боже, як там твої справи? Не дуже відволікаю? Не знаєш часом, як цю задачу розв’язати?» Бог найчастіше не знав і радив моїй підсвідомості зазирнути в підручник. Порада ця, звичайно, виявлялася правильною, але ніяких гарантій того, що я дійсно спілкувалася із Всевишнім, не давала. І ось тепер мені належало…

— Добридень, Господи, якщо ти мене зараз чуєш, подай який-небудь знак, будь ласка. Ми тут усі опинилися в досить скрутній ситуації. Нерозумно, звичайно, відволікати тебе через такі дрібниці, як наші життя, але… — безтямно витріщаючись у склепіння над головою, я навіщось прошепотіла собі під ніс отаку маячню. А потім ще додала для більшої надійності: — Амінь!

Зрозуміло, ніхто мені не відповів. Я не здивувалася й не засмутилася, але тут пролунало:

— Дивіться, дивіться, напис! Можу заприсягтися, хвилину тому його тут не було! — заголосили мої супутники.

«Ім’я Віра спроста не дається. / У цьому імені — сила століть. / Світ не простий, але тобі піддається… / Якщо можеш, читай поміж слів…»

Якщо відверто, я навіть трішки розлютилася. Про те, що люди з реального світу можуть творити у світі фантазій усе, чого захочуть, я вже чула. І уяву напружувала щосили, та тільки користі з цього не було жодної!

— Виходить, буде! Цей порадник марно не порадить! — підбадьорливо ляснула мене по плечі Ведмедик.

— Вір у себе, Віро! — слізно попросила Царівна.

Здається, свої попередні думки я навіщось вимовляла вголос.

«Пошукай у засіках обставин те, чим можна картини змінити. Забагато взято зобов’язань тими, хто повинен тебе зрозуміти», — цей напис з’явився на протилежній стіні.

— Чудово! Справа набирає неабияких обертів. Мені радять зазирнути в книжку, — я ще намагалася пожартувати. — Агов, знавці цього світу, що може означати вислів «Засіки Обставин»?

— Як це що?! Звід Законів, ква-записаний за Обставинами їхніми ква-вірними служителями, — не замислюючись, відповіла жаба. А решта закивали.

Жарт виявився «в тему». За мить один із Дядьків уже перегортав переді мною Звід Законів Обставин, який у цьому світі зберігався в кишені кожної гідної поваги істоти. Решта моїх супутників тим часом захоплено спілкувалися зі стіною.

— Ті, хто повинен її зрозуміти, — це організатори конкурсу? — запитували вони. — Ну, тобто Король, Принц і все журі, так?

— Скажіть, а Обставини не розгніваються за те, що ми намагаємося уникнути їхньої волі, не хочемо бути з’їденими?

«Обставини — сукупність умов, у яких будь-що відбувається. Тлумачний словник», — стіна вирішила взятися до просвітницької діяльності.

— Тобто?! — ошелешено перезирнулися мої супутники. — Ви що, хочете сказати — таких істот взагалі не існує?!

«Найневразливішим, а виходить, і дужим є те, чого нема. Китайська мудрість», — люб’язно повідомила стіна.

— Але звідки ж тоді взялася решта наших зведень законів, усі ці правила й традиції? Адже вони були створені волею Обставин — сутностей, у могутність яких люди вірять найбільше… — Ведмедик була настільки захоплена, що примудрилася вибудувати таку складну словесну конструкцію.

«Випадковий збіг обставин часто здається логічним і приймається дурнями за звід законів. Життєва правда».

— Та ква-я-аак же таке-ква може бути?

— Виходить, ми можемо діяти, не боячись покарань за порушення?

— Стривайте! Але ж у нас є безліч вірних Слуг Волі Обставин! — не вгавав Ведмедик. — Той-таки Король і його воїни… Чию волю вони охороняють?! Тих самих прихвоснів? Кому вони скаржитимуться, якщо Дракон порушить усталені традиції?

— А він хоча б раз порушував? — Баба Яга вирішила не стомлювати Вищі Сили й відповісти самотужки. — Адже не було цього, чи не так? Усі настільки бояться виявитися порушниками, що й скаржитися нікому не доводиться. А якщо відступники все-таки знаходяться, Король збирає військо та їх карає. Ніхто ніколи прямо не спілкувався з нашими шановними Обставинами! Рятуйте! — по мірі оформлення своїх думок у слова Баба Яга, схоже, й сама очманіла. — Ми підкоряємося вигаданим силам! Усі наші закони — фікція! Ой, ненько!

«Головний наш закон — сумління. Головний глас його — серце…» — трішки виправила Ягу стіна.

— Ну, та це й так ясно, — відмахнулася перекірлива Баба. — Ви мені про інше відповідайте! Ми вірно зрозуміли, що ніяких обставин як таких не існує? Ну, тобто, що вони існують, але ми самі можемо їх навколо себе змінити? Так?

І тут, ви не повірите, рівно половина стіни вкрилася добре знайомими всім людям реального світу інтернетівськими смайликами:

«:):):):)» повідомили нам Вищі Сили й більше на запитання не відповідали, мабуть, вирішили, що в нас і так уже досить інформації, аби не боятися й діяти.

Усе це я відстежувала вже краєчком ока, бо заклопотана була іншою не менш важливою справою: вивчала Звід Законів Обставин. На мене буквально зійшло осяяння. У кожній рамці, в яку ставили нас Обставини, я бачила благо, яке можна було з користю застосувати. Буквально за півгодини я простягла своїм супутникам аркуш, на якому були виписані такі Закони:

«1.3. Щоранку Його Часовість Півень повідомляє, який нині буде день, місяць і рік.

2.12. а) У випадку, якщо облога замку триватиме більше місяця, подальша боротьба вважається безглуздою, замок оголошується неприступним, а воюючі сторони повинні вирішувати справу миром.

2.14. б) Із настанням темряви будь-які військові дії припиняються, бо ніч необхідно віддавати поповненню сил».

— Ось ті закони, які допоможуть нам гідно вийти з ситуації! — урочисто проголосила я і взялася викладати свій план. Ризикований, складний для виконання, але єдино можливий за таких обста… тьфу, загалом, у нашій непростій ситуації.

За сорок хвилин ми вже забарикадували всі входи й оголосили Королю, що Замок захоплено й ми не збираємося залишати його, поки журі конкурсу не погодиться на наші умови.

За п’ять хвилин по оголошенні Король по всьому світі фантазій проголосив екстрений збір війська, покликаного звільнити житло Дракона, схопити нас і змусити виконувати одвічну волю обставин.

І ось тут почалося все найстрашніше.

На стежці війни

Це було справжнє божевілля. Ми добре бачили яскраво-зелену траву на полі, якою до стін замку наближався ворог. Чи не ворог? Усіх мешканців світу фантазій було піднято на боротьбу з тими, хто пішов проти Обставин; Страхи бігли попереду й на ходу творили дедалі нові й нові знаряддя залякування. За ними смугою тяглися янголи, ще далі — жителі селища одноразових фантазій та інше мирне населення. Останні йшли неохоче і, я впевнена, за першої ж нагоди збиралися покинути поле бою.

Але далі! Далі йшли справжні стражі порядку. Безликі, міцні, добре озброєні олив’яні солдати. Вони браво крокували під ритмічний барабанний бій. Вони не мали душ, і тому були готові на все. Я відчула, що боюся їх.

Наступними йшли чудовиська. Наш Дракон теж був тут. Усі три голови зацікавлено роззиралися навсібіч. Схоже, все це їх страшенно тішило. Ще б пак! Навряд чи хтось раніше захоплював його власний дім. Поруч із Драконом ішли людина-гора, шаблезубий тигр і злобливо примружений циклоп. У величезних акваріумах олив’яні солдати несли трьох огидних спрутів. Один із них, як мені розповіла Ведмедик, і був тим самим жадібним і кровожерливим Морським Чудовиськом, котре поїдало людей за Драконові скарби.

І ось проти всієї цієї ватаги ми — шість зневірених, готових на все дівчисьок і жменька їхніх переляканих помічників — збиралися боротися. Маячня! І навіщо тільки я зчинила всю цю бучу?! І як мені тільки на думку спало, що удача може виявитися на нашому боці?!

Найстрашніше, що мені просто необхідно зараз було вірити в перемогу. Адже за умови цілковитої моєї впевненості вона могла стати реальністю! «Не дарма ж я — людина реального світу! — накручувала я сама себе. — Та ще й звуся Вірою!» На жаль, з усього виходило, що дарма…

— Як?! — божевільними очима я зиркнула на Ведмедика й не втрималася від докорів. — Як, запитується, я повинна змусити себе повірити?! Нас рознесуть на клоччя! Навіщо ти дозволила мені все це вчинити?!

Ведмедик нічого не відповіла, різко розвернулася й пішла до тих, хто готувався оборонятися. А це були няні. Здається, Ведмедик теж боялася. Мені зробилося нестерпно соромно.

— Ти б не стояла отут, як тичка! — казна-звідки взялася Яга та поманила мене кощавим пальцем. Дія замовляння вже скінчилася, й бабця походжала балконом у своїй природній красі, яка, зізнатися, мені подобалася навіть більше за кікіморську зовнішність. — Ще стрельнуть ненароком. Ходи-но отут сідай. Крізь поруччя все чудово буде видно. Місце ніби навмисно створене для глядачів, які не від того, щоб подивитися, а в пекло лізти не бажають.

— Дякую, — пробурмотіла я, всідаючись і одночасно розуміючи, що не повинна цього робити.

— Дякую?! Це ти мені кажеш?! Ні, ну нахаба, натуральна нахаба! — звично забубоніла Яга. — Я що, думаєш, добру справу зробити хочу?! Дзуськи! Просто з дитинства боюся небіжчиків. Навіщо мені тут твій холодний труп на балкончику?!

Я намагалася не розревтися, автоматично кивала й до болю в очах вдивлялася в божевілля, що панувало внизу. На стіні няні й тітоньки споруджували якісь дивні конструкції зі знайденої в замковому арсеналі зброї. Ведмедик невпинно моталася з веж на стіни, підносячи дедалі новий і новий мотлох для оборони. Царівна щось похапцем вишивала на величезному білому простирадлі й нервово поглядала на ворога, що невпинно наближався. Спляча Красуня якимось побитом повідомила Вербі, що ложе слід накрити звукоізолюючим килимом, знайденим в одній із Драконових веж. Усі знали, що Красуня виробляє голос, щоб застосувати свою таємну зброю — забійне хропіння. «Неуклюжа», щоб не поламати нічого зі спорудженого нянями, мужньо сиділа в своїй позолоченій клітці, але від палких переживань, що супроводилися лютими суперечками з нянями й тітоньками, звичайно, втриматися не могла. Жаба діловито вовтузилася зі стрілами, начиняючи їх якоюсь гидотою…

Я дивилася на них невідривно й не ворушилась, мов паралізована. Повільно, але з непоправною виразністю до мене доходило, що ось ці милі, метушливі, кумедні істоти збираються зараз загинути. Зовсім. На смерть. І все через мою маячню — вийти на стежку війни!

— О! Любі мої! — від юрби нападників як парламентер виступила наша Курочка Яба. Звукопідсилювальна мушля, що за формою нагадувала наш людський рупор, згорнутий у баранячий ріг, закривала майже всю її постать, але ми без натуги впізнали наставницю з голосу. — Ко-ко-ко-ко-кошмар! Жах просто! Що ж це робиться?! Хто ж це вас напоумив оголошувати війну підвалинам і суспільству?! Наш головний оратор Петрушенька, як почув, відразу зліг із втратою голосу. Так ско-ко-ко-конфузився! Ще не пізно! Відко-киньте цю мерзенну думку! Обставини склалися так, що вам не поталанило й рік виявився високо-кокосним! Ну то й що? Смиренність — ось визначна риса героїчної дівчини, а зовсім не бажання лізти в пляшку! Ну подумаєш, — тут у голосі нашої наставниці виразно почулися плаксиві інтонації, — ну, з ким не буває, ну з’їсть вас Дра-ко-ко-кон… Ну… — тут Курочка Яба голосно схлипнула й уже відверто ридаючи вимовила: — Ой, я не можу! Шко-ко-ко-ко-да!

Один із олив’яних охоронців волі обставин досить брутально відібрав у курки-яблука рупор.

— Переговори провалено, приготуватися до наступу!

— Що вона накоїла! — мимоволі вголос зашепотіла я. — Що вона накоїла! Потрібно було вести переговори, зволікати… О, що вона накоїла?!

Останні мої надії на щось добре згасли. Перші розсипалися в мотлох, коли я побачила величезне військо, зібране проти нас. Другі — коли відчула, що зовсім не придатна для війни й нічим не можу підтримати піднятих мною на подвиги істот. Останні — ось зараз, коли стало зрозуміло, що зволікати ніхто не має наміру, що атака почнеться негайно й нікому з сильних світу цього нас не шкода.

Яга осудливо скосила на мене око й відсунулася. Імовірно, її теж у дитинстві вчили, що краще ні в які розмови з божевільними не вступати. Я справді була схожа на одержиму. Вчепилась обома руками в бортик балкону і вся трусилася в очікуванні неминучого. У вухах скажено відлунював стукіт мого власного серця. Нападники наближалися. Страхи легко злетіли на стіну й заходилися морочити голову захисницям.

— Пішли геть! — сердито гаркнула Ведмедик. — Ми — дівчиська на стежці війни — нічого не боїмося й нікому не дозволимо нас залякати…

Страхи, знущаючись, зареготали, але відлетіли на чималу відстань. За інших обставин, ширяючи високо над землею, товстенькі дядьки в строгих костюмах і при краватках викликали б у мене посмішку. Зараз же я відчувала в їх присутності справжній жах. Найбільше вони мені нагадували голодних стерв’ятників, що кружляють над полем бою, чекаючи на здобич…

— Стріляти лише по олив’яних, наших не чіпати! — наказала Ведмедик крижаним голосом і голосно вигукнула: — Вогонь!

Стріли із самозаймистою драконячою слиною, знайденою в замкових засіках, одна за одною полетіли в середні ряди нападників. На мить у стані ворога все змішалося. Мирні жителі з лементом кинулися геть. В останніх рядах бігли… Ой, ви не повірите! Ті самі старигани, що пишуть підручники, яких я не так давно собі навигадувала. Кгм… Але ж не так уже й погано в мене з уявою!

І тут олив’яних солдатів, які вже були втратили темп наступу, почали рятувати. Хтось із чудовиськ відкрив накривку акваріума зі спрутами. Одного мокрого тулуба, розпластаного поверх палаючих олив’яних солдатів, вистачило, аби нейтралізувати всі наші стріли. За три секунди з-під спрута вже вибігали трішки пом’яті, але цілком боєздатні вояки, а чудовиська вже дбайливо вкладали спрута назад в акваріум.

— Вогонь! Вогонь! Вогонь! — запекло командувала Ведмедик. — Ми повинні не дати їм отямитися!

Я знала, чому в її голосі стільки розпачу. Шквал локальних пожеж від стріл хоч і сповільнював рух нападників, але все-таки не припиняв його. Уже три спрути працювали пожежними на полі бою, і втримувати атакуючих на відстані ставало дедалі складніше. Крім того, запас стріл ось-ось мав скінчитися. Та й знаряддя незабаром довелося б перезаряджати. Стріломети хоч і стріляли чергами, немов наші земні кулемети, все одно рано чи пізно мають потребу в заміні стрічок зі стрілами.

— Ваш вихід! — заверещали тітоньки до однієї з веж, бо помітили, що стрілометам потрібен перепочинок.

Верба скинула зі Сплячої Красуні звукоізолююче запинало.

— У-а-хрррррррр! — нечуване хропіння, що вирвалося з вуст нашої сплюхи, зчинило під стінами справжнє стихійне лихо. Звуковою хвилею олив’яних нападників відкинуло на кілька кілометрів. Тепер справа була за останніми рядами атакуючих. Величезні чудовиська трішки поморщилися від неприємного звуку, здивовано глянули на те, як відлітають олив’яні солдати, й упевнено рушили до стін Драконячого замку.

— Можна, я? — боязко поспитала Царівна у Ведмедика й зашепотіла щось своєму білому запиналу, знімаючи його зі стіни. Нічого особливого не сталося. Біла тканина, граючи в променях вечірнього сонця, легко ширяла над чудовиськами, що рішуче насувалися на замок.

Невже це кінець?! Але ні! Чудовиська підійшли вже зовсім близько до стін, але повелися дуже дивно. Циклоп, наприклад, тихенько наспівуючи якийсь ліричний мотивчик, занурив свої мозолясті стопи в рів із водою та почав тихо сміятися. Дракон і Людина-гора взялися грати в квача. Гобліни раптом заходилися збирати квіти й із виразом невимовного блаженства на обличчях (якщо, звичайно ЦЕ можна було назвати обличчями) нюхали букетики…

— Ось! Ось! — радісно й несподівано лунко закричала Царівна. — Справжня любов сіє навколо красу й робить світ добрішим! Я вклала в це вишивання всю силу свого почуття! Робила, як для коханого! — вона сяяла, і я вперше бачила її такою радісною. Закінчила свою тираду вона зовсім незвичайним висновком: — О! Виходить, я таки справді люблю його!!! — повідомила нам і щасливо засміялася.

Я спіймала себе на тому, що посміхаюся разом із нею. Але тут…

— Ха-хо-хо-хо! — скажено регочучи, один зі страхів спікірував просто на вишите Царівною запинало. — Тільки дурень вважає, що любов може бути взаємною! — прогримів він. — Якби він тебе любив, хіба не зупинив би своїм наказом цей наступ?!

Біле запинало істерично затріпотіло в обіймах страху.

— Він не міг! — Царівна сполотніла, очі в неї наповнилися слізьми, але вона ще намагалася врятувати всіх нас. — Він не міг! Він… Він… Він же ще такий молодий! Тільки Король може віддавати королівські накази! Юного Принца ніхто не послухався б!

Запинало вирвалося і, тріумфуючи, завмерло над страхом.

— Хо-хо-хо! — той не здавався. — Дівчинко моя, якби Принц хоча б на крихту любив тебе, він давно був би тут разом із усією своєї дружиною! Коханих не залишають напризволяще! До коханих мчать на поміч! Не зважаючи на заборони обставин чи батьків! А раз його тут нема, виходить, таких, як ти, в нього — тисячі!

— У… У… У… — Царівна в розпачі озирнулася й прошепотіла невпевнено: — У нього нема дружини… Зовсім… — здається, навіть їй самій це не здалося гідним виправданням Принца, який не кинувся на порятунок коханої. Царівна тяжко зітхнула й знесилено опустилася просто на кам’яну долівку. Запинало, що звивалося над нею, миттєво почорніло й почало падати.

— Кгм… Сильний, мерзотник! — тут навіть Яга не витримала. — Страх виявитися нелюбою часто набагато сильніший за будь-яку любов. Бридкий такий страх!

— Огидний, — погодилась я, дивлячись на неприємне обличчя страху. Втім, особливо розглядати його не було часу. Тієї самої миті, як запинало опустилося вниз, чудовиська прийшли до тями. Схоже, вони були дуже невдоволені, що хтось змусив їх на мить відмовитися від їхніх намірів. Двома стрибками розлючений Гоблін опинився просто біля стіни.

— Обережніше! — в один голос закричали всі ми, але запізно. Гоблін нестямно заволав, високо підстрибнув, викинув руку… Пазуряста лапа в огидних синіх прожилках зімкнулася навколо стану сумної Царівни. — Ні-і-і!

— Ні-і-і! — я підскочила, геть-чисто забувши про небезпеку бути підстреленою олив’яними солдатами, які вже повернулися в ряди. — Стій!

Гоблін здивовано завмер у найнеприроднішій позі. Червоні з люті очиці металися туди-сюди під нерухомими, напівопущеними повіками.

— Агов! — Циклоп, помітивши, що з товаришем діється щось недобре, спробував штовхнути його в плече. Гоблін нахилився, так і не змінивши пози, й важко обперся об стіну замку. Царівна при цьому лише якимось дивом не розбила голови об камінь.

— Ви не зрозуміли? — я була така люта на цих жорстоких чудовиськ. — Усім стояти! Всім! — ще голосніше закричала я. — Ясно?!

Їм було ясно. Всі чудовиська завмерли в тих позах, у яких їх застав мій лютий вигук.

— Що це було? — Царівна повернула до мене свої сповнені суму очі.

— Паралізуюче закляття, — нервово посміхнулась я. — Змушує завмерти всіх чудовиськ. Діє дві хвилини. Я його щойно придумала…

— Ну й тупа! — замість подяки закричала Ведмедик. — Чому тільки дві хвилини?!

— Для правдоподібності, — спробувала я виправдатися. — Інакше я б у нього не повірила.

— О, люди-боги-звірі! — Ведмедик демонстративно всіма трьома руками схопилася за голову, але відразу змінила гнів на милість і розпливлася в широчезній посмішці, якій могла б позаздрити навіть Чеширчиха. — А в нас гості! — заявила вона.

Ну це ж треба! З боку далеких пагорбів щосили гнав білого коня вершник у чорному плащі. Всі ми впізнали Принца.

— Швидше! — тітоньки побігли відчиняти йому ворота. — Швидше!

Не встигли засуви знову замкнутися, як Принц уже стояв на стіні з шаблею в руці:

— Мерзенне чудовисько, забери лапи від моєї нареченої! — кричав він Гобліну. — Інакше я заколю тебе на смерть!

Царівна глянула на нього, прошепотіла щось невиразне й втратила свідомість від надміру емоцій. Тіло її від цього стало зовсім гнучким і легко вислизнуло з лапи Гобліна. Принц ледве встиг підхопити наречену.

— Ой! Не відволікайтеся! Вогонь! Вогонь! — спостерігаючи за всією цією романтичною сценою, ми не помітили, як олив’яні солдати підійшли впритул до рову та вперли в стіни облогові драбини.

Принц, Ведмедик, Царівна й тітоньки кинулися перекидати їх. Але драбин було надто багато.

— Залиште це мені! — раптом зажадала «неуклюжа», й няні без заперечень розчинили дверцята її позолоченої клітки. — Розійдіться! — «неуклюжа» вийшла на прогулянку.

Вражаюче легко вона пробіглась краєчком стіни й примудрилася завдати всім драбинам непоправних втрат. Щоправда, при цьому ще трішки пошкодила кладку стіни й ненавмисне зламала зо два зубці на вежі. Няні насилу спіймали її та запхали назад у клітку.

Унизу стурбовано перезиралися олив’яні солдати.

Запитаєте, що витворяла в цей час я і чому не зупинила олив’яних у якийсь простіший, вигаданий на ходу спосіб? Відповідаю: була дуже заклопотана. Кожні дві хвилини я голосно репетувала чудовиськам: «Стійте!» А потім приходила до тями й набиралася сили для наступного крику. Зізнатися, ледь сама від себе не оглухла. Це було жахливо! З кожним разом сили, щоб репетувати, меншало…

— Страх який! Що буде, якщо я зараз зірву голос?! — з жахом прошепотіла я. Відчуваючи, що ось-ось вкотре вичерпається термін дії закляття. І відразу почула хихотіння мерзенного страху, який зловтішно кривився, віддаляючись…

О ні! Чудовиська знову атакували. Ми опиралися з останніх сил. Спляча красуня хропла, «неуклюжа» рвала волосся на атакуючих, Ведмедик дряпалася й кусалась, я хрипіла й не мала більше змоги бодай щось начаклувати, однак теж була вже в рядах бійців. Ми непоправно й однозначно програвали.

— Ет, де наше не пропадало! — раптом зарипіла Баба Яга і зробилась несподівано величезною та громоголосою. — Чого витріщаєтесь? — огризнулася відразу. — Отепер, уважайте, що вам поталанило: витрачу всю накопичену енергію на ваш захист. А наступного разу все одно омолоджувального зілля з псуванням начаклую і Принца на собі оженю.

— Але ви ж не хочете заміж, Бабусю! І потім, ви ж не любите його! — ледь чутно почала свою вічну суперечка виснажена Царівна.

— Не люблю! — легко погодилась Яга. — Тому й оженю. Щоб мучився! Знаєш, як зі мною жити кепсько? І стра-ашно! — з цими словами Баба Яга зросла ще більше. Коли зайняла собою вже всю стіну замку, тихенько потягла носом і… оглушливо чхнула. Буревій небувалої сили вмить відкинув нападників. Баба Яга стомлено зітхнула та повернулась до колишніх розмірів.

— Усе, що я могла зробити. Ось вам кілька хвилин відпочинку… Втім, що це я «вам, вам»… Нам, якщо вже бути чесною, — тут Баба Яга стала у войовничу позу та грізно примружилася: — Чаклувати я тепер довго не зможу, а ось п’ятою в око комусь заїхати ще сили знайду! Ну, нападайте, рідненькі! — один із «рідненьких» — досить великий і міцний вояк — ризикнув і був відразу перекинутий на спину спритною підніжкою. І як тільки Яга це зробила? З наступним вояком, що підбіг ближче, я вирішила спробувати те саме. Це ж треба — вийшло!

На щастя, основна маса «рідненьких» була поки що далеко.

Звичайно, цих кількох хвилин не досить було для повного відновлення наших сил, але їх цілком вистачило, щоб новий наш помічник устиг підбігти до нас.

— Не сміти кривдити прекрасних дам! — розмахуючи величезним дрюком, Снігова Людина взялася відганяти від стін чудовиськ, саме коли ті знову наблизилися. Дракон, який спостерігав за битвою більше збоку, раптом пожвавішав:

— Ах ти, зраднику! Зжерти тебе треба, та ангіну підхопити боюся! Ти що це надумав?!

Але Снігова Людина не реагувала на докори. Із чистим серцем і відважною душею вона захищала те, що здавалося найбеззахиснішим і найкращим.

— Нічого собі! — Баба Яга дивилася на Єті, широко роззявивиши рота. — Оце так-так!

І тут запала пітьма. Раптово, без попередження, не зважаючи ні на які плани наших ворогів.

— Відбій! — голосно протрубили в тилу ворога. — Уночі потрібно спа-а-ати!

— Ур-ра! — закричали всі ми. — Пе-ре-емо-ога-а!

Я боялася радіти разом з усіма. Для того, щоб перемога була остаточною, нам мусило добряче поталанити. О, як я сподівалася на це везіння!

— Справа в тому, що, як вичитала Віра, за Законами Обставин, замок, який зумів витримати облогу понад місяць, вважається неприступним, — пояснювала Принцеві та Сніговій Людині Царівна. — Якщо Його Часовість, коли кукурікатиме, назве завтра потрібну нам дату, ми виявимося в загальновизнаному неприступним замку. А виходить, зможемо диктувати свої умови. Зможемо вимагати скасування деяких Законів Обставин. Тільки б Його Часовість назвав дату, яка була б пізніше за місяць від сьогоднішнього дня!

Перемоги теж поодинці не ходять

Ну що вам сказати? Ми перемогли. Не знаю вже, що там снилося Його Часовості, але на ранок він оголосив усім дату з такого далекого майбутнього, що я відчула себе Динозавром.

Щасливі, досі ще не вірячи у свою перемогу, всі ми стояли на стінах замку, радісно обіймалися та завзято тисли одне одному руки. Щойно в нас був сеанс зв’язку з Королем. Той визнав нашу перемогу й дуже просив покинути неприступний замок і повернутися до обов’язків учасниць конкурсу. І ще він сказав, що придумав чудовий компроміс, аби вдовольнити наші інтереси й водночас не порушити Волі Обставин.

— Вчинимо так, як частенько роблять у реальному світі. Нехай у нас буде багато номінацій. Тоді всі фіналістки стануть переможницями, їсти нікого не доведеться.

— Яке мудре рішення! — не без глузування заахкала я. — І як тільки воно спало вам на думку?

— Ну, я ж правитель. Я повинен уміти шукати варіанти, — нітрохи не збентежився Король.

— Не гнівайся на нього. Він просто дурний. Живе так, як пропонують йому Обставини, — тихенько шепнула мені Царівна. — Коли я стану Королевою, обов’язково викоріню всі палацові інтриги, відучу підданих брехати й поясню їм, що Воля Обставин — далебі не головний закон світобудови.

І це теж було нашою спільною важливою перемогою. Я вже не здригалася від думки, що могло б трапитись, якби Його Часовість назвав дату з минулого, або з найближчого майбутнього. Що трапилося, то трапилося, й нема чого переживати, що могло б бути інакше. Особливо коли навколо панує така радість.

— Вітаю! Дякую! Якби не ти… — чулося звідусіль.

Няні дякували Царівниним тітонькам, а моя Ведмедик зізнавалася у довічній відданості жабі. Я почувалась так, начебто щойно раптом отримала річний табель із самими п’ятірками або набір французької косметики від мами в подарунок, або так, начебто нещасний Ваня Сємєчкін попросив у мене номер телефону… Загалом, я почувалася справжньою переможницею. Всі були цілі й задоволені… Ніякі обставини не могли перешкодити нашим чудовим планам. Як же це все-таки здорово, коли друзі приходять на допомогу в потрібну хвилину й коли діло робиться… До речі, про друзів…

— О, жах! — розімлілий від наших подяк, зацілований Єті раптом не на жарт стурбувався. — Кошмар! Страшна втрата! Дама мого серця кудись зникла! Я не бачу її серед тих, хто святкує перемогу… — він уже був ладен вибухнути страшним ревінням.

— О, не хвилюйтеся, — спробувала я розрядити обстановку. — Може, вона соромиться? Почекайте трохи — вона неодмінно приєднається до нас.

— Не може ж вона, свиня невдячна, не поцінувати подвигу, який ви заради нас вчинили! — у тон мені прощебетала Ведмедик, а потім скривилася в бік нянів і гнівно загарчала: — Де Яга?! Негайно відшукайте! Він же ось-ось зареве з горя та дощенту зруйнує цей замок…

Няні знизали плечима: мовляв, нам і без Яги клопоту не бракує, і я вирішила сама вирушити на пошуки. Яга стояла біля головної стіни, дивилася вдалину, її довгий гачкуватий ніс ображено смикався. У маленьких круглих очицях, оточених зморшками, ніби сонце проміннячком, стояли сльози. Я розгубилася й мовчки завмерла біля нашої головної задерикуватої розбишаки.

— Усе на світі — суцільний обман, — Яга сама заговорила. — Ти ба, як звір цей сніговий роз’єрепенився, як в атаку поліз… А все чому? Сподобалась йому маска, котру я на себе начепила. А зараз гляне на мене справжню і непритомний упаде. Всі вони так! Бережеш свою волю, бережеш… А все чому? Тому що як її віддати комусь побажаєш, так обплюють із дна ступи до кінчика помела… Злидні!

Я настільки розгубилася від цього несподіваного ягівського зізнання, що, як і раніше, не могла мовити й слова. На щастя, дехто зробив це за мене.

— Кохана! Ось ти де! — на все горло заволала Снігова Людина, піднімаючись до нас по сходах. — Я обнишпорив увесь замок і знайшов тебе, сонечку! — тут він втупив погляд у справжнє обличчя Баби Яги. — О! Страждання розлуки наклали сліди скорботи на твоє чоло! — схвильовано прорік він. — Спостерігаючи за битвою, ти так хвилювалася за мене, що обличчя твоє вкрилося зморшками, а волосся побіліло, мов сніг…

— Атож, — Баба Яга вже опанувала себе та знову взялася до звичних глузів. — Ніс скрутився від страшного смороду з Драконової пащеки, ноги викривилися від бажання втекти світ за очі, а спина відразу зігнулася під вагою страшної прикрості…

— О, як прекрасно ти говориш! — Єті ніби й не помітив глузування. — У душі ти залишилася настільки ж прекрасною, як і в словах — вишуканою, в думках — витонченою. О! Ти прекрасна, любове моя!

— Правда, чи що? — насуплено перепитала недовірлива Яга та густо почервоніла.

— Без жодних сумнівів! — проспівала Снігова Людина і в пориві замилування підхопила свою любов на руки. І знаєте, Яга більше не гарчала й не обурювалася. Трохи згодом, коли всі ми вже готувалися до повернення в Шоуград, я пробігала повз цю дивну парочку, що воркотіла, мов голуби, та ненароком почула кумедні уривки розмови.

— А печера у вас, люб’язний, ким прибирається? — жваво цікавилась Яга.

— О, зірко моя, печера втопає в снігах і піднесених почуттях! Звідки там необхідність прибирання?

— Кгм, справді, — при всім бажанні Яга не могла знайти, до чого б причепитися. — Нема сміття, то нема чого й із хати виносити… А як ви поставитеся до моїх тривалих відряджень або до відльоту на всесвітній зліт відьом Вальпургієвої ночі?

— О, аби тільки ступа була справна та мобільник заряджений. Дзвонитиму тобі щодня, любове моя, не турбуйся. Але забороняти нічого не буду — я сам обожнюю волю й ніколи не піду на її вбивство.

— А посуд, скажіть будь ласка, ким миється? — не могла заспокоїтися Баба Яга. — Ну, у вас у печері?

— Люба моя! Духовний хліб слідів не залишає, а інший споживаю виключно з одноразових пристосувань.

— Вражаюче! — зітхнула раптом Баба Яга, сплеснувши руками, й склала їх на грудях долонями. Ну точнісінько так, як зазвичай це робили наші Царівна й Красуня!

— Увага! Увага! Всі сюди! Слухайте, слухайте! — посмішка «неуклюжі» мчала по всьому замку й голосно волала. Няні безглуздо бігали сюди-туди, не розуміючи, потрібно її ловити чи ні. — Щойно! Щойно по голосовому зв’язку передали! Мерщій у кабінет до Дракона! Слухайте! Ми всі — переможниці!

— Нервове виснаження? Невеличка розумова відсталість? Чому до неї тільки зараз дійшло, що ми виграли бій? — стурбувалися всі присутні.

— Та ні ж бо! Ми переможниці конкурсу! Ходіть сюди мерщій! Вмикайте всі засоби мовлення, вони щонайменше добу тільки про нас і говоритимуть!

І справді, звідусіль тепер чулися повідомлення: «Через те, що до весілля Принца все вже давно готове, журі вирішило оголосити результати конкурсу, навіть не проводячи його».

— Ми досить надивилися на наших милих конкурсанток найближчим часом. О, ми бачили їх у таких ситуаціях, що тепер знаємо про них практично все! — весело заявляв Король. — Отже, дозвольте ще раз повідомити результати.

— Одночасно два титули надаються фіналістці, яка іменується Сплячою Красунею, — «Міс Добраніч». Привітаймо щасливицю. Чудовий приз — почесну грамоту, надруковану щойно поцілунками Принца, переможниці вручать наші улюблені герої Хрюша, Стєпашка та Філя. Нагадую, що поцілунок Принца можна використати за прямим призначенням. Якщо Красуня захоче прокинутися, то прикладе свою грамоту до губів і миттю виявиться Несплячою.

— У номінації «Міс Стрункі Ніжки» перемогла Баба Яга Кістяна Нога. Чудові ноги, я вам доповім! Їй вручать почесну грамоту, надруковану поцілунками Принца, наші чудові потвори. Нагадаю, що поцілунок Принца у всіх обмінних пунктах можна обміняти на чималеньку порцію енергії для чаклунства.

— У номінації «Міс Ангеліна» перемогла представниця янголів-охоронців, мила дівчинка Ангеліна Андрєєва. Їй почесну грамоту з поцілунком вручатиме наш знаменитий конферансьє Петруша. Він так хвилювався за Ангеліну, що зірвав голос, тому мені й доводиться повідомляти все самому. Нагадую, що ця почесна грамота дозволяє легко проходити в реальний світ у гості до своїх підопічних.

— Учасниця конкурсу на ймення «Неуклюжа» Чеширська одноголосно була визнана «Міс Посмішкою» нашого конкурсу. Їй грамоту з поцілунком вручає Старійшина Чеширських Котів. Завдяки цій грамоті «Неуклюжа» отримує право щоденного ламання двох-трьох будинків. Але тільки в районах, призначених до знесення, тільки в них!

— Спеціальний приз від Товариства Зелених отримує чарівна Жаба. «Вона — наш ідеал!» — зізнаються члени товариства. «Вона зелена, природна й нешкідлива! Поцілунок Принца на грамоті дозволить переможниці перевірити, Царівна Жаба вона чи просто жаба. Але в будь-якому разі відтепер вона назавжди „Міс Товариства Зелених“!»

— І нарешті, прекрасна Царівна проголошується «Міс Чарівність»! Вона врочисто запрошується на весілля Принца як… як…

Я нишком кинула оком на Принцесу, очікуючи побачити напружене бліде обличчя й покусані губи. Але ні, вона спокійно дивилася на майбутнього тестя, й по очах її було видно, що навіть якщо він зараз вимовить щось на кшталт «як прибиральниця», в Царівниних стосунках із Принцем нічого не зміниться. Вони все одно одружаться та будуть щасливі, й жодні обставини не можуть бути їм перешкодою.

— Як наречена! — вимовив нарешті Король, і всі навколо радісно зааплодували.

Ось так я виграла конкурс для своєї Ангеліни. Так, між іншим, жодного разу й не побувала на сцені. Зате зробила багато інших не менш кошмарних речей. Втім, Ангеліна відплатила мені нітрохи не гіршою монетою.

Повернення

— Ми повинні, повинні напружитися й усі разом відкрити цей портал! Адже разом ми — сила! Ми — колишні дівчиська на стежці війни! Дівчиська-переможниці! А отже, можемо все! — упевнено налаштовувала нас Царівна.

— Усі-усі! — підтвердила «неуклюжа», котра теж зголосилася брати участь у моєму відправленні додому.

Річ у тім, що почесна грамота переможниці, яка дарує право на прохід у реальний світ без будь-яких дзеркал, ще не набрала достатньої сили, щоб легко відкривати портал між світами. Я ж дуже квапилася додому. Хвилювалася за Ангеліну й батьків. Переживала за свій клас і особливо — за розбишакувату Крючкову. Загалом, як не просила Царівна залишитися на весілля, я все-таки вирішила повертатися. І ось тепер ті, хто був «дівчиськами на стежці війни», взялися допомагати мені підживлювати грамоту додатковою енергією.

— Три-чотири! — голосно скомандувала Ведмедик і стисла в кулаки всі три свої руки. Було видно, що вона страшенно силкується допомогти. Шерсть у неї на лобі вмить змокла.

— Я зараз розірвуся на безліч дрібних жабенят, — простогнала жаба, яка теж віддавала всі сили моєму порталові.

Переможниці конкурсу дружно, всі як одна, віддавали для мене свої останні сили. Але ж їм ще належало гуляти на весіллі й мати бадьорий вигляд! Які ж вони все-таки добрі й чудесні… Які… Крізь насунуту на очі завісу сліз я вже бачила арку порталу.

— Любі мої, рідні, гарні… — збиваючись, почала я, намагаючись і віддячити, й підбадьорити одночасно.

— Досить! — різко обірвала Ведмедик. — Нема коли язиком ляпати. Все, дірка готова. Давай, поринай. Сама туди, а до нас Ангелінку жени, поки портал не завалився.

Я слухняно ступнула до порталу.

— І це… Ну, як його… Коротше, спасибі тобі, ось! — Ведмедик раптом оглушливо потягла носом, і я не витримала, кинулася до неї обійматися. — Щось у ніздрю потрапило, — виправдовувалася моя плюшева подруга. — Вія, мабуть. Лоскоче там, ото ж ніс і сльозиться…

Я теж ридала… І ніхто, уявляєте, ніхто з присутніх не квапив мене й не скаржився на втому! З добрими, теплими посмішками всі колишні недоторканні капризулі дивилися на Ведмедика, яка плакала вперше в житті, й мовчки чекали, коли я наберуся сили, щоб розлучитися з нею.

— Час! — Ведмедик сама відліпила мене від своїх м’яких грудей, ще мить потрусила всіма трьома ручиськами мою долоню, а по тому рвучко вштовхнула мене в портал.

Усе навколо мене закрутилося й пішло різнобарвними плямами.

— Упс! — перша, кого я зустріла, поспішаючи шкільним коридором, була Танька. Вигляд вона мала, скажемо прямо, найдивовижніший — одне око було яскраво нафарбоване, друге ховалося під спущеним чубчиком. Нігті на одній руці були довгі та яскраво червоні, на другій — коротко підстрижені й ненафарбовані. Сукню було пошито з двох половинок — одна сіра, від якогось строгого вбрання, друга — строката, вочевидь, від кричущого напіввечірнього.

— А чого це ти зовсім не по-святковому? — насупилася Танька. — А як же виділятися й пропагувати асиметрію? Ти підводиш команду!

— Е-е-е… — оце вже справді я не знала, що сказати. — Пробач, жахливо поспішаю! Не хвилюйся, я ще асиметрируюсь. Ось побачиш!

Я рвонула далі коридором. Щосекунди моя паніка наростала. Я виразно відчувала, що сили в друзів, які тримають портал, дедалі меншає, і не могла пробачити собі, що досі не знайшла Ангеліну.

— Ось ти де! — хтось міцно схопив мене за руку. — Будь ласка, поговори зі мною!

Крючкова мала просто чудовий вигляд! Ні, ну правда! Хто б міг подумати, що під звичайними її сорочками-разлітайками ховається цілком навіть пристойна талія! І обличчя начебто витяглося? Невже такі гарні макіяж і зачіска? І якось не помітно, щоб вона була особливо нафарбована… Може, Тамарка просто схудла від хвилювання перед конкурсом?

Величезне пудове ручисько важко опустилося мені на плече. Я присіла від болю. Ні! Тамарка не схудла ні на грам!

— Не йди, я страшенно хвилююся! Благаю, поговори зі мною! Про що завгодно! Про погоду, про книжки, про собак або навіть про Якушева з Гаврилом… Якщо ти негайно не заговориш мені зуби, я залишуся без них! Розумієш, від хвилювання я вся тремчу, від цього сильно клацаю щелепою, і, по-моєму, вона зараз цього не витримає, трісне навпіл, і всі мої зуби розсиплються!

Я намагалася вирватись, але Тамарка стискала руку дедалі дужче. Часу на пояснення не було.

Ляп! Підніжка в стилі Бабусі Яги — і Крючкова летить в обійми Якушева — як добре, що я вчасно помітила його наближення! Поки Якушев із Тамаркою з’ясовували, що сталось, я помчала далі.

— Раз-два, три-чотири! — нарешті я почула свій власний голос, що долинав — ну, звісно, куди ж іще її могло занести?! — з жіночого туалету. Цікаво, кому це вона там рахує? І головне, що вони там під цей рахунок роблять?!

Я тихенько прочинила двері й зазирнула всередину. Оленка, Зіночка та моя Ангеліна стояли в невеличкому туалетному тамбурі перед дзеркалом, що висіло над умивальниками, та кумедно розмахували руками під команду мого янгола-охоронця.

— Андрєєва Ангеліно! — намагаючись зробити свій голос якнайнижчим, прогула я з-за дверей. — Тобто, Віро! Негайно до мене!

Розумниця Ангеліна відразу все зрозуміла. Кинула нашим відмінницям щось на кшталт: «Потренуйтеся ще самі» та кулею вилетіла в коридор.

— Що? Куди? Звідки ти? — скоромовкою заторохтіла вона. — Я тебе з дзеркала чекаю — не відходжу ні на крок. Ось, навіть для дівчисьок це дурнувате тренування придумала. Нібито репетируємо рухи Тамарчиних уболівальниць. А ти — ось де… Що трапилось?

— Портал у підвалі! Дівчата тримають його з останніх сил! Швидше! Страхи перекрили всі дзеркальні канали, а моя-твоя почесна грамота поки що без підживлення не працює!

Двічі повторювати не довелося. Все-таки моя Ангеліна була дуже кмітлива.

— Ах вони… Та як вони!.. Добре, я побігла, а ти продовжуй репетицію, щоб Оленка з Зіночкою нічого не помітили. Тільки… Зроби що-небудь із собою асиметричне. Я ж і справді створила чудову, строкату команду вболівальниць, котра виділиться серед якої завгодно юрби… — Ангеліна бігла задом вперед і говорила, не вмовкаючи: — Так… І дякую тобі! Я ж тепер довго не зможу входити з тобою в контакт. Але ти, це… Ну, не забувай, що я завжди з тобою і, чим зможу, завжди допоможу… Ну, втім, як завше…

Ангеліна добряче врізалася спиною в стіну й відлетіла вбік.

— Ну що ж це таке! У всіх янголи як янголи, а мені вічно свого рятувати доводиться! Це хто ще кому охоронець, якщо розібратися… — забурчала я, кидаючись до неї. Ангеліна спробувала схопитися за простягнену руку, схопила замість неї за манжет, рвучко скочила й відірвала при цьому рукава від моєї блузки. Неуважно покрутила його перед очима, посміхнулася, мовляв, «ну, з ким не буває» — і остаточно зникла.

Із хвилину я мовчки дивилася їй услід. Потім тяжко зітхнула, загнала назад сльози, які знову навернулися на очі — ні, зовсім не блузки мені було шкода, а диво-пригоди, яка скінчилась, — а потім рішуче взялася начісувати волосся з одного боку та прилизувати з іншого. Асиметрія вийшла цілком правдоподібна. Скажу, розмазала ненавмисно туш і змила косметику… Ет, але ж стільки усього потрібно було ще розповісти Ангеліні! Від скількох халеп застерегти! Втім, люба моя Ведмедик, напевне, зробить це краще. Ет…

— Віро! Ми вже все відрепетирували! Чого стоїш? Хвилюєшся? Та нічого, ходімо, бо спізнимося й підведемо всю команду…

Новий клопіт не дав мені розкиснути.

Конкурс

Що розповісти вам про конкурс? Він пройшов просто чудово. З перших же хвилин я зрозуміла, що назавжди тепер у невідплатному боргу перед Ангеліною. Ледь ведучий — усміхнений високий дядечко в строгому костюмі — оголосив про вихід учасниць, як Оленка, Зіночка й Таня підхопилися зі своїх місць.

— Запевняємо жюрі — наша Тома наймиліш! — хором заволали вони, розмахуючи різнобарвними мітелками, що казна-звідки взялися. Це було дуже ефектно й несподівано. Зал вибухнув сміхом.

— Регочіть, як хочете, а Тому підтримайте! — відразу випалили мої нестримні однокласниці. Я зрозуміла, що мовчанням виказую себе з головою, і теж почала стрибати.

За мить цілий зал уже стояв і бурхливими оплесками вітав учасниць.

— Дякую вам, дякую за теплий прийом конкурсанток, — трохи розгублено промовив ведучий. — Це чудово, коли вболівальники такі активні, але давайте ж перейдемо до конкурсу. Отже!

Ведучий вимовляв ім’я і прізвище чергової дівчинки, після чого та виходила на авансцену, вклонялася залові та відходила на дальній край сцени, де на учасниць чекали елегантні, високі барні стільчики. Варто зауважити, що конкурентки в нас були всі як одна красуні з високими зачісками, сяючими очима й стрункими ногами, ледь прикритими спідничками, що показували достоїнства фігури.

І ось до залу виходить Тома у своїх джинсах кльош і кросівках сорок другого розміру.

— О! — захоплено вітаємо її ми.

— Салют! — голосно озивається вона, замість реверансу обдаровуючи зал задерикуватим кивком. І привітно махає обома руками.

— Бабах! — із-за лаштунків вилітають Якушев із Гаврилкіним у клоунських костюмах і бахкають хлопавками. Святкове конфеті сиплеться на голови всіх присутніх.

— Це була не команда, бовдури! — вдавано гнівно гарчить Крючкова. — «Салют» — це в мене таке вітання! Ох, даруйте, мої помічники занадто старанні, — вибачається вона перед глядачами.

— О! — радісно кричить цього разу цілий зал, задоволений таким кумедним поворотом подій.

Крючкова гордовито йде, але не сідає, а чекає, поки її «помічники» витягнуть їй замість стільця величезну дерев’яну діжку.

— Бо розвалиться ще, — пояснює конкурсантка всідаючись.

І пішло-поїхало! З перших же хвилин нашу Тому запам’ятали всі. А тих, хто ще не запам’ятав, атакували своїми бадьорими вигуками віддані вболівальниці:

— Що красуня більш, то прикольніш і модніш! — щосили горлали ми.

— Дивися, дивися! — якоїсь миті Танька боляче штовхнула мене ліктем у бік. — Вони тепер із нами!

Три одинадцятикласниці, ті самі «примадонни» й «модниці» після довгих роздумів раптом підхопилися та заходились повторювати наші рухи. Ха! Їм теж хотілося бути в центрі уваги! Та настільки, що вони не посоромилися зізнатись усім, що повторюють стиль і рухи, придумані якимись «забитими» дев’ятиклашками! Якби мені раніше сказали, що таке може трапитися, нізащо не повірила б!

На привітанні наша конкурсантка проникливо прочитала свій віршик про горностая і відразу з сумною посмішкою повідомила, що цей зрадник виявився зовсім не птахом, але віршик же все одно гарний, тому вона його й читає.

— Але, знаєте, це ж набагато краще, ніж якби я вирішила вам проспівати. Розумієте, коли в дитинстві я здавала іспити в музичну школу, викладачка, зачувши мій вокал, зажадала, щоб батьки й близько не підпускали мене до музики, аби поберегли слух усіх, хто їх оточує…

На другий конкурс, де учасниці мали дефілювати в купальниках, Томка вийшла у водолазному костюмі й ластах.

— Але я справді в цьому купаюся! — обеззброїла вона зал своєю щирістю. Зал реготав, але по-доброму.

Зате на музичному конкурсі Томка, Якушев і Гаврилкін відстрибали такий запальний хіп-хоп, що навіть наша Тетяна Миколаївна пританцьовувала. Мда, поради моєї Ангеліни вочевидь знайшли тут благодатний ґрунт.

Четвертий конкурс — інтерв’ювання. За нього ми хвилювалися найбільше. «Зараз ведучий я-а-ак поставить якесь хитромудре запитання, наша Томка я-а-ак розгубиться та я-а-ак відповість щось дурнувате — й різко всім перестане подобатися!» — читалось на обличчях у моїх однокласниць. Поки що, однак, дурниці говорили наші конкурентки:

— Скажіть, що таке закон всесвітнього тяжіння? — вкрадливо цікавився ведучий у сліпуче усміхненої білявки з дивним ім’ям Лола.

— Це коли тіла одне до одного притягуються, — конкурсантка потупила погляд.

— Кгм… — ведучий чомусь густо почервонів. — Ну… А може, формулу згадаєте? Це зі шкільного курсу фізики! — про всяк випадок підказав він.

— Ну, ми ж не на олімпіаді! — примхливо закопилила губки білявка. — Я, між іншим, у міні-спідниці. Тут шпаргалки ховати нікуди!

Схоже, поведінка нашої Томки добродійно вплинула на інших конкурсанток, вони теж почали виявляти почуття гумору. Втім, ні! Здається, білявка говорила серйозно. У її величезних, як у Царівни, очах був щирий переляк. У залі зависла напружена тиша. Глядачі розривалися від бажання підказати бідолашній.

— Можна їй нагадати? — не витримала наша Оленка.

— Ви ж, начебто, вболіваєте за іншу учасницю, — щиро здивувався ведучий. — Чому ж хочете допомогти Лолі?

— Я не за учасниць, я — за справедливість! Дівчинка, певне, дуже хвилюється, тому все й позабувала…

— Гаразд, — ведучий тяжко зітхнув, — давайте поговоримо з наступною конкурсанткою. Ви знаєте формулу всесвітнього тяжіння?

— Зрозуміло, — гордовито відповіла строга чорнявка в сукні, всипаній блискітками. — Її винайшов Ньютон по тому, як його вдарило яблуком по голові.

Оленка задоволено сіла — хоча б хтось тут не мав потреби в підказках. Але відразу знітилася — а раптом наша Тома може мати кепський вигляд на такому тлі? Але Тамарка не підвела.

— Закон Архімеда? — зосереджено перепитала вона. — Зараз пригадаю. І сама проходила, й дівчиська потім розповідали. А, ось! Оце залажу я в гарячу ванну! I на голову сусідам виливається стільки води, скільки маси в моєму тілі!

— Чому в гарячу? — тільки й зміг перепитати вбитий таким абстрактним формулюванням ведучий.

— Та в холодну ж я не полізу! — щиросердно повідомила Томка. Зал знову реготав і аплодував. Молодець Крючкова! Адже й на запитання, загалом, відповіла, й пожартувати примудрилася!

І ось настав урочистий момент нагородження. Від нього ми, звичайно, не чекали нічого, але настрій все одно був чудовий. Завдання, яке ставили перед собою, коли бралися до участі в конкурсі, виконано — рідної школи не знеславили, а навіть навпаки — приємно виділилися серед решти. Третьою міс стала симпатична чорнявка. Другою — дурненька білявка. Корона переможниці дісталася справді дуже гарній і, до того ж, скромній дівчинці, яка запам’яталася мені тим, що дуже красиво співала в музичному конкурсі й чарівно червоніла, коли ведучий розсипався перед нею в компліментах. І раптом…

— Увага! Крім офіційного журі, в нас, як завжди, є ще одне — глядацьке. Отже, на думку глядачів, королевою сьогоднішнього конкурсу стає… Стає… — ведучий зумисне повільно розкривав конверт із результатами голосування, котре протягом усього конкурсу проходило серед глядачів. — Тамара Крючкова! — урочисто оголосив ведучий, і всі ми ошелешено замовкли. — Тамара Крючкова!

Зал вибухнув бурхливими оваціями та захопленим галасом.

Епілог

А потім, як і водиться після таких конкурсів, був бал. Точніше, дискотека для середніх класів, проведена в нашій шкільній їдальні. І знаєте, я раптом зрозуміла, що за успіх на цій дискотеці всі дівчата переживають куди більше, ніж за перемогу в конкурсі.

— Дівчатка, ви просто зірки, всі тут дивляться тільки на вас! — на жаль, про це нам повідомив не який-небудь принц, а наша класна керівниця. — Щоправда, я не впевнена, що це добре! — відразу отямилась вона й зробила суворе обличчя. А потім знову розквітла, тому що якась чергова вчителька кинулася на нашого Танчика з голосними вітальними вигуками:

— Подумати тільки! Твої були найкращими! Глядацькі симпатії — найкраще визнання! Як здорово ти їх виховала! — чулося нам.

Ми з Танькою, Оленою і Зіночкою весело перезирнулися, й далі виробляючи свої «па». Виявилося, що наші «рухи вболівальниць» чудово лягають на дискотечну музику. Добре, що Ангеліна, придумуючи, запозичила їх із моєї свідомості — я сходу «в’їхала» в танець.

Учотирьох ми синхронно розмахували руками, щасливо посміхалися й справді були в центрі загальної уваги. Поруч, сидячи на лаві, реготала Крючкова.

— Клас! — перекрикувала вона музику. — Вас, дівчиська, хоч у кліп вставляй! А знаєте що? — вона раптом підскочила й ледь не перекинула лаву разом із усіма вчителями, що сиділи на ній. — А я теж хочу! Зацініть! Уперше на дискотеці танцюватиму!

М-да, уміла все-таки Крючкова здивувати! Випалила цю страшну погрозу, розвернулася й помчала до виходу з їдальні. Ми з дівчатами знову перезирнулися, не припиняючи веселитися.

«Цікаво, Ангелінці на весіллі в Царівни теж так здорово?» — промайнуло в моїх думках. І відразу в тих-таки думках пролунала виразна відповідь: — «Майже! Складно, знаєш, одночасно й мазурку на балі танцювати, й стежити, щоб ви там, на своїй дискотеці, ні в яку дурнувату історію не влізли. Особливо Ведмедикові тяжко. Відговорює зараз твою Тамарку від бійки…»

— Що?! — я кинулася в коридор.

— Ото недобитки! — Крючкова обурено стискала кулаки й напружено сопла. — Я вам рідною мовою кажу: йдіть собі по-доброму. Не вмію я в інтерв’ю базарити!

Двійко охайно підстрижених високих хлопчиків — обидва в окулярах, обидва у відпрасованих штанях і білих сорочках — огидно хихотіли. Перший підсовував Тамарці до носа диктофон. Другий нахабно тримав нашу Томку за лікоть і ставив наймерзенніші запитання:

— Скажіть, вам не було кривдно зображати клоуншу? Ваша манера говорити — це частина образу, чи ви й справді така, кгм… дивна?

Я вже кинулася була її рятувати, на бігу складаючи відповіді, якомога в’їдливіші, як раптом…

Я аж сторопіла, коли дрібний Якушев зненацька вискочив із їдальні, по-мавпячому підстрибнув, схопив диктофон і кинувся геть.

— Агов, стривай! — розгублено закричали хлопчаки вслід Якушеву, який мчав кудись у кінець коридору. — Віддай диктофон! Ти що? Та ми… Та ти знаєш, хто ми?

— Знаю! — з безпечної відстані скривився Якушев. — Ви одинадцятиклашки з тієї школи, в якій головна міска вчиться. Її завидки беруть, що всю увагу глядачі нашій Томці віддали, ото ж вас і послали зібрати матеріал для паскудного інтерв’ю в шкільну газету. Що я, марно хіба півгодини біля вашої компашки крутився. Усе чув, тепер не відбрешетесь!

— Добре, малий, — по нетривалому роздумі «журналісти» вирішили спробувати домовитися. — Ти диктофона віддай, усе-таки річ дорога. Обійдемося й без інтерв’ю.

— Згода! Зараз, тільки Томчин голос зітру, — Якушев вставив навушника собі у вухо й щось швидко натиснув на диктофоні. — Та якщо почую, що ви про нашу Тамарку всіляку гидоту розказуєте… Ух, буде вам веселе життя!

Із цими словами Якушев обережненько поклав диктофон на підлогу та підштовхнув у бік одинадцятикласників. Блискуча коробочка виявилася доволі слизькою і прикотилася просто під ноги Тамарці. Миттєво піднялася в повітря кросівка сорок другого розміру та загрозливо зависла над диктофоном.

«О, ні! Поламати диктофон гостей школи тільки за те, що вони ставили дурні запитання для інтерв’ю… Неприємності й плітки потім від нас не відлипнуть!»

— Жартую! — раптом посміхнулася Тамарка, забираючи ногу. — Ідіть, я сказала, по-доброму. Тільки запам’ятайте на майбутнє: не варто висміювати те, чого до кінця не розумієте. Ясно?

«Ого! Все-таки спілкування з Ангеліною не було для Томки марним», — промайнуло в моїх думках.

— Знаєш, близьке спілкування з тобою не минуло для мене марно… — замислено повідомила Томка, коли горе-журналісти вийшли. Я вже була злякалася, що Крючкова навчилася читати думки, але вона пояснила: — Ти так багато муштрувала мене та виховувала… Змушувала робити зарядку й ще всілякі дурниці… О! Я ладна була тебе прибити. Але не прибила ж! Тому навчилася тримати нерви в кулаці. Добре! Бо я цим недобиткам показала б, де раки зимують, а вони мені за це — де кабінет директора…

— Та нічого, Якушев їх і так провчив…

— Якушев! — обличчя в Томки раптом прибрало замисленого й ніжного виразу. — Іноді я думаю, що він навіть кращий за Сємєчкіна, правда?

Я насилу стрималася, щоб не розсміятися. Дрібний, верткий Якушев, який весь час кривиться та дражниться, й наша велика, войовнича, вразлива Томка. Що може бути з цієї пари?!

І тут із їдальні долинула повільна мелодія.

— Агов, не спіть! — намагався розворушити всіх чийсь голос, посилений мікрофоном. — Хлопці, де ж ви? Запрошуйте дівчаток! Коли ще випаде нагода?

— Е-е-е… Це… — до нас із Тамаркою підлетів розпашілий Якушев. — Андрєєва, слухай, я тобі хотів сказати…

«Ой, невже він зараз почне запрошувати мене на танець? Ото незручно перед Томкою буде…»

— Я тобі, Вірко, хотів сказати спасибі! — провадив Якушев цілком навіть серйозно. — За те, що конкурс кльовий вийшов. Суперський! — тут він повернувся до Тамари, глянув знизу вгору їй у вічі й, досі ще звертаючись до мене, продовжив: — А тобі, Томко я інше хотів сказати… Загалом, хочу запросити тебе на танець, товаришко Крючкова.

— То запрошуй! — насупилася напружена Тамарка.

— Ну, це… Ну, загалом… — м’явся Якушев.

— Добре, пішли! — Тамарка не витримала, згребла кавалера в оберемок і потягла в темінь дискотеки. Якушев при цьому мав цілком щасливий вигляд. О, діла!

Неподалік від Якушева з Крючковою, які тупцювали на місці, танцювали Танька з Гаврилкіним. Здорово! Здається, вони тут найгарніша пара…

— Вірка попросила, я й сказав. Ми ж знали, що ти за дверима слухатимеш… — долинули до мене плутані Гаврилкіні виправдання. Ой, тепер доведеться з Танькою стосунки з’ясовувати за Ангелінині штуки. Скажу, що для користі справи! Або там, що сама не відала, що творила! Ух…

— Ні, ну Тань, ну ти чого? — не вгавав Гаврилкін. — Знайшла, на що ображатися!

— Ото ще, — пирхала Танька. — Потрібен ти мені триста років… Ще ображатися на тебе…

Але танцювати не переставала. Виходить, все-таки потрібен, чи не так?

— Пробачте, можна вас запросити? — пролунало над самим моїм вухом. Я підняла очі й відразу взялася завзято їх терти, щоб розвіяти міраж.

— Щось трапилося? — співчутливо поцікавився міраж. Я відчайдушно замотала головою. Чи то щоб повідомити, що нічого не трапилося, чи то щоб витрусити з голови цю мару.

— Ну, тоді… — мара взяла мене під руку й повела до танцюючих.

Як повідомили потім відмінниці, котрі спостерігали збоку, Танька з Гаврилкіним відразу відкотилися на друге місце. Найкрасивішою танцюючою парою вечора одноголосно були визнані ми з Ванею.

— Я давно помічав, що ти в нас особлива… Але сьогодні… Коли довідався, що це ти була режисером виступу наших на конкурсі… Ти молодець!

— Це не я, — вже кому-кому, а Сємєчкіну брехати не хотілося, — це мій янгол-охоронець! — я відразу спохопилася. — Але ти не думай, я для неї теж дещо зробила. Нітрохи не гірше!

«Ой, що я мелю? Зараз він почне вважати мене божевільною, злякається і втече!»

— Кажу ж, особлива! — тихенько прошепотів Сємєчкін, не зводячи з мене очей. А про божевілля нічого не сказав. І навіть не подумав, зважаючи на те, що й далі танцював і посміхався.

А далеко вгорі, у світлі прожекторів, промені яких раптом зійшлися в коло, утворилася ледь помітна арка. На мить у ній з’явилися напівпрозорі обличчя моїх любих знайомих. Моя Ведмедик по-змовницьки підморгувала, Царівна радісно посміхалася, Ангеліна просто дивилася і, здається, як і я, не зовсім вірила, що той самий Ваня Сємєчкін танцює зараз зі мною…

Content

Ірина Потаніна
Ну чисто янгол!

Наш зразковий 9-А

Моя дружба з Тамаркою та інші неприємності

Жахливі наслідки моєї Великої Дурості

Деякі ознаки з’їжджання з глузду

Гостя із Задзеркалля

Тільки подумати, й по всьому

Несподіване знайомство

Ведмедик починає пояснювати

Переполох усередині намету

На шляху до Дракона

Ангеліна на зв’язку

Страж околиць

Алфавітні неприємності

Співбесіда

Не дуже чужі успіхи

Лихо саме не ходить…

Вихід запасний, але непотрібний, як і решта наших метань

На стежці війни

Перемоги теж поодинці не ходять

Повернення

Конкурс

Епілог