Валентин Лукич Чемерис

Сини змієногої богині

Роман-есей

Підеш ти у мандрівку століть

З мого духа печаттю.

І. Франко

Серед усіх відомих нам народів лише скіфи володіють одним, проте найважливішим для людського життя мистецтвом. Воно полягає у тому, що жодному з ворогів, котрий напав на їхню країну, вони не дають урятуватися. Ніхто не може їх наздогнати, якщо тільки вони самі цього не захочуть. Адже у скіфів немає ні міст, ні укріплень, і свої житла вони возять із собою. Всі вони – кінні стрільці з луків і промишляють не землеробством, а скотарством: їхнє житло – кибитки… Їм сприяє їхня земля і допомагають річки. Країна скіфів – це багата на траву і добре зрошувана рівнина…

Геродот із Галікарнаса. «Історія», книга четверта «Мельпомена», звана ще іноді «Скіфією Геродота»

* * *

Коров’як на могилі і тирса.

Над могилами небо як дзвін.

Щирим золотом степ цей світився,

Казанами і чашами цвів.

Здавна тут не любили халтури

Ні в пророцтвах, ні в справах земних.

Мчали степом підпалені хури

З брехунами-жерцями на них.

Тут кипіла кривава робота,

Коли обрій війною горів.

І на горло карала голота

За підступність і зраду царів.

Відгуло, відпалало нестерпно.

Тільки золото сонцем сія.

Синім свистом над сизим степом

Славить вітер скіфське ім’я.

Борис Мозолевський

Пролог

Скіфська таїна

Місяць в травах росяних купався…

Був у Скіфії (та й нині ще є, хоч Скіфії вже давним-давно немає) жовто-золотистий тюльпан, як і всі квіти країни сколотів (так називали себе скіфи), витвір чарівної Аргімпаси.

Місяць в травах

росяних купався,

До зірок тяглася ковила.

Скіфська Афродита —

Аргімпаса —

Степом зачарованим ішла.

І по тих галявах, де ступали

Її ноги, теплі і живі,

До схід сонця

сходили тюльпани

І горіли кров’ю по траві…

Аргімпаса у скіфів була богинею краси і кохання (сказано ж у Бориса Мозолевського: скіфська Афродита) і ширше – життя та смерті. Осяйна і прекрасна богиня (вродливішої жінки за неї – і серед смертних, і серед безсмертних – годі й шукати у Скіфії) була жоною скіфського бога війни, грізного Арея. Місячними ночами спускалася вона з неба й, оповита золотим маревом, – що ховало її від очей простих смертних, йшла степом. Там, де незрівнянна ступала, з’являлися квіти. І першим квітнув тюльпан – улюблена квітка богині щастя й кохання. І скіфи (і мирні хлібороби, і войовничі кочівники, звані царськими скіфами, жорстокі повелителі племен, що населяли тоді Скіфію) були певні: таке диво, як тюльпан, що рівнозначно щастю людському, світу білому посилають лише боги.

Тож не дивно, що тюльпан у Скіфії вважали квіткою кохання і щастя людського. І коли по весні там чи там у степах чи й побіля кочовищ з’являлися жовті дзвоники (звечора їх ще не було, а вранці – ось вони, наче з-під землі виринули!), як засмаглі на вітрах і спекотному сонці лиця скіфів-хліборобів чи кінних вершників з луками світліли й добрішали: веселімося, наш край відвідала чарівна богиня любові й краси. Скіф’янки прикрашали тюльпанами своє волосся, стаючи ще гарнішими, і наставали тоді ночі кохання, дні шлюбів, і Скіфія сповнювалась смаглявими скіфенятами…

І так тривало рік у рік, вік у вік. І так, здавалося, триватиме завжди. Але – не судилося…

Сьогодні від Скіфії – колись Великої, адже всього лише дві тисячі років тому (вік, як для історії, незначний) вона займала майже всю територію теперішньої України (принаймні її степову та лісостепову частини від Дунаю до Дону, від гір Криму й до зони лісів на півночі), зосталися нам у спадок, крім кількох десятків гектарів незайманих її степів (хоча б Хомутинські степи, Михайлівська цілина, заповідники «Кам’яна Могила» чи Асканія-Нова та ще де-де куці обніжки колись неміряних степових просторів), ще знані у всьому світі могили, звані курганами (розкопані археологами і ще не розкопані, але майже всі протягом століть пограбовані), золоті витвори її в музеях – наших і чужих, – легенди й історія, що є водночас і нашою, ранньоукраїнською історією; а на довершення – золотий скіфський тюльпан – невеличкий, із крученими листочками жовтого кольору. (Жовтий колір є первинним, похідним від зеленого, тобто другий колір у природі).

Його відкрив – як новий, до того не відомий науці вид, – описав і на честь Скіфії скіфським назвав наприкінці двадцятих років харківський ботанік І. Зоз. З іменем «скіфський» тюльпан назавжди увійшов у флору України. І хоч між кінцем Скіфії та початком України й пролягло тисячоліття (країна синів змієногої богині зникла у III ст., а перша літописна згадка про Україну датується 1187 роком), вони обидві волею історії стали колискою цієї незвичайної квітки, що поєднала їх: матір’ю-прародителькою скіфського тюльпана є скіфська богиня Аргімпаса, а названим батьком (це вже точно) – український ботанік.

Скіфія проіснувала – як політичне об’єднання племен під зверхністю скіфських кочовиків, як, зрештою, держава (з деякою умовністю вживаю цей термін) – з VII ст. до н. е. по III ст. н. е., і тільки золотий тюльпан її, переживши всі потрясіння й катаклізми історії, загибель одних народів і з’яву інших в українських степах, живе та квітне й нині. А ось чи ростиме він ще й завтра-позавтра – того вже ніхто з певністю сказати не може. Як і про долю інших тюльпанів України, а їх у неї – разом із скіфським – вісім (маються на увазі первинні, дикорослі, не селекційно-гібридні, яких безліч): Шренка (слава Богу, цей вид ще зустрічається аж у восьми східно-південних областях та в Криму), південнобузький (квітне лише в двох областях), гранітний (лише у заповіднику «Кам’яна Могила» Донецької області), дібровний (у десяти лівобережних районах), змієлистий (зрідка на Сході), Каллє (тільки в околицях Судака та на Керченському півострові), коктебельський (виявлений лише в околицях Планерського в Криму)…

І зникають вони не через несприятливі природні умови чи консервативні біологічні властивості, а під тиском господарської діяльності людини, зникають, хоч і мають від природи прогресивні дані: швидко ростуть і розвиваються, репродукують велику кількість насіння, легко розмножуються насінням і вегетативно. Тож у всьому винна людина, яка масово зриває квіти для букетів, знищуючи при цьому бульбоцибулини. (Як, між іншим, і пролісок, що його по весні центнерами вивозять на базари, особливо південні та в Криму, і навіть рейди, що їх улаштовує міліція на захист весняних квітів, не дають бажаних наслідків.) Але «найбільшої шкоди завдає популяціям розорювання степів. Надмірне випасання вівцями степових і трав’янистих схилів руйнує останні пристанища тюльпанів» (В. Собко. «Стежинами Червоної книги»).

Але чи не в найгіршому стані в Україні перебуває сьогодні квітка богині Аргімпаси. Скіфський тюльпан вже має застережливу позначку: ендем. Більше того: вузький ендем. Застереження науковців «ендем» означає поширення даного виду (іншими словами, його ареал), обмежене невеликим природним регіоном лише в одному географічному пункті планети Земля.

А тому скіфський тюльпан, що колись золотом сяяв по всій Скіфії, сьогодні є вимираючим видом, що вже перебуває на грані повного зникнення з лиця планети Земля. Скіфи не забрали його з собою в могилу, передали його нам, ми ж повинні передати квітку любові і щастя своїм нащадкам. Та чи буде що передавати?

Він усе ще квітне веснами, сяючи – як і в прадавні скіфські часи – щирим золотом. Але вже зникнувши із степових просторів, дивом зачепився лише в Асканії-Нові. Відступати йому вже нікуди, хіба що в небуття. Та й хто його порятує, як уже немає його матері, богині Аргімпаси. Але попри все, він ще квітне, і в його золотому сяйві проглядається Скіфія, наша, по суті, історія, яку нам не дано права забувати, як не дано права втрачати бодай одну рослину.

Та лихо нависло не лише над тюльпанами. Відкриймо згадувану вже книгу В. Г. Собка «Стежинами червоної книги». Центральний її розділ – «Зникаючі види рослин в природі та культурі». Знаєте, скільки він нараховує на сьогодні зникаючих (а деякі вже й зникли!) видів представників української флори? Аж – 179! І все це – разом із скіфським тюльпаном – є золотим квітковим фондом України. Сьогодні. Бо завтра його ж може й не бути. Ми не тільки не бережемо цей фонд, а – що гірше – заважаємо йому самому зберігатися, ось чому він під загрозою.

Виписую лише кілька (за браком місця) тривожних рядків із згадуваної праці: «Гвоздика південно-бузька росте лише на гранітних відслоненнях Південного Бугу і його приток. Ніде більше на земній кулі такої рослини немає». НІДЕ БІЛЬШЕ!

«Волошка несправжньо-блідолускова відома тільки в заповіднику «Кам’яна Могила» (останнім пристанищем «Кам’яна Могила» стала й для тисячолистника голого та волошки блідолускуватої).

І – як крик: «Саме тут (у заповіднику «Кам’яна Могила». – В. Ч.) на залишках гірських скель, де пекельно пряжить степове сонце, доживає віку дрібненька папороть – вудсія альпійська. Немає сумніву, що карбононароджену вологолюбну горянку вповивали тумани Сарматського моря (20 – 6 млн років до нашої ери)».

І як тут не згадати застереження англійського натураліста Джеральда Даррера: «В моїх очах зникнення будь-якого виду – це кримінальний акт, рівноцінний знищенню неповторних пам’яток культури, таких, як картини Рембрандта чи Акрополь».

Та й, зрештою, хіба наше життя після того, як зникнуть сотні видів рослин, стане кращим? Хіба не докором нам усім звучить застереження про те, що вудсія альпійська доживає свого віку в заповіднику? Хіба ми за неї не в одвіті?

«В степу досі спить більша частина нашої історії», – якось зауважив один із дослідників, і це, коли ти опиняєшся один на один зі степом, та ще вночі, особливо гостро відчувається.

Всю ніч невгамовно підпадьомкав перепел (слава Богу, що хоч він ще не зник), закликаючи когось невидимого «Пить підем… Пить підем…» І всю ніч у степу чулися якісь шерхоти, шелест, чийсь свист (чи не стріли кочовиків крають повітря?), зітхання… Чиє? Кіммерійця? Скіфа? Сармата? Слов’янина?… І лунав тупіт копит, і ти знову думаєш: чий? Кіммерійський, скіфський, сарматський, слов’янський? Чи, може, тупіт зниклих з цих степів – назавжди зниклих! – диких коней-тарпанів, колись таких поширених ще в скіфські часи.

Під ранок, вітаючи сонце, що ось-ось мало з’явитися, заспівав у небі жайвір – теж, як і тисячі літ тому. Нарешті з-за далекого обрію витнувся пруг сонця, і промені його почали розходитися віялом, б’ючи в небо золотими стовпами. Та ось сонце і зовсім зійшло і позолотило на взгірку кам’яну бабу (теж уціліли – кам’яні! – лише де-де), а біля неї жовтим дзвоником спалахнув скіфський тюльпан. І товариш мій, показуючи на нього, радісно крикнув: «Дивись, він… Справжній скіфський тюльпан! Вночі, доки ми передрімували, тут була вона…» «Хто – вона?» – запитую пошепки. «Аргімпаса, – так само пошепки відповідає товариш, – вночі, в золотому мареві ходила скіфська богиня краси та кохання. Ось чому тут вранці з’явився тюльпан, якого ще звечора не було».

І так захотілося повірити, що й справді степом в золотому місячному мареві блукала скіфська Афродита, так захотілося, що й повірив у те. З вірою в диво, в богиню кохання, яка незримо витає і над нами, все ж таки легше – і квітці квітнути, і людині жити… Хоча іноді ні-ні та й думаю звідтоді: скіфська богиня залишила нам квіти і серед них – тюльпан. Ми, на відміну від її величності, звичайно ж, не боги (тут нас можна зрозуміти, але – не виправдати), прості, як кажуть, простісінькі, всього лише гомо сапієнси, та все ж і після нас мають з’являтися в рідному краї на наших слідах квіти – бо як же інакше? Бо що ж тоді чекатиме планету життя нашого з ласкавим йменням Земля і рід людський на ній?

…Місяць в травах росяних купався,

До зірок тяглася ковила.

Скіфська Афродита —

Аргімпаса —

Степом зачарованим ішла.

І по тих галявах, де ступали

Її ноги, теплі і живі,

До схід сонця сходили тюльпани

І горіли кров’ю по траві…

Скіфська таїна

Скіфську таємницю на березі Боспора Кіммерійського, а з нею і золоті скарби сколотів, як називали себе скіфи, допоміг відкрити випадок. До речі, далекий від археології.

Вирішила тодішня влада для чогось переселити 108 сімей відставних матросів із Севастополя у Керч, де їм пообіцяли збудувати сяке-таке житло, невеликі хатки «с малыми расходами». Простіше – землянки. Для цього потрібно було від 300 до 400 кубічних сажнів каміння. Оскільки законів, які б охороняли археологічні пам’ятки, тоді не було – як і самого, між іншим, усвідомлення, що можуть бути якісь там надбання історії та культури, а отже, їх треба оберігати, у тім числі й кургани, – то, недовго думаючи, вирішили відрядити солдатів одного з тамтешніх полків збирати каміння, – так до всього ж і дешевше, – на кургані, що його місцеве населення називало Куль-Оба – «горб попелу» в перекладі з татарської мови. Чому його так названо – невідомо. Назва не відповідала дійсності, адже курган не був горбом попелу – тіло його складалося із землі, що її віки й тисячоліття та ще власна вага перетворили на твердь, а ззовні курган покривав товстий кам’яний панцир. Хто і для чого наносив на круті боки кургану те каміння, ще й насунув на його похмуре чоло «папаху» з отакезних брил, – того ніхто не відав. Як ніхто не відав, чиї дужі руки його насипали і для чого лишили на віки, і що ховає у своїх надрах цей загадковий велет українських степів.

Відколи пам’ятали себе тамтешні люди, звідтоді й бовванів високий степовий курган за шість верст від Керчі, якраз по дорозі, що вела до Феодосії. Він здіймався, мов гігантський шолом давнього витязя, на його вершині день і ніч гули степові вітри, пропахчені гірким полином і пилом далеких країв, а мимо пливли і пливли – теж з гірким полиновим присмаком і пилом далеких країв, – задумливі сиві століття, що складалися в тисячоліття. Зникали одні народи чи племена, з’являлися інші, котрі вже нічого не знали про своїх попередників у тих краях, війни змінювалися миром, нетривкий мир – тривалими війнами, в диму пожеж щезали наймогутніші царства, велелюдність і багатства змінювалися злиднями й глухими віками забуття, а курган залишався все таким же мовчазним, похмурим, загадковим і величним.

Куль-Обу оточували напівзабуті прадавні легенди.

Казали, що буцімто курган заклятий, і той, хто ризикне взяти з нього хоч грудку землі, буде жорстоко покараний: злі духи миттю перетворять такого сміливця в камінь. Власне, на Куль-Обі було не каміння, запевняли інші, а закам’янілі сміливці, котрі відважилися потривожити вічний сон велета.

Але ті легенди, колись владні й страшні, вже нікого не лякали. Вони, як догоряюче багаття, ледь-ледь тліли іскорками в пам’яті немічних дідів і поволі затухали на вітрах нового життя. Камінь був потрібний, тож до легенд уже не прислухалися.

Каміння брали, і ніхто від того не кам’янів.

Потреба в дешевому камінні й призвела Куль-Обу до швидкої загибелі. Бо коли Керч – крихітне татарське містечко, точніше село – почала швидко зростати, перетворюючись на велике портове місто на південних кордонах Російської імперії, забракло дешевого будівельного каміння. У ті роки фундаменти і стіни давніх фортець та поселень, яких було безліч у тих краях, зникали на очах. Місцеві жителі навіть не здогадувались, що їхнє бідне, забуте Богом і людьми село, чомусь зване містечком, знаходиться на місці античного Пантикапея – велелюдної і багатої столиці могутньої Боспорської держави. А руїни, гори каміння і тесані плити – то все, що лишилося від колишньої столиці колишнього царства.

Невдовзі настала черга й Куль-Оби: впав він в око генуезцю Рафаїлу Сакссі. Не так, власне, сам курган, як його каміння. Створюючи в Керчі контору торгівлі з кавказькими горцями, Рафаїл Сакссі взяв з Куль-Оби 400 кубічних сажнів каміння – для будівництва огорожі навколо свого саду. Але набіг генуезця на Куль-Обі навіть не позначився – так багато було там каміння. І ось у вересні 1830 року за Куль-Обу взялися двісті солдатів… Заскрипіли підводи, служилі день у день здирали з кургану його кам’яне покривало і возили в місто. У перші дні це не дуже його оголило. Кам’яна шапка, як і раніше, була насунута на похмуре чоло степового велета. Але солдати старалися, підводи, перевозячи сотні кубічних сажнів каміння, скрипіли день у день. Це й вирішило долю старого кургану.

Вересень 1830 року на Керченському півострові був сухим і спекотним. Вдень нещадно палило сонце, вночі на далеких обріях Тамані, по той бік протоки, потемніле небо шалено краяли блискавиці, і звідти, приглушене відстанню, долинало відлуння громів (греки-риболови запевняли, що на обох морях – Азовському й Чорному – гуляли грози). Того раннього ранку теж було задушливо – ані вітерця. Павло Дюбрюкс, наглядач керченських соляних озер, людина немолода вже і хвора – похапцем сунув до кишені окраєць черствого чорного хліба, за давньою звичкою прихопив з собою вірьовку довжиною в двадцять сажнів, котрою він обміряв не один десяток старовинних фундаментів у Керчі та навколишніх місцях, прихопив ще компас для вимірювання кутів і вийшов на феодосійську дорогу.

Зібрався старий доглядач керченських соляних озер у скромну мандрівку – мав на меті оглянути Куль-Обу, – а вийшло, що пішов Павло Дюбрюкс прямісінько в історію… Бо те, що відбудеться з ним сьогодні, завтра, післязавтра, – навіки збереже для нас невідоме досі ім’я цієї скромної людини, несправедливо скривдженої більш меткими колегами, а часом і просто хапугами із сильними й міцними ліктями.

Невдовзі Павло Дюбрюкс наздогнав на запиленому шляху військову підводу, що порожняком торохтіла за куль-обським камінням.

– Сідайте, ваше благородіє, – притьмом припросив засмаглий солдат, показуючи великі жовті зуби. Притримуючи коней, насмішкувато бликнув і, як здалося Павлові, чмихнув: – Воно, ваше благородіє, як бити дворянські ноги пішкодьором, то ліпше вже солдатською торохтійкою проїхатись.

«Ваше благородіє» крекчучи виліз на підводу. Довго відхекувався… Роки вже не ті, та й хвороби… Ще й цей солдат глузує… А втім, Дюбрюкс уже звик до насмішок, як звикає равлик до своєї раковини. Ось тільки цікаво: звідки солдат знає про його, Дюбрюксове, дворянство? То так давно було, так давно, що й сам Дюбрюкс уже встиг забути про свої колишні чини й звання. Але – було. І був він тоді не Павло Дюбрюкс, а Поль Дю Брюкс, французький дворянин з маєстатом, а не бідний доглядач керченських соляних озер з черствим шматком хліба в кишені.

«О доле, як ти жорстоко обійшлася зі мною… – зітхнув Павло. – Хоча… може, то я сам і відштовхнув од себе долю? І збочив на манівець, і з Поля став Павлом, а з людини, громадянина, котрий має свою батьківщину, перетворився на безрідного емігранта в чужій країні…»

Похитуючись на возі, Дюбрюкс відганяє од себе невтішні спогади, та думки все одно настирливо обсідають його з усіх боків. Від них стає порожньо на серці й незатишно. Іноді ж спогади ще радують його. І тоді бачить себе Павло молодим та вродливим молодшим лейтенантом, багатим, родовитим, щасливим Полем Дю Брюксом. Гай-гай, як давно те було, наче в іншому світі, в іншому житті. Все перекреслила революція – будь вона проклята! – що спалахнула у Франції проти дворянства, а отже, і проти нього, вельможного Поля Дю Брюкса та його дворянських привілеїв. Він, дворянин і офіцер, зустрів революцію вороже. Став на бік її ворогів, роялістів… Бачить себе й свого батька, полковника з «корпусу благородних єгерів» принца Конде. Думалось: старе повернеться. Він поверне його багнетом. Люто бився з санкюлотами за відібрані титули і – програв. Старе не повернулося. Довелося залишити батьківщину, за якою потім тужив усе своє емігрантське життя. Та й революція його довго переслідувала. В Австрії війська принца Конде розгромив молодий республіканський генерал Наполеон Бонапарт. Залишки втекли до Росії і перейшли на службу до чужого царя. Ось тоді капітан Поль Дю Брюкс, проклявши революцію як найбільше зло світу, облишив військову службу і зняв мундир. Ліпше голодне життя в Петербурзі, аніж участь у насильстві й кривавій веремії, що затуманила розум його співвітчизникам і йому самому…

Підвода торохтіла, а Павло Дюбрюкс, їдучи в історію, все думав і думав про свою помилку молодості. А може, то була і не помилка? Може, він діяв так, як веліли йому дворянські титули, а доля просто розсудила по-іншому?

Ще до французької революції закінчилася шестилітня російсько-турецька війна, і в 1774 році в селі Кючук-Кайнарджі, на правому березі Дунаю, був підписаний мирний договір. Росії перейшли фортеці Кінбурн у гирлі Дніпра і Керч та Єнікале в Криму. Кримське ханство, що підлягало Туреччині, було ліквідоване і приєднане до Російської імперії. Життя в Криму почало докорінно мінятися.

Завдяки тим змінам стався поворот і в житті французького емігранта Поля Дю Брюкса. У 1811 році в Керчі організували митницю, бути її начальником запропонували Павлові Дюбрюксу (а він на той час уже став Павлом Дюбрюксом. Як-то кажуть: на чиєму возі їдеш, того й пісні співай). Їхав у Керч із сподіванням хоч якось вирватися з бідності, та фортуна і того разу повернулась до нього боком. Керч тільки називали містом: дві вулички довжиною трохи більше версти, вісімдесят бідних дворів. Ну яке ж це місто, яка там митниця! Щоправда, Керч до її приєднання до Росії була велелюдним поселенням, де мешкали в основному турки, татари, греки та вірмени. У фортеці стояв турецький гарнізон. Та, коли російські війська взяли місто, більшість його мешканців розбіглася, частина була переселена царицею Катериною. Населення бідувало, сяк-так перебивалося рибною ловлею та мізерною торгівлею: скуповували з суден, що йшли з Чорного моря в Таганрог, різні дріб’язкові товари: сухофрукти, бакалію, тютюн, люльки – і перепродували їх. З того й жили. Начальникові митниці платили на рік чотириста карбованців асигнаціями – їх ледве вистачало, аби якось звести кінці з кінцями. Тримався на рибі, яку зрідка давали йому ті нечисленні шхуни, що навідувалися в порт. Щастя трохи посміхнулося начальникові митниці, коли в Керчі пожвавився соляний видобуток. Дюбрюкса перевели доглядачем соляних озер з трохи більшою платнею. Але то аби з голоду не померти.

Павло зітхнув… Ось тобі й – «ваше благородіє»! Солдат навіть не підозрює, що в «його благородія» вже другий день бурчить у животі, а він мусить приберігати надалі єдиний шматок хліба.

Тільки й радощів, що археологія…

– Ваше благородіє, – урвав плин його думок візник. – Яка ото трясця понасипала в степах такі кургани? Робити людям було нічого, чи що?…

Дюбрюкс здригнувся від його голосу і відповів машинально, все ще думаючи про своє:

– Так царів своїх, вождів та знатних воїнів люди в минувшину ховали. Насипали зверху гробниці кургани, щоб далеко їх було видно. Зокрема, скіфи. Особливо в наших південних степах.

– А-а… царі, – розчаровано протягнув солдат, пожував губами, наче пробуючи почуте на смак, перехрестився і спересердя на коней гаркнув:

– Н-но-о!!! Щоб вас!.. Чули? Царі в тих курганах лежать, а ми товчемося по них, іродові душі. А в тих курганах, мабуть же, й золота до біса. Чув, пасталакали на базарі, що в землі, мовляв, великі скарби зариті.

– Скіфи, коли споряджали своїх владик на той світ, золота не шкодували…

– Хі-і… мать твою!.. Золото мертвякам! Це ж треба до такого додуматись, га? Чи цареві не все одно, як зотлівати в землі – із золотом чи без?

– Видно, не все одно, – зітхнув Дюбрюкс.

– Еге, царям завжди золота мало – і на цьому світі, і на тому… А тут хоч би хто щербатий п’ятак підкинув.

Павло Дюбрюкс про таку розкіш, як п’ятак, вже й не мріяв, роздобути б дві копійки та купити на них у солдатів тютюну – страх як хотілося курити. Що нічим світити в кімнаті, Дюбрюкс вже з цим змирився, що по кілька днів змушений блукати в степах лише з маленьким шматком хліба в кишені – теж. Вже давно не п’є він вранці каву, бодай і без цукру, яку так любить, – немає за що. А ось курити хотілося немилосердно. Тільки ж де дістанеш дві копійки? Доводиться терпіти.

– А як ті скіфи жили? – не дочекавшись відповіді, запитав солдат і скоромовкою додав: – Коли, звичайно, це не військова таємниця.

– Ось якраз це і є таємницею, – посміхнувся Дюбрюкс. – Таємницею історії. Археологія, наука така, хоче відкрити завісу, щоб невідоме стало відомим.

Археологія… Без неї Дюбрюкс і не уявляв свого життя в цьому глухому закутку Російської імперії. Не маючи спеціальної освіти й потрібних знань, натомість він мав велику любов до археології, що стала фанатичною. А загадкова старовина щезала в нього на очах. В Керчі на кожному кроці чорніли якісь руїни, фундаменти, а то й цілі споруди, що стояли тут сотні і сотні літ. Ніхто нічого не знав про ті залишки споруд і, певно, вже й не дізнається, бо їх розтягують щодня, щогодини – ті, кому байдуже до історії та її пам’яток. Що міг Дюбрюкс, те й рятував. Часу мав удосталь, тож повсякдень вештався на руїнах, рився в грудді та смітті історії, видовбуючи звідти неоціненні мистецькі коштовності давніх народів, що зникли вже з лиця землі. Його вважали диваком, з нього сміялися, але охоче приносили йому старовинні речі, статуетки, вази, наконечники стріл, іржаві мечі тощо. Так і зростав домашній музей Дюбрюкса, перший музей Керчі. Все, що знаходив чи дарували йому люди, приносив додому і виставляв у шафах, що вже були переповнені врятованою старовиною. Що не вміщувалося в кімнатах, особливо мармурові плити, – те складав у дворі.

– Хитрий хранцуз шукає скарби, – говорили про нього в місті. – Думаєте, йому потрібні заіржавлені мечі? То він ними очі замилює. А сам тихцем золото шукає…

Дюбрюкс тільки посміхався, слухаючи оті теревені. Десь починаючи з 1816 року, на свої мізерні кошти розкопував могили. Трохи, щоправда, допомогла влада, але – тицьнула мізерію. Деякі із знайдених речей якось репрезентував імператриці Марії Федорівні та графу Воронцову. Золоті речі, що їх археолог-самоук подарував вельможним, на якийсь час привернули до нього увагу влади. У 1817 році за дорученням великого князя Михайла Павловича Дюбрюксу була виділена скромна сума на розкопки. Але цінні знахідки, як на гріх, більше не траплялися, виділені гроші швидко танули. Крихітна сподіванка затеплилася 1818 року, коли Керч проїздом відвідав імператор Олександр І. Почувши про дивакуватого місцевого доглядача соляних озер, монарх забаг познайомитися з його музеєм. Імператорська величність з цікавістю розглядав золоті речі (браслети, серги, обручки, фігурки тварин, жінок тощо), надмогильні щити з написами часів Боспорського царства, велику кількість боспорських монет, різні вази, статуетки, якими були вщерть наповнені три великі шафи в квартирі дивака француза. Високопоставлений відвідувач лишився задоволений відвідуванням і, на знак монаршої милості і «благоволенія», подарував Дюбрюксу все зібране ним, не виділивши для музею ані копійки. Жаль… Але спасибі імператорові, що він хоч подарував Дюбрюксу те, що сам же Дюбрюкс і знайшов…

Злидні й нестатки обсідали археолога-самоука з усіх боків. З кожним роком гіршало здоров’я. Та, попри все, він щодня вставав, ще й на світ не займалося, «имея спутником только собственные недуги, отправлялся пешком» за десятки верст од Керчі. Вірьовкою довжиною в двадцять сажнів Дюбрюкс обміряв не одну сотню старовинних споруд, складав плани поселень і акуратно переносив їх на папір.

«Я бачив, як Дюбрюкс, обтяжений уже літами, майже в злигоднях, заохочуваний однією лише любов’ю до науки, відправлявся здійснювати свої дослідження від Керчі до Опука на відстані 60 верст з одним шматком хліба в кишені, – напише згодом про наглядача керченських соляних озер його співвітчизник, французький консул в Одесі Тетбу де Маріньї, – бачив, як, провівши дві чи три ночі в тих же пустельних краях, що слугували йому предметом пошуків, він повертався додому, виснажений голодом, і підтримував своє існування тільки степовими травами».

Йому вже заздрили – ситі й ліниві. Але більше з нього насміхалися. Часом бувало й гірше. Скориставшись із того, що він не має спеціальних знань, дехто потай доносив генерал-губернаторові, що наглядач соляних озер – неук і тільки псує історичні цінності. На щастя Дюбрюкса, у 1820 році керч-єнікальським градоначальником став любитель археології полковник І. О. Стемпковський – людина порядна і високоосвічена. Він гаряче підтримував Дюбрюкса.

Ось і на Куль-Обу його націлював:

– Придивіться до неї уважно, коли зніматимуть каміння. Можливо, там що-небудь і трапиться вашому пильному оку. А солдати, самі знаєте, їм аби каміння здерти. Коли що – починайте розкопки, давши мені знати. Я підтримаю вас.

…Підвода, урвавши своє одноманітне торохтіння, нарешті зупинилась.

– Приїхали, ваше благородіє.

Дюбрюкс притьмом зліз із воза. На кургані, що стрімко здіймався вгору, вже не було каміння. Солдати, котрі вешталися по його схилах, дозбирували гравій.

– Ну, старий, відкривай нам таємниці, довго ж ти їх ховав у своїх надрах, – весело загомонів Дюбрюкс до Куль-Оби і відчув себе радісно і легко. Він завжди почувався радісно і легко, коли займався улюбленою справою. – Не хмурся, діду, що здерли з тебе каміння. Як би ти не відводив мені очі, але мене не проведеш – я чотирнадцять літ розкопую кургани і дещо вже знаю і нюх маю. Ой, коли б ти, діду, не ховав у собі прадавню гробницю якого-небудь скіфського царя-владики…

З цими словами схвильований Дюбрюкс, забувши про свої болячки, пребадьоро подерся на крутий схил – надходила його зоряна година, та година, заради якої людина, власне, і живе і яку часом чекає все життя. Тільки не до всіх вона приходить. Доглядачеві керченських соляних озер пощастило. Нарешті фортуна повернулась до нього лицем – у нагороду за чотирнадцять років тяжкої праці в степу, злигоднів, поразок і невдач.

«Я вважаю, що Куль-Оба – курган штучного походження, і його насипали, безумовно, люди, – стримуючи збудження, писав Дюбрюкс градоначальнику на шматку паперу, що випадково потрапив йому до рук. – Тому бажано було б його розкопати. Прошу Вашого дозволу на розкопки і заодно допомоги – бодай кількох копачів».

Невдовзі прибув молодий і хвацький капітан з радісною для Дюбрюкса звісткою: градоначальник дозволяє розкопувати Куль-Обу і надає в розпорядження пана Дюбрюкса загін солдатів-землекопів.

– Тож з Богом, пане Дюбрюкс!

Вони стояли на північному боці кургану. Перед ними аж до самого обрію мрів степ. Повівав гіркуватий вітер, і Павло з радістю його вдихав, відчуваючи, що вітер приносить йому нові сили. Вітер степів, вітер древніх курганів і таких же древніх народів, чиє життя відклекотіло в цих степах віки та віки тому. Павло любив такі вітри, бо відчував себе в їхньому подуві молодим, з майбуттям, що склалося перед ним неозоро, як і самі степи.

– Почнемо звідси, з північного боку, – вирішив Дюбрюкс і завзято крикнув: – Ну, солдати, з Богом! У вас під ногами – таємниці історії! Чує моє серце: саме тут вхід до гробниці. Хай вибачить нам господар цієї могили, що потривожимо його вічний сон, але інакше ніяк дізнатися про минуле.

Солдатів не треба було підганяти – завзято кинулись до лопат. За годину зняли кільки шарів ґрунту, і зненацька лопати об щось заскреготіли.

– Камінь!

Ще по якомусь часі Павло зазначив:

– Так і є – вхід до гробниці… Гляньте, кладка з тесаного каміння. Ми – на порозі відкриття! Чорт забирай, як гарно жити у світі білому!..

Коли градоначальник Стемпковський прибув до Куль-Оби в супроводі цілого почту з любителів археології, чиновників і просто цікавих, в кургані вже був розкопаний вузький кам’яний хід. В кінці того коридора – дромоса – виднілися двері, що вели до гробниці. Вони були завалені камінням. Нетерпіння було таким великим, що Стемпковський, забувши про обережність, одразу ринувся в коридор.

– Стійте! – спинив його Дюбрюкс. – Це небезпечно, Іване Олександровичу. Зі стелі дромоса звисає каміння. Воно ледве тримається. Зверніть увагу, колоди, що підпирають каміння, вже напівзогнилі. Можливий обвал.

– Дромос доведеться розібрати, – вирішив Стемпковський. – Старайтесь, солдати, за таку роботу ставлю відро горілки.

Але як солдати не старалися, а розібрати дромос виявилося непростою справою. Минув день, а робота все ще просувалася черепашачою ходою. Каміння зі стелі доводилось виколупувати обережно, адже один невірний рух – і все громаддя стелі гуркне на голови, розчавить і поховає під собою копачів. Усі наступні дні Дюбрюкс був сам не свій, метушився, сам тягав важке каміння, хапався то за лом, то за лопату, забував їсти, спати… Засмагле його лице змарніло, тільки глибоко запалі очі горіли огнем завзяття. Чим далі просувалися копачі коридором, тим відчутніше падав темп роботи. Кожного дня, ще й на світ не займалося, приїздив до Куль-Оби Стемпковський і не відходив від кургану до темряви. Не втручався в хід робіт, нікого не підганяв, щоб не скоїлось, бува, лиха, тільки нижня губа його дрібно-дрібно здригалася, видаючи справжній стан свого господаря. Дюбрюксу градоначальник щодня привозив обід і каву з цукром та булочками. Павло механічно те ковтав, майже на ходу, навіть не відчуваючи смаку, і знову зникав у дромосі.

Лише на третій день після обіду дромос нарешті було розчищено, каміння винесено. Солдати ломами пробили дірку в дверях – у неї могла вільно проникнути людина. Дюбрюкс зазирнув у дірку, вдихаючи дух гробниці, той дух, що був у ній замурований тисячі років тому.

– Вважайте, – вигукнув він, – що я щойно дихав справжнім скіфським повітрям!

– З Богом, з Богом, – підбадьорював його градоначальник. – Але, на Бога покладаючись, на всяк випадок не забувайте про обережність.

Стрибнувши на дно гробниці, Дюбрюкс, щоб звикнути до напівтемряви, на мить заплющив очі – серце аж об ребра билося. Коли розплющив очі, ніщо не блиснуло, не сяйнуло перед ним. Камера була квадратна, десь біля двадцяти метрів, викладена з великих, добре обтесаних вапняків, котрі щільно були пригнані один до одного. Стеля у вигляді піраміди: кожний верхній ряд каміння трохи виступав над нижнім. Місцями плити, певно, від ваги землі, повисовувались і загрозливо нависали над головою. Це Дюбрюкс побачив у першу мить, потім глянув униз. Вся долівка гробниці була захаращена потрощеними дошками, поламаними катафалками, валялися якісь колоди, уламки, всюди – сміття, сміття, сміття…

– О Боже!.. – застогнав Дюбрюкс і з тим стогоном виліз із склепу в дромос, де на нього з нетерпінням очікував градоначальник.

– Гробниця пограбована… – прохрипів з горя й відчаю. – Немає нічого, саме лише сміття…

Та Дюбрюкс помилився – гробниця була цілою, незайманою, тільки дуже захаращеною. Солдати заходилися розчищати сміття та виносити його з гробниці разом з уламками дощок і колод. І лише тоді Дюбрюкс переконався, що в гробниці все ціле, лише дерево, тканини та частково кістки зотліли за довгі-предовгі віки.

Коли Дюбрюкс, трохи заспокоївшись, вдруге оглянув гробницю, то побачив, що в ній було поховано трьох людей. В центрі на дерев’яному катафалку лежав чоловічий кістяк, навколо нього – залишки одягу та золоті прикраси. На голові владики – повстяна шапка з гострим шишаком, щедро прикрашена золотими бляшками, на шиї – золотий обруч, скручений з шести товстих дротин, на його кінцях були скульптурні фігурки скіфських вершників. На ногах і руках – золоті браслети, майстерно виготовлені, бездоганної ювелірної роботи. Все вбрання покійного теж було прикрашене золотими бляшками, одяг зотлів, бляшки густо лежали на кістяку й навколо нього.

– Оце так золота-а… – вражено перешіптувались солдати. – Видно, велике цабе тут поховане… Не інакше як його благородіє, якийсь їхній генерал…

– Тоді генералів не було, – весело гомонів Дюбрюкс, тремтячими руками знімаючи з кістяка золоті бляшки. – Перед вами – скіфський цар. Або вождь… Ні, швидше всього – цар.

– Мабуть, і на тім світі збирався воювати, – озвався хтось із копачів.

Біля кістяка лежали меч, лук, наконечники стріл, а також горит для стріл, увесь у золотих пластинках. На них були зображені звірі, що люто терзали один одного. Бронзові поножі в позолоті. Трохи збоку – руків’я шкіряної нагайки, оплетене золотими стрічками. Біля зброї – точильний камінь в золотій оправі, золота чаша, з якої на Дюбрюкса дивилися бородата голова скіфа та маска міфічної медузи Горгони.

– Цар… – прошепотів Дюбрюкс. – Бо в кого ще стільки набереться золота?… Але який же цар захоче відправлятися на той світ без дружини чи бодай наложниці? Мусить вона бути десь тут…

Оглянувся, роздивляючись: так і є, он вона лежить на долівці. Саркофаг її з кипарисового дерева давно зотлів, уціліли тільки пластинки зі слонової кістки, на яких зображені сцени із давньогрецьких міфів, полювання скіфів на зайців тощо…

Цариця, а це, очевидно, була вона, зодягнена в багатий одяг, обшитий золотими та електровими бляшками – їх кількасот. На голові в неї діадема, на шиї – золотий медальйон із зображенням голови богині Афіни. Окрім медальйона, на шиї в цариці Дюбрюкс побачив намисто та важку гривну із благородного металу. (Згодом зафіксують і її вагу – 473 грами.) Поруч лежали два золоті браслети і бронзове дзеркало, ручка якого була обкладена листовим золотом…

Схиливши голову, стояв старий наглядач керченських соляних озер біля кістяків царя та цариці, і якесь дивне почуття охопило його. Він, бідняк з бідняків, самоук-археолог, емігрант, стоїть у поховальному склепі царя, прах якого ніхто не тривожив тисячі років, звідтоді, як скіфи, насипавши курган, розійшлися геть по степах. І перед ним, нужденним, і, по суті, безправним, єдине багатство якого – шматок черствого хліба в кишені, лежить колись найбагатший і наймогутніший цар, від якого, може, тремтіли цілі народи, і не збагне: куди ж поділася влада цього грізного владики? Де його народ? Його непереможне військо? Всі пішли з цих степів ще віки тому, пішли навічно, в безвість. Щез цілий народ, лишивши на колишній своїй батьківщині купу кісток свого царя. Що з того, що цар неймовірно багатий? Царське золото лежить біля ніг бідняка, котрого цар за свого життя і поглядом не удостоїв би. Що від нього лишилося? Прах… Та шедеври майстрів, рабів царя. Мистецтво вічне, через тисячоліття зберегло воно тепло рук своїх творців. Так, одне мистецтво вічне в цьому світі, все інше – тлін… І влада, і сила, і багатство, і велич…

– Тепер уже ясно, панове, – підсумував градоначальник, – що в куль-обському кургані поховано саме царя, і саме скіфського царя. Завдяки скарбам Куль-Оби ми тепер на власні очі бачимо, хто такі скіфи, який вони мали вигляд, як озброювалися і які в них були царі. Як ви бачите зі сцен, зображених на посуді, у скіфів було довге волосся, бороди і вуса, зодягалися вони в шкіряне та лляне вбрання, зброя їхня – меч, лук, стріли. Судячи по золотих речах, на скіфів мала великий вплив грецька культура. Невідомо тільки, чому скіфського царя поховано не в Скіфії, а на Боспорі Кіммерійському? Можливо, що й Боспор Кіммерійський у сиву давнину був скіфським? Скоріш за все, це так. Вітаю вас, панове, ви перші тримаєте в руках скіфські шедеври, перші побачили велику таїну, яка досі покривала загадкову Скіфію. Куль-Оба збагатить нашу науку не однією унікальною сторінкою, через морок віків вона передає нам її історію.

Градоначальник зробив паузу, дивлячись, яке враження він справив на присутніх, посміхнувся (з нього не спускали захоплених очей) і говорив далі – м’яко, мило, сам отримуючи від своєї розповіді чимале задоволення.

– Панове! Дозвольте вам процитувати Геродота, батька історії, котрий одним з перших писав про скіфів. Зокрема, Геродот повідомляє, що скіфи як покладуть у могилу царя, то неодмінно «ховають туди одну із наложниць царя, перед тим задушивши її, а також виночерпія, кухаря, конюха, слугу, коней, по добрій штуці іншої худоби… після всього цього вони разом насипають великий курган, стараючись його зробити якомога більшим…» От, панове, – скінчив промову Стемпковський, – ви й маєте перед собою один з таких скіфських курганів з царем і царицею.

Тим часом солдати обережно винесли з гробниці електрову посудину, що стояла в ногах цариці. На ній – чотири сцени з життя скіфів. Ось перша. Зіпершись руками на спис, цар, сидячи, уважно слухає донесення воїна, котрий теж тримає в руках спис. В обох на голові – гостроверхі башлики. Біля ніг воїна – щит. Цар трохи виставив уперед ногу, схилив набік голову… І здавалось, що ось-ось залунає голос воїна. Що він говорить? Може, він був у ворожому стані й тепер доповідає цареві про все побачене й почуте? Чи, може, щойно примчав з гарячого і кривавого бою?

Ось – це вже друга сцена – скіфський воїн натягає тятиву на лук. Він теж у гостроверхому башлику, бородатий, невисокий, але натоптуватий, зібраний, дужий… Інші сцени, певно, присвячені скіфській медицині. Ось скіф-лікар – найпевніше знахар, – ставши на коліна, вириває в іншого хворий зуб.

– Ні, ви тільки подивіться, панове! – вигукував збуджений Стемпковський. – Подивіться на обличчя хворого. На ньому видно біль… Так-так, справжній людський біль. Хворий, будемо називати його так, навіть правою рукою схопився за руку лікаря, точнісінько як і ми хапаємось за руку дантиста. Дивіться, як достовірно, як психологічно точно і майстерно передано цю сцену. А скіфський одяг… Ми вперше бачимо скіфську зброю, потроху уявляємо їхнє життя… Зверніть увагу на четверту сцену. Воїн перев’язує своєму товаришу поранену ногу. Погляньте, як обережно, як уміло він це робить. Цікаво, що це за скіф, що зображений на всіх сценах посудини?

– Очевидно, це просто кілька скіфів, – висловив хтось припущення. – Оскільки ж вони схожі, то й складається враження, що на всіх сценах одна й та сама особа.

Археологи-любителі, а їх чимало було в оточенні Стемпковського, почали сперечатися. Хтось висловив припущення, що скіф, зображений на всіх сценах посудини, і скіф, котрий похований у гробниці, – одна й та сама особа. Тобто цар.

– Тоді виходить, що цареві й зуб виривають? – перепитав Стемпковський. – Але хто нам підтвердить, що це так?

– Постараюсь, – тихо озвався Дюбрюкс, – зачекайте хвилинку.

І зник у гробниці.

– Чи не забагато бере на себе цей… самоук, – пробурчав один із чиновників. – Ні освіти, ні знань у цього вискочня. Та який він археолог! Худобу йому пасти, а не царів вивчати.

– Ви, панове, помиляєтесь, так скептично оцінюючи здібності пана Дюбрюкса, – м’яко зауважив Стемпковський. – Дюбрюкс і справді самоук, але в нього багатющий досвід, набутий на розкопках, і це частково заміняє йому відсутність спеціальних знань. До всього ж природа наділила його не тільки любов’ю до археології, але й великою кебетою для цього непростого діла.

Та ось Дюбрюкс вибрався з гробниці, тримаючи в руках жовтий крихкий череп царя. Не кажучи й слова, дістав лупу і заходився уважно розглядати зуби. В нижній щелепі не вистачало двох зубів.

– У царя справді боліли зуби, і два з них вирвали йому ще за його життя, – висловив припущення Дюбрюкс. – А поруч з вирваними… Панове, прошу звернути увагу. Ось хворий зуб царя. І якраз на тому місці, де на сцені, зображеній на посудині, йому виривають зуб. Подивіться, прошу вас, щелепа в цьому місці напухла, хворий зуб сидить глибше. Решта ж зубів абсолютно здорові і цілі. Судячи по зубах, цареві було років тридцять-сорок, не більше.

– Виходить, цар у гробниці і цар, що зображений на посудині, – одна й та сама особа? – вигукнув Стемпковський.

– Так! – впевнено підтвердив Дюбрюкс. – Сцени, зображені на посудині, не вигадані, вони взяті з життя самого владики, череп якого я тримаю в руках. На посудині – його точний портрет!

Скіф Токсарида так розповідав про обряд побратимства серед своїх співвітчизників:

– Коли хто-небудь вибраний в друзі, то відбувається укладення угоди, і ми даємо найбільшу клятву: жити один з одним і померти, якщо потрібно, один за одного. При цьому ми робимо так: надрізавши собі пальці, збираємо кров у чашу і, оголивши леза мечів, обидва тримаючись один одного, п’ємо з чаші, після цього немає нічого такого, що могло б нас роз’єднати…

Грецький письменник Лукіан слово в слово записав розповідь скіфа Токсарида. Але Лукіану не вірили.

– Казка! Міф! Щоб дикі варвари отак клялися один одному в дружбі, щоб життя заради побратимства віддавали? Ні, вони дикуни… І не здатні на високі пориви душі.

Лукіана підтримав Геродот, котрий задовго до того, у V ст. до нашої ери, писав:

«Клятвенні договори з усіма скіфи роблять так: у великий глиняний ківш наливають вина і домішують до нього кров тих, хто домовляється про дружбу, зробивши укол шилом чи невеликий надріз ножем на тілі, потім умочують у чашу меч, стріли, сокиру і дротик. Зробивши цей обряд, вони довго моляться, а потім п’ють, як ті, хто домовлявся, так і найдостойніші з присутніх».

Чи правду писали Лукіан та Геродот, ніхто підтвердити не міг. Тисячі років тому скіфи зникли з лиця землі. І ось Дюбрюкс тримає в руках золоту бляшку, на якій зображено обряд скіфського побратимства. Двоє скіфів п’ють з одного рога вино. Вони разом тримають ріг, вони обнялися – очевидно, щойно дали клятву на вічну дружбу й побратимство і тепер збираються врочисто скріпити її вином, змішаним з кров’ю…

Третій день Дюбрюкс розбирає й розчищає гробницю. Знаходить в ній все нові й нові золоті бляшки, і здається, що їм не буде кінця. І на кожній бляшці такі рельєфні, такі живі сценки з життя скіфів. Не бляшки, а енциклопедія скіфського життя, що дійшла до рук археолога через тисячі літ… Ось скіф скаче на коні, кінь летить у шаленому чвалі вперед, певно, в бій… А ось і сам бій. Два скіфи, ставши один до одного спинами, стріляють з луків. Вони зображені в пориві, в динаміці, тятиви їхніх луків туго натягнені, ось-ось із дзвоном зірвуться стріли й повалять ворогів…

Але працювати в гробниці стає небезпечно. Кожної миті слід чекати обвалу, каміння там і тут загрозливо звисає зі стелі, місцями потріскують бічні стіни, наче там хтось невидимий товчеться й, крекчучи, сердито повертається… А може, то скіфські духи, душі померлих тяжко караються від того, що їхній вічний сон було так несподівано потривожено… Одного разу в гробниці ледве не трапилось лихо. Дюбрюкс тоді знімав внутрішній план гробниці, захопився роботою. Офіцер, котрий командував солдатами-землекопами, весь час заважав археологу своєю метушнею та безугавними балачками. Дюбрюкс кілька разів прохав його не заважати, але той не реагував. Зрештою, він став біля входу і загородив собою світло, що падало в лівий кут гробниці. Як археолог не прохав його, офіцер, захоплений побаченим, нічого не чув і з місця не сходив. Дюбрюкс спересердя сплюнув і перейшов у правий кут, де було видніше. І тільки відійшов, як на те місце, де він щойно стояв, з гуркотом упала зі стелі двопудова каменюка.

Дюбрюкс здригнувся і витер лоба, що вмить став мокрим та липким. З криком і галасом солдати, котрі були в гробниці, сипонули до виходу, здійнявши чималий шарварок. Хтось навіть закричав: «Хранцуза задавило!»

– Ось бачите, я вас і врятував, – весело, як ніби нічого й не сталося, вигукнув офіцер. – Не загороди я вам світла, ви б не залишили лівого кутка і – тю-тю на той світ. У цій гробниці враз стало б більше на одного покійника…

Заважали цікаві. З кожним днем їх все більше й більше юрмилося біля Куль-Оби, дехто з нетерпеливих намагався проникнути навіть у гробницю, і від них неможливо було відкараскатись. Дюбрюкс подумав, що, може, й добре, що впала каменюка зі стелі і солдати з такими криками сипонули назовні. Тепер цікаві, настрахані обвалом, остерігатимуться совати носа до гробниці. Але з Керчі прибували все нові й нові роззяви, юрмились, диміли цигарками, гомоніли, перезиркуючись. На десятки верст навколо розлетілася чутка про нечувані скарби Куль-Оби. Золото покійного скіфського царя магнітом притягувало до кургану різну, здебільшого підозрілу, потолоч. Тому знайдені речі доводилось відправляти в місто під посиленим конвоєм, і все одно Дюбрюкс був не зовсім упевнений, що ніхто не ризикне напасти на конвой. Але робота так його захоплювала, що він швидко забував і про підозрілих осіб біля Куль-Оби, і про саму небезпеку, що кожну мить загрожувала йому в гробниці. Як не відчував ні плину часу, ні голоду чи втоми.

За саркофагом царя лежав скелет конюха. В його узголів’ї у спеціальній ніші знаходився кістяк бойового царського коня. Ще Дюбрюкс знайшов два срібні тази і великі, теж срібні, блюда, а на них зберігався набір маленького посуду, теж срібного. На ньому були позолочені зображення левів, що терзали оленів, на інших дикі гуси ловили рибу. Біля дверей стояли два великі мідні казани для варіння м’яса, а понад стіною – чотири глиняні амфори, в яких, певно, було колись грецьке вино.

«Що ж, царю, – думав археолог. – Всім тебе забезпечили твої піддані для подорожі у потойбічний світ. То ж чи смачним було м’ясо в казанах, чи хмільним було вино в амфорах? Чи їв ти, чи пив ти у тому світі, чи гасав там на коні, чи обіймав там свою дружину, яку задушили й поклали тобі в гробницю?… Мабуть, не хотіла вона помирати, як і той раб-конюх. А може, вони з радістю пішли на смерть, сподіваючись, що будуть жити і жити в загадковому і незнаному потойбічному світі?…»

У гробниці вже сутеніло. Дюбрюкс зібрав з долівки останні розсипані бронзові наконечники стріл та кілька золотих бляшок і сказав собі: «На сьогодні досить… А завтра все й закінчу…»

Роботи на Куль-Обі почалися 18 вересня, 22-го Дюбрюкс уперше проник у поховальну камеру, а ще через два дні, в основному, все було завершено: гробницю розчистили, недослідженою залишалася тільки невелика її частина, де, як здавалося, немає нічого цікавого. О, як він потім клястиме себе за ту легковажність! Але того вечора він був упевнений, що всі свої скарби Куль-Оба йому вже віддала. Про те, що в гробниці можуть бути ще й потаємні сховки, він тоді навіть не подумав.

День згасав, у степу вже поночіло. Вибравшись із гробниці, Дюбрюкс загасив свічку і стомлено присів на схилі кургану. Думав, що завтра він завершить дослідження поховальної камери і ще одна сторінка – може, й найбільш значна – в його житті буде перегорнута. Отож до завтра, а на сьогодні – все. Втому відчував таку, що нехіть було встати і кудись іти. За довгий день майже нічого не їв. Стемпковський, правда, пропонував йому підкріпитися з ним, але, захоплений знахідками в гробниці, він тільки відмахувався: потім, потім… Так і день збіг. Але це не біда, вдома у нього знайдеться сухар, вода – теж. Не звикати. Ось тільки як бути з гробницею? Чомусь був упевнений, що ні цікаві, ні злодії, якщо такі раптом і виявляться, навряд чи зважаться темної ночі проникнути в гробницю. По-перше, там вже нічого немає, а по-друге, всі бачили, як обвалилась каменюка зі стелі і ледве не задавила самого археолога, як солдати притьмом вибігали зі склепу з жахними криками, – то хто зважиться туди проникнути? Серед білого дня це ризиковано, а серед ночі й поготів.

Останній краєчок червоного сонця вже зник за далеким обрієм.

«Як і тисячі літ тому», – стомлено подумав Павло.

І зненацька майнула інша думка: не можна так лишати гробницю на ніч. Береженого, як відомо, і Бог береже…

Градоначальник Стемпковський вже збирався від’їздити до міста, як до нього підійшов Дюбрюкс і стомлено мовив:

– Все ж таки треба було б поставити на ніч варту біля гробниці. Багато людей бачило, як ми діставали золоті речі, в місті тільки й говорять про це. Боюсь, аби чого не трапилося.

Але твердого переконання, що варта потрібна, в його голосі не відчувалося. Стемпковський мить повагався, а потім неохоче розпорядився, аби один із чиновників зостався з двома солдатами посторожувати до ранку склеп… В його голосі теж не відчувалося твердого переконання, що саме так і треба. Відчувши ту непевність, Дюбрюкс звелів солдатам на всяк випадок завалити вхід до склепу камінням, що й було зроблено. Вже коли сідав на солдатську підводу, то почув, як поліцейський чиновник, якому велено було наглядати з двома солдатами за гробницею, почав скаржитись градоначальнику на холодну ніч, на відсутність їжі, на втому та інші перепони – йому явно не хотілося ніч гибіти в степу… А вітер вже й зараз доймав до кісток, а що буде вночі. До всього ж він боїться, ще змалку жахається покійників – бррр!!! Розрили чужу могилу, ану, як серед ночі покійник вилізе шукати винуватців? Стемпковський посміхнувся і щось сказав… Поліцейський чин знову почав скаржитись і канючити, аби його відпустили… Градоначальник трохи повагався, а тоді, махнувши рукою, дозволив зняти караул. Стемпковський взагалі був доброю людиною, спокійним і врівноваженим начальником, на підлеглих ніколи не кричав і завжди їм допомагав, чим міг.

Павло Дюбрюкс чув ту розмову, але жодним словом не озвався, не запротестував. Навіть не ворухнувся. Як згорбився на підводі, так і сидів закляклий. Чути все чув, а сам був ніби за скляною перепоною і ні на що не реагував.

…Коли Дюбрюкс, знесилений і голодний, дістався до своєї квартири, то, ледь переступивши поріг, безпомічно опустився на стілець, заплющив очі і довго так сидів, нічого не думаючи і не відчуваючи. Від утоми хиталася підлога під ногами, перед внутрішнім зором пропливали хаотичні картини останніх днів: гробниця, золоті речі, камінь, що ледве не розчавив його, бородаті голови скіфів, кістяки… Чомусь настирливо лізло таке видіння: скіфи душать царицю… Вона молода, вродлива, її обличчя перекошене від страху та болю, чорні очі повні смертельного смутку і розпачу, їй не хочеться помирати, їй би жити та жити, але мертвий цар хоче тільки з нею іти в потойбічний світ… І скіфи кидаються на неї із зашморгом… Останній подих, останній погляд чорних м’яких очей на білий світ…

Дюбрюкс застогнав і розплющив очі. Але видіння не зникало. Зусиллям волі відігнав те видіння і невдовзі задрімав сидячи. Але сон був коротким. У сні галасували бородаті скіфи, рипіли їхні вози, на очах виростав курган. Наяву він розкопував курган, а вві сні скіфи його насипали, і крізь товщу землі Дюбрюкса благала скіфська цариця…

Прокинувшись, він дістав зачерствілий шматок хліба – машинально, не відчуваючи ні смаку, ні потреби їсти, згриз його. Потім без мети никав по квартирі, заклякав біля трьох шаф, заповнених знайденими на руїнах речами. Перед очима пливли бюсти з глини, статуетки з гіпсу, амфори, посуд і безліч інших творінь сивого минулого. Скільки йому довелося витратити на це здоров’я, снаги, коштів. Йому лікуватися треба, а він, ризикуючи собі скрутити в’язи, лазить по руїнах…

Дістав із шафи товстелезний стос паперу. То рукопис його життя. «Описание развалин и следов древних городов и укреплений, некогда существовавших на европейском берегу Босфора Киммерийского, от входа в пролив близ Еникального маяка до горы Опук включительно, при Черном море» – так назвав свою працю. Чи буде вона коли видана? Він уклав у неї все своє життя, детально описавши те, що вже назавжди зникло.

«Я знаю, – думав він, – у моїй праці мало вченості, але я точно описав те, чого вже немає».

Був щедрим, охоче ділився своїми працями з іншими, багато дарував Стемпковському, а той використовував їх у своїх працях. Під своїм, звичайно, прізвищем. Одеський археолог Бларамбер взяв у нього плани древніх городищ Боспору і видрукував їх як свої… Це був найпідступніший удар, але Дюбрюкс і його пережив. То в ім’я чого він все терпить, бідує, голодує? Щоб його отак серед білого дня обкрадали? Тоді Павло Дюбрюкс ще не знав, що пограбують не тільки його. Лиха доля не обмине й Куль-Обу.

Коли вранці доглядач керченських соляних озер приїде із солдатами до Куль-Оби, його чекатиме жахлива звістка: Куль-Оба, необачно залишена без охорони всього лише на одну ніч, пограбована.

Вхід у гробницю був розчищений, каміння, що звисало над головою, прибране. Та частина склепу, яку Дюбрюкс не встиг дослідити, розчищена, плити з долівки зняті. Під ними виявились тайники – тепер вже порожні. Назавжди.

– Пропало!.. – застогнав археолог. – Все пропало!..

Лише значно пізніше Дюбрюксу розповість знайомий грек Дмитро Бавро про подію тієї ночі. Все відбулося так: тільки-но всі роз’їхалися, шестеро грабіжників (вдень вони ховалися за ближніми горбами) розібрали каміння, яким було завалено вхід, і полізли в гробницю. Запалили смолоскипи. В нерозчищеній частині склепу швидко прибрали каміння та різні уламки і знайшли там чимало золотих бляшок. Але більше нічого не було. Нічні гості розчарувалися і вже збиралися було покинути гробницю, як тут один з них загледів під ногами золоту бляшку, що застряла в щілині долівки – так міцно, що грабіжник не міг її виколупати. Тоді всі гуртом – не пропадати ж бляшці! – ломами підважили і вивернули плиту. Коли плита впала, грабіжники ахнули – перед ними була криївка, повна золотих речей.

Розказуючи, Бавро вмовк і винувато опустив голову.

– Ну, далі!.. – завжди ввічливий і чемний Дюбрюкс не втримався і схопив грека за грудки. – Говори, що було далі. Що зберігалося в тайнику? Говори, я прошу тебе, благаю… Ти пам’ятаєш?…

Так, відповів грек, він пам’ятає. Зверху на купі золотих речей лежала важка золота гривна для шиї, на її кінцях були золоті голівки левів. Дуже гарні, додав грек і зітхнув. Пан наглядач соляних озер сам розуміє, що та гривна викликала чималу суперечку серед грабіжників. За неї одночасно схопилося троє. Кожний тягнув гривну до себе й кричав, що він перший її схопив. Грабіжники лаялись, виривали один в одного гривну, аж доки хтось не вигукнув:

– Давайте її розрубаємо на три частини, і ділу кінець!

Грек знову зітхнув і вмовк.

– Ну?! – термосив його Дюбрюкс. – Що ви зробили з гривною?

– Сокирою розрубали на три частини…

Дюбрюкс мав таке відчуття, наче щойно його самого розрубали сокирою. Задивляючись у чорні блискучі очі грека, запитав:

– Ти теж був серед тих шести грабіжників?

Бавро помовчав якусь хвилину, а тоді ствердно кивнув головою і дивився на Дюбрюкса відданими і наче аж невинними очима – великими і печально-ніжними.

– Що тобі дісталося? – термосив його Дюбрюкс. – Говори, не бійся. Хіба я тебе хоч коли-небудь зобижав?

Бавро згадав, як колись виручив його Дюбрюкс, котрий був тоді начальником митниці. Він спіймав грека з контрабандою, але пожалів – у Бавро була купа чорноголової дітлашні – і відпустив. Бавро, потупцявшись, зізнався, що йому дісталася голова лева з частиною гривни і золота бляшка у вигляді оленя…

Невдовзі в Керчі заговорили, що на базарі продаються золоті речі. Дюбрюкс ходив на базар і дещо справді бачив у перекупників, зокрема золоту обкладку горита і бляшки, але викупити їх не мав за що. Тому вмовляв і вмовляв Бавро повернути бляшку і голову лева. Зрештою, той погодився. Бляшка й справді була у вигляді оленя, що лежав, підігнувши ноги. На його тулубі були зображені лев, грифон і заєць. Під шиєю в оленя лежав собака. Вага бляшки була 266 грамів. Дюбрюкс був радий, що хоч одну таку коштовну річ вдалося врятувати. А всього, і то через багато років, пощастить скупити в перекупників вісімнадцять золотих бляшок з Куль-Оби, але то була мізерна частина з пограбованих скарбів. Шедеври були знищені, їх грабіжники переплавили в золоті бруски і продали на чорному ринку.

Невдовзі чутки про пограбування золотого кургану дійшли до імператора Миколи І. Його величність страшенно розгнівався. Ще б пак! У нього з-під носа украли золото. Охолонувши, монарх розпорядився видати греку Бавро 1200 карбованців за повернутого золотого оленя. Сума чимала. Оголосили, що тому, хто поверне скарби з Куль-Оби, будуть також виплачені великі суми. Але на імператорський гачок ніхто не клюнув.

Після пограбування Куль-Оби Дюбрюкс довго хворів, але Стемпковський умовив його «ще поритися в кургані». Градоначальник видав наказ про охорону гробниці. Вдень біля входу стояв караул, а вночі курган охороняв кінний патруль. Але така варта вже була зайвою, більше скарбів у кургані не було. Проте кожної ночі все нові й нові грабіжники проникали у гробницю (і це попри її охорону!), аж доки однієї ночі не завалилася північна стіна. Двох грабіжників ледь живих витягли з-під обвалу і відправили до в’язниці. Роботи по розкопках було припинено, як гробниця остаточно завалилась…

Дюбрюкс більше нічого не розкопував. І навіть вже не займався археологією. Сили залишали старого доглядача соляних озер, хвороби, з якими він раніше якось ще боровся, тепер прикували його до ліжка. Вже немічною рукою написав він звіт про свої розкопки Куль-Оби і передав його Стемпковському. Градоначальник лишився задоволений звітом, на його основі написав свій звіт і послав у Петербург до царя. Дюбрюкса не згадав жодним словом, немов і не було в Керчі старого археолога, відкривача Куль-Оби.

Про Дюбрюкса всі забули. До нього ніхто не приходив, його не згадували, і старий археолог тихо догоряв, усіма покинутий і забутий. Іноді, правда, до нього навідувався грек Бавро і довго мовчки сидів біля його ліжка та час од часу скрушно похитував великою патлатою головою…

– Ех, ви… грабіжники… – говорив Дюбрюкс без гніву, а просто так (гніватись уже не було сили). – Для чого ви обікрали Куль-Обу? Такі шедеври переплавити на мерзенне золото!

Грек винувато бликав великими і блискучими чорними очима, завжди печально-ніжними, зітхав і йшов, лишивши Дюбрюксу трохи сушеної риби…

Поволі спливали місяці, надійшла зима. З кожним днем Дюбрюкс почувався все гірше й гірше. До хвороби приєднався холод, і старий археолог тремтів під благенькою ковдрою вдень і вночі… Коли відпускало, зводився, ходив по кімнатах, вкотре оглядаючи свій музей, зрідка вибирався у двір, стояв біля могильних плит царів Боспору.

«Скоро й наді мною ляже така плита», – думав… Археологія… Вона дарувала йому багато щасливих днів, хвилювання, знахідки, радість пошуків… То, виходить, жив недарма і радість першовідкривача завжди з ним. Це єдиний його скарб, і його в старого ніхто не відбере.

Одного разу до нього дійшли чутки, що градоначальник Стемпковський послав свого чиновника Даміана Карейшу в Петербург до царя. Карейша повіз цареві всі золоті речі, котрі Дюбрюкс розкопав у Куль-Обі. Казали, що Микола І милостиво зустрів Карейшу, лишився задоволений куль-обськими знахідками і велів виставити їх у своєму імператорському Ермітажі.

– Нарешті, в мене є те, чого не має жоден європейський монарх! – буцімто вигукнув імператор, розглядаючи золоті шедеври скіфів.

Доти нікому не відомий чиновник дев’ятого класу Даміан Карейша враз злетів угору. Імператор пожалував йому діамантовий перстень – «за участие в отыскании большей части тех вещей». Газети навперебій писали про Куль-Обу, про його золоті шедеври, що прикрасили імператорський Ермітаж, на всі лади розхвалювали Карейшу – як героя, котрий знайшов і розкопав золотий курган. Про Дюбрюкса ж у тих статтях і звітах не згадувалося жодним словом.

З шиком повернувся Карейша з Петербурга. Всі говорили, що цар доручив йому і Стемпковському вести подальші розкопки, шукати «подобные куль-обским древностям в гробницах» і виділив для цього дві тисячі карбованців.

У місті було врочисто відкрито Керченський музей старовини. Директором призначили одеського археолога Бларамбера, того самого Бларамбера, котрий колись обікрав Дюбрюкса і видав його плани давніх городищ за свої. Ставши директором Керченського музею, Бларамбер і далі жив в Одесі, де він теж завідував музеєм. Дюбрюкс і це пережив. Більше того, спираючись на ціпок, сходив до музею і написав заповіт: «Я, Павло Дюбрюкс, добровільно дарую Керченському музею старовини всі свої зібрані речі, котрі тимчасово знаходяться в моїй квартирі і були колись подаровані мені імператором Олександром Першим».

Помер він у повному забутті, нікому не потрібний, усіма зневажений і обікрадений, – яка несправедливість!

Минуло сорок п’ять років після його смерті, а чутки про скарби Куль-Оби все ще ходили серед люду. Казали, що Дюбрюкс тоді не все золото знайшов, бо стіна обвалилася і перешкодила роботі, а потім і взагалі гробниця завалилася й заховала коштовності від людського ока. І ось у 1875 році Керченський музей вирішує вдруге розкопати Куль-Обу. Проглядаючи звіт Дюбрюкса, археологи звернули увагу на його скаргу, що обвал північної стіни не дав йому змоги довести розкопки до кінця. Було знову розчищено гробницю, стіни її розібрано, кам’яні плити з долівки знято. Під ними виявили кілька ям у скелястому материку, але ніяких слідів поховання у них не було.

А можливо, й були, але після Дюбрюкса місцеві жителі знову брали каміння з Куль-Оби, і ходили чутки, що вони знайшли там не одну золоту бляшку. Та повторні розкопки, крім кількох бляшок, більше нічого не дали, і Куль-Обу лишили в спокої.

Так і стоїть сьогодні древній витязь українських степів, можливо, ховаючи в собі ще не одну нерозгадану таємницю. Знову повзуть чутки, з’являються легенди, що в кургані не все знайшли, що курган ще дещо ховає в собі. Дехто вважає, що треба повністю зняти насип кургану, тільки тоді, мовляв, розвіються легенди.

Сходить над курганом сонце, як і тисячі літ тому сходило, як і тоді, коли скіфи насипали його над своїм царем в кінці IV століття до нашої ери. І пливуть над ним сиві віки та й пливуть. А легенди, що витають над золотим курганом, все ще живі: а раптом курган відкрив не всі таємниці колишньому французькому дворянину Полю Дю Брюксу?

Крила

…Таємнича і грізна, могутня і непереможна, але вже приречена

…Він був драпіжним птахом з хижої родини яструбових, пізніше прозваний двоногими істотами царськими найбільшим і найсильнішим у піднебесних просторах тамтешнього світу білого володільником, покорителем і владарем неба з жовтим крицевим дзьобом, з розмахом крил, широких і довгих, що сягали чи не трьох метрів у довжину, з чималими кігтями на пальцях, гострими і загнутими, що люто розривали живу плоть крилатих у піднебессі і чотириногих на землі… Ймення йому було орел. Орел степовий. Орел білохвостий. Його рід був одним з найдревніших крилатих родів на землі й започаткувався ще в міоценову епоху, ранню епоху кайнозойської ери, що настала після мезозойської близько 70 мільйонів років тому і триває й досі; в ту первісну епоху, коли здійнялися злакові, трави, яким немає нині краю там внизу, то був час з’яви одних і загибелі інших, коли вимирали (в кінці мезозою) динозаври, іхтіозаври, плезіозаври; час, коли народжувалися ссавці й беззубі птахи, зодягнені в пір’я, коли ще не було людей, а були тільки мавпи, що їх пізніше назвуть людиноподібними, а сама людина з’явиться на початку антропогену (його тривалість всього лише від 0,6–0,8 до 2,5–3,5 мільйона років); зрештою, то був час, коли в громах, огнях і тремтінні планети інтенсивно утворювалися гори, піднімалися континенти, змінювалися їхні обриси, і все те первісне гігантське творення супроводжувалося інтенсивним вулканізмом… – ось тоді вже вони були, орли, володарі степів і небес над ними.

Але навіть він, найстародавніший володар неба, старший за двоногих, не міг подолати весь огром степу, його безмежжя і безмір’я, що слався під ним унизу без кінця і краю, як безконеччя світове, до країв якого – та й чи були вони, краї? – не сягнути нічиїм оком, навіть його гостро-зірким і чиїм-небудь оком годі було обняти, охопити те, що не мало берегів, що ні перейти, ні перелетіти, що сягало далі, як могло сягати око; те, що лежало під ним унизу, було безмежним, ніким не міряним і тяглося широкою смугою від Дунаю до Єнісею і далі, далі в Забайкалля та Монголію і звалося просто: СТЕП. Але так далеко, до Монголії, він ще не залітав, адже його небокраї, які він міг долати на великихі могутніх крилах своїх, простягалися між Дунаєм і Доном.

І там, внизу, у його неохопному і несходимому безмежжі, краючи степи, протікали великі й малі річки та ріки: до Дніпра були Дунай на заході, Дністер, Південний Буг, Інгул та Інгулець, не рахуючи маленьких річечок на кшталт Синюхи; за Дніпром, як він піднявся трохи на північ і знову повернув на Схід, внизу блакитніла Самара (вище неї десь мали бути Ворскла, Псел і Сула), а під правим його крилом – Сіверський Донець, вище Оскіл, а нижче Айдар з Кальміусом.

Після Придніпровської височини, південніше здіймалися Приазовська височина, за нею – Донецький кряж, з-за його Білогір’я вигулькувала Чорна Калитва, що впадала в Дон.

До східної межі його царства, до синього Дону було вже недалеко, як у піднебессі з’явився він, володар тамтешніх країв, його давній суперник старий Орлан. Птах теж могутній, рівний йому.

Він розумів, що вже вторгся в чужі володіння, що далі не треба залітати навіть з оглядом, адже там – вотчина Орлана, ось чому він і виник у піднебессі, володар, господар і повелитель тутешнього огрому, де сходить сонце. Він ніби не вигулькнув у небі, він мовби там в одну мить народився, з’явився нізвідки і, розсікаючи повітря, ринувся на перехват порушника. Орлан запрацював могутніми крилами, беручи розгін для двобою, і те саме зі свого боку вчинив і він, Орел Степовий, бо теж мав могутні й широкі крила, крицевий дзьоб, стальне тіло і ноги, озброєні гострими, загнутими кігтями, готовими роздерти, розтерзати будь-чию плоть.

Внизу була Орланова земля, на якій за Танаїсом вже кочували сармати – скіфські родичі, теж могутні й непереможні, але їхня могуть ще тільки визрівала, накопичувалася й міцніла, та могуть і грізна сила, що, як настане час, завдасть смертельного удару своїм сусідам і родичам, синам змієногої богині. Але станеться те не скоро, через віки та віки; а над ним було його, Орланове небо, і він, Орлан, не потерпить у ньому непрошених гостей…

Вони завершили достатній розгін і вийшли на пряму – один проти одного. Кожен з них уже нісся стрілою, загрозливо виставивши свого кинджального дзьоба, ось-ось вони вріжуться один в одного, лоб в лоб, дзьоб у дзьоб.

Вони були родичами, адже обидва належали до родини яструбових, хижих птахів, чиї 208 видів об’єднуються в 63 роди, серед яких – канюк, лунь, стерв’ятник, шуліка, тетерев’ятник, осоїди, коршуни, грифи, змієїди, бородачі, орли…

І ось вони, родаки, мали зійтися в герці, але в останню мить, черконувши один одного крилами так, що білими іскрами сипонуло пір’я, розлетілися – один у праве крило, інший в ліве, і кожен з них, зробивши розворот з розгінним колом, знову вийшов на пряму для лобової атаки…

Заклекотіли… Хрипло, люто, аж давлячись сухим гарячим повітрям, і знову ринулися лоб в лоб, вдарилися цього разу грудьми, зчепилися кігтями й, перевертаючись, падали з піднебесся на землю, де звірина і пташина принишкла з ляку, а люди в башликах позадирали вгору голови, і коли вже до землі було ось-ось, всього нічого, відірвалися один від одного, як відштовхнулися один від одного, і кожен у свій бік почав круто набирати висоту для нової атаки.

Але ще одного нападу не відбулося.

Орел, зробивши коло, заклекотів і полетів назад до Дніпра у свої володіння, а Орлан, теж зробивши коло й теж заклекотівши, відсвяткував свою перемогу, адже одігнав чужака і залишився в своєму небові.

Вони розійшлися хоч і мирно, але переповнені войовничістю.

Поки що розійшлися.

Але так довго не могло тривати й попереду їх чекали нові люті випробування, сутички й перейми – Орлан зазіхав на володіння Орла, Орел у свою чергу на володіння Орлана, і це колись мало закінчитися або загибеллю одного з них, або ганебним вигнанням слабкішого.

Білохвостий повертався у свої володіння з відчуттям перемоги й час від часу клекотів у піднебессі; повертався до Дніпра, де були пороги, а в порогах нуртувала, скаженіла й пінилась вода – там у скелях чекало його гніздо з двома орлятами й орлицею.

А внизу, скільки могли охопити його зіркі очі, простилалася безкрая степова країна, порізана ріками й річками, ярами і долинами, яругами й байраками, лісами й перелісками побіля води. Там, у степах – ковила, типчак, тонконіг, бізонова трава, стоволос, море різнотрав’я.

Там, внизу, царство різної дрібноти, що слугувала йому за їжу – зайців, ховрахів, бабаків, хом’яків, вовків, лисиць, тхорів, борсуків, у травах і над степами – володіння жай-воронків, перепілок, куріпок, жирних дроф і диких коней тарпанів – останніх орел шанував.

Там, внизу, байрачні ліси й переліски, узвишшя й кряжі, низини й горби, ліси в заплавах річок, вербняки й осокірники, а ще там – посухи, суховії, пилові бурі, там літо жарке й сухе, зими холодні й малосніжні, сильні вітри; там кургани й могили, у який край не поглянь – від Дунаю до Забайкалля, у них сплять ті, хто колись володів цими краями і щез під натиском інших племен, як кіммерійці від скіфського нападу.

З прадавніх часів на цих неоглядних євразійських просторах розселилися народи й племена, що були родаками чи спорідненими між собою, але, будучи різними і кожен маючи своє ймення, всі разом чомусь звалися скіфами.

А втім, справжні скіфи – скити, сколоти – це ті, хто жив у смузі від пониззя Дунаю й до Дону в степах Північного Причорномор’я, в тамтешньому межиріччі, а ще густіше між Дніпром і Танаїсом, а це були його споконвічні володіння, отримані у спадок від діда-прадіда. Його Степ – званий там, унизу, ще Скіфським Степом, – простягнувся із Заходу на Схід від пониззя Дунаю й до відрогів Дону на 1000 км смугою завширшки 500 кілометрів і займав 240 тисяч квадратних кілометрів. Це все були його володіння, і він їх двічі на рік оглядає, восени й по весні, неодмінно у повню. Але ті, хто там унизу метушиться мурашвою, вважають їх своїми – наївні! Там, внизу, де хмарами ходять табуни й череди худоби та отари овець, де скачуть вершники, де скриплять великими дерев’яними колесами їхні криті хати, кибитки, що їх перетягують воли, там здіймаються нелічені дими нелічених багать, там їхні осідки, пристановища, прихистки, стани, стійбища, стоянки, табори, там – війни, бійки, сутички скотарів і землеробів та воїнів-кочовиків, а над усією тією метушнею – його царство, над усім тим огромом – його піднебесне царство, у якому ходить сонце, а ночами рясно висипають зірки – вогні багать небесних орд… Внизу, на тім виднокраї, на овиді тім, на безмежжі безкрайньому під шатром сонячного чи зоряного неба вона – СКІФІЯ.

…І десь там, унизу, далеко звідти, можливо, й на Боспорі, смагляволиций, чорноволосий, із закудланою головою майстер-грек на замовлення знатного і багатого номада-сколота, воїна славетного і багатого, з Кримського півострова, що був заселений скіфами, прискаливши велике чорне око, котрий уже день виготовляв золоту обкладку сагайдака – футляра для лука і стріл.

Замовник обіцяв щедро заплатити – капшук у нього тугий! – і майстер старався.

Обкладка мала бути з двох частин. Нижня – просто гладенька пластина, що закриватиме більшу частину сагайдака, а верхня… Над верхньою майстер і потів не розгинаючи спини, вкладаючи в непросту роботу все своє уміння – мастаком він був відомим, митцем і художником, а не якимось там штампувальником, що метушиться заради зиску.

Верхню пластину художник вирішив прикрасити декоративним фризом. Перед тим довго метикував: що відобразити на бойовому спорядженні скіфського воїна, аби не просто створити витвір, вартий його таланту, а й передати дух самої Скіфії?

І вирішив, що для цього підійде олень, якого терзають лев, змій і орел. Олень вже впав на коліна, впав, випроставши довгу струнку шию, відкинувши – чи не в передсмертному крикові, крикові прощання з життям – назад голову. Його морда ще поривається вперед і вгору, щелепи стиснені, ніздрі роздуті після шаленого бігу, а тонкі вуха застигли сторч у напрузі…

А під шкірою бугорками надулися сильні м’язи, і все тіло оленя, ще живе, повне сили й снаги, молоде і міцне, ще бореться за життя, хоча вже й приречене…

Передні ноги його вже застигли, і майстер ними передав приреченість тварини, яка потрапила в смертельне кільце, якого їй уже не розірвати. Відбігав олень своє у степах, відлітав навперегінки з вітрами!

Вже перед мордою оленя розвертаються кільця спружиненого тіла і з тих кілець виростає величезна змія з широко відкритою пащекою та висунутим жалом – вона вже гіпнотизує жертву.

А збоку, невідь-де і взявшись, на оленя накинувся лев. Передніми лапами він обхопив шию жертви, впився їй в груди… Він уже їх терзає…

А позаду на оленя – мало йому змія та лева! – налетів ще й степовий орел. Голова його напружено витягнута, міцний дзьоб хижо потягнувся до гарячої плоті приреченого – ось-ось він почне її терзати!

Все на фризі сплелося в смертельний клубок! Годі розділити нападників і жертву – не врятуватися оленю! Він ще живий, але вже мертвий. Мить тому вільний, він уже в пастці, з якої немає виходу, і три вороги – лев, змій та орел ось-ось почнуть рвати його тіло.

Майстер лишився задоволений своєю роботою, замовник теж буде задоволеним і не поскупіє на плату. Адже то він на сагайдакові розправляється з ворогами так, як лев, змій і орел з оленем…

…Там, внизу, була Скіфія. Таємнича і загадкова. Могутня і грізна. Вільна і непереможна. Але та Скіфія, яка вже, як і олень, була приреченою…

Р. S. Англійський поет Джон Мільтон (1608–1674) в юності, будучи студентом Кембриджського університету, якось писав другу:

«Ти питаєш, про що я розмірковую? З допомогою небес про безсмертну славу. Але що ж я роблю? Я відрощую крила і готуюсь злетіти…»

Скіфи – дозволено буде таке зіставлення (хоча це просто згадка при нагоді) – теж відрощували собі крила, готуючись здійнятися в небо й злетіти над степом, над історією, над вічністю, але…

Чи могутні крила так і не встигли собі виростити (навіть за Атея, коли була чи не остання – богами й долею – надана можливість злетіти), чи небеса не зуміли покорити…

Були вже крилатими, але так і не зуміли злетіти… (Через віки та віки писатиме українська Поетеса: «Орлині крила чуєм за плечима, / Самі ж кайданами прикуті до землі…»)

Чи судьба, чи фатум, чи така їм випала доля – хто тепер достеменно скаже?

Та й для чого.

Все вже звершилося, відшуміло-відгуло, відклекотіло… А колись…

А море здавалося злим,

Котило хвилю високу.

А греки вино везли

У Скіфію карооку,

І світ був не світ, а огром,

І ранок ще снами снідав.

І що там, за тим бугром, —

Ніхто на землі ще не відав…

Б. Мозолевський

Імператор Діоклетіан та чернець Діонісій – житія і долі

І бувальщина про те, як започаткувалася наша ера

Ера (лат. aere) – окреме число, вихідна цифра. В історії початок літочислення, пов’язаний з якоюсь історією або легендарною подією (напр., перший рік правління царів, імператорів…).[1] Початком християнської, або нової ери, вважається день народження міфічного Ісуса Христа.

УРЕ. Т. 4. С. 45

Року 245-го в місті Солін (Далмація, місцевість, розташована на північному заході Балканського півострова, населена іллірійцями, кельтами, а також фракійцями, з 229 року – римська провінція), в сім’ї тамтешнього вільновідпущеного раба-іллірійця народився син, якого на манір римських патриціїв (знай, мовляв, наших) батько, вчорашній раб, нарік аж трьома пишними іменами (звичайно римськими, себто панськими): Гаюс Авреліус Валеріус. Скромністю вільновідпущеник явно не страждав.

Юний Гаюс (чи – Авреліус-Валеріус) в дитинстві захоплювався, як і всі діти, грищами у війну, що тоді ніколи не затихали, і завжди верховодив у ватагах таких же, як і сам, шибайголів, тож, вирісши, став легіонером. За власним бажанням. (А втім, бідному, але здоровому в ті часи нікуди було податися, крім як у римське військо, що вважалося непереможним і добре забезпечувалося.) І досить швидко виявив себе вояком на диво хоробрим та відважним, здатним швидко приймати виграшні рішення, що на них не завжди зважувалися і командири бойових підрозділів легіону – маніпул, когорт чи центурій. Не кажучи вже про батька-командира легіону легата. Тож син вільновідпущеника, хоробрий вояка-легіонер і до всього ж гоноровитий та хвалькувато-занозистий, але не позбавлений талану, швидко став підніматися по щаблях воєнної кар’єри. Розніжені аристократи-офіцери були безбарвними і в’яло-апатичними, тож хоробрий і кмітливий простолюдин, звиклий до найсуворіших умов життя, швидко вибився на саму гору в непереможному римському військові, а легіон його просто боготворив. Минуло небагато часу, і легіонер Гаюс Авреліус Валеріус стає царським радником, потім консулом, а ще згодом – начальником двірцевої стражі. Не кар’єра, а суцільний злет!

А після трагічної загибелі імператора Нумеріануса, син іллірійського вільновідпущеника, не моргнувши оком (та й солдати за нього стали горою), проголосив себе імператором під ім’ям Кай (Гай) Аврелій Діоклетіан. (Цікаво, що тоді ж його мати, дізнавшись про такий успіх свого синочка, спішно напише йому листа і з прямотою простої сільської жінки дасть найвірнішу з її точки зору пораду: «Сину, тобі сорок три роки, ще ж мало ти пожив у світі білому. А тому пошвидше передай владу другому до того, як тебе заріжуть». Син послухається материної поради, але через 17 років, коли йому виповниться шістдесят – пенсійний, як на наші мірки, вік.)

Наділений від природи живим розумом та кметою, хоробрий і відчайдушний Діоклетіан швидко став видатним політичним діячем і проявив себе як людина великої – залізної! – волі й енергії. Одразу ж взяв круто. Провів ряд адміністративних реформ (колись могутня імперія на той час вже хилиталася, в ній панували хаос і розбрат), наладив податкову систему, жорстоко попридушував повстання колонів[2] та рабів, задушив спротив підкорених народів, різні сепаратистські рухи, а, встановивши монархічну систему правління, – домінат (від лат. «домінус» – пан, господар), вже відносно легко впорався з тими, хто складав опозицію його особистому культу.

У 303 році новий імператор, утвердившись на троні, взявся за християн, чий вплив уже тоді почав набирати силу і становив із своїм новітнім богом Ісусом Христом йому, імператору (і теж богу), значну конкуренцію. Заборонивши по всій імперії християнські богослужіння, Діоклетіан велів дощенту руйнувати культові будівлі новітньої церкви та конфісковувати майно її прибічників. З армії та державного апарату виганялися всі, хто бодай запідозрювався в приналежності до християнства, багатьох з них без суду й слідства страчували, християнські книги спалювалися на площах. (Навіть дружина імператора змушена була публічно здійснити жертвоприношення римським богам і в першу чергу Юпітеру, верховному богу її вінценосного чоловіка, аби не бути запідозреною в християнстві.) Тоді ж він видав чотири едикти проти християн.

І все ж репресії й переслідування, бодай і масові та не в міру люті, не дали бажаного результату. Навпаки, чим знавісніліше карав імператор, тим більше це викликало явне і таємне співчуття до християн – особливо в тих, хто потерпав від гніту державного бюрократичного апарату, що значно розрісся за домінату. Та й новітня церква виявилася досить сильною і добре організованою і вже успішно захищала переслідуваних та членів їхніх сімей. Слабкість репресій виявилася ще й у тому, що ніякої альтернативи християнству як ідеології гонитель так і не зміг запропонувати. (Правда, з метою ідеологічного зміцнення влади, він підтримував культ Юпітера, єдиний для всієї імперії, але це мало зарадило – язичництво в Римі вже відживало своє.) Не зменшувався і натиск варварів, імперія хиріла, втрачаючи одну область за іншою, назрівав поділ її на Східну та Західну частини – імператор вже нічого не міг вдіяти. Репресії ж не допомагали, а тільки розхитували трон, на якому Діоклетіан не почувався вже надійно. І тоді він пригадав материну пораду, висловлену нею, як він тільки-но здобув у Римі верховну владу: пошвидше передай владу другому до того, як тебе заріжуть… Тепер у словах матері відчувався зловісний зміст. В таких умовах у 305 році, все зваживши і розуміючи, до чого воно йдеться, обережний і далекоглядний іллірієць на римському троні змушений був у віці всього лише шістдесяти літ зректися влади. Склавши з себе – добровільно – тягар влади, позбувшись небезпеки бути зарізаним під час чергового перевороту, Діоклетіан, вийшовши у відставку, в супроводі найвірніших йому людей хутчій перебрався у Спліт – нині портове й курортне містечко колишньої Югославії, де для нього заздалегідь були збудовані архірозкішний палац (220×108 м!), храм його покровителя Юпітера та мавзолей, куди відставний монарх, ясна річ, не квапився. Перші кілька років проминуть у злагоді із самим собою та світом, що його оточував. Високопоставлений відставник власноручно вирощував овочі, виявляючи при цьому нерядовий талант овочівника-городника – то була істинна його професія! – та на дозвіллі ловив вудочками рибу, улюблене його хобі, для якого раніше в нього просто не вистачало часу. Але й далі жити в розкоші й задоволенні йому не судитиметься. Ні, ні, не здоров’я тому стане причиною. Діоклетіан два віки прожив би – старий загартований вояка, який пройшов Крим і Рим – здоровий був як бик (його улюблена поговірка), але… Року 316-го його дружина й донька (вони на той час остаточно прийняли християнство, те християнство, з яким за роки свого правління безуспішно боровся їхній чоловік і батько), повертаючись з мандрівки до Греції, негадано були захоплені язичниками і після тортур по-звірячому вбиті. Їх просто розтерзали знавіснілі фанатики, прибічники Юпітера… Діоклетіан був люблячим чоловіком і батьком. Втрату коханої дружини і любої доньки не міг знести і тоді ж наклав на себе руки… Аби не знати більше тих мук, яких вони зазнали при своїй загибелі…

Але християнство вже перемогло – остаточно і безповоротно. Ще через шість років по відставці Діоклетіана, один з його спадкоємців (імперія на той час вже була розділена між кількома правителями) Галерій, котрого називали ініціатором гонінь за правління свого патрона, змушений буде припинити переслідування і відмінити гноблення прибічників нової віри. Навпаки, він почне шукати спілки з християнством та з його вже могутньою церквою.

І все ж хоч імператор, переслідувач християнства, й пішов із влади (власне, обставини його пішли), а потім і з самого життя, але ера, названа його іменем (так звана ера Діоклетіана, що почалася у 284 році, коли Діоклетіан зійшов на трон), все ще тривала. Роки, роки і роки, існувала б вона ще довго і, можливо, б «дотягнула» й до наших днів, але їй на заваді – і хто б міг подумати? – став навіть не римлянин за походженням, а якийсь там чужинець, скіф із колись такої могутньої Скіфії – спершу Великої, потім Малої, ще потім ніякої. Ми не знаємо, яка доля – вочевидь лиха – чи випадок привели кочовика до володаря світу, всемогутнього Риму і змусили його прийняти християнство – тоді на державному рівні вже, правда, не переслідуване. Ставши ченцем, неофіт, як і годиться, прибрав собі нове ім’я. Взагалі, він був, як би ми сьогодні сказали, інтернаціоналістом: за походженням скіф, але без батьківщини, якої скіфи вже не мали (а втім, на той час уже й самих скіфів і вдень з вогнем не можна було знайти!), з безправної римської провінції Добруджії, син Папая, батька скіфських богів, сиріч язичник за ідеологією, а за новітньою вірою став християнином, ймення ж отримав грецьке.

В історії античності збереглися два Діонісії: Старший, тиран Сіракуз, який прославився жорстокістю та оргіями й гульнею (правда, першим афінським єпископом теж був Діонісій Ареопагіт, суддя афінського ареопагу, навернений в християнство апостолом Павлом) і – Малий, тобто з Малої Скіфії, римський чернець і вчений.

Укладач знаменитого і вельми солідного «Словника античності» німець Йоганнес Ірмшер, називає його – це вже коли він став римським ченцем і прославився на весь тодішній світ, – Діонісієм Малим із Добруджі. Хоча, як уже бути точним, то був він все ж із Малої Скіфії, яка тоді знаходилася за Дунаєм, у краю, званім як Добруджа, – родюча, злегка горбиста місцевість в долині і дельті Дунаю, в ті часи званого Істром. Це як на північ і захід. А на сході Добруджа слалася степами до Акшайни (чорне, темне), як скіфи називали Чорне море. (Греки величали його Аксином, Понтом Аксинським, Негостинним морем, що потім – як вони утвердилися на його берегах – стало Евксином – Гостинним.) Отож Діонісій Малий родом був із Скіфії, хоч і Малої, на землях Добруджі, що, в свою чергу, за роки його юності була оголошена провінцією могутнього Риму, і скіфи, втративши батьківщину, поставали підданими римських імператорів, тодішніх володарів світу. Яким було його родове, скіфське ім’я, ми не знаємо, і в Римі, де клекотіла мішанина народів і племен у спільному казані, його звали просто скіфом. Але загалом доля його склалася на чужині щасливо. (А втім, власний талант виручив, а давно відомо: обдаровані ніде не пропадуть, якщо вони справді обдаровані!) Багато років він був у Римі монахом, ученим при тому, адже залишив по собі праці із всесвітньої історії, зібрання церковно-правових документів до Халкедонського собору (451), був знаний і як перекладач («провідник античної думки в західному світі»). Так ось, ще коли його постригали в ченці, він за традицією і прибрав собі нове ім’я і став Діонісієм.

Певно, скіф був веселою людиною, привітною і компанійською, якщо при чернечому постригу нагородив себе таким колоритним йменням. У Греції Діоніс був богом виноградарства, виноробства і – ширше – розвеселого сп’яніння. За уявленнями греків, їхній бог мандрував країнами з веселою процесією менад, сатирів та силенів, приносячи всім задоволення і радість – розчудесний був бог! Ті урочистості, пов’язані з його іменем, звалися діонісіями і супроводжувалися невгамовними веселощами, бурхливими танцями, біганням по гірських місцевостях тощо. В містеріях на честь Діонісія в елліністичний період вплітали й уявну смерть бога, оплакували його, ховали, а на третій день відбувалося його воскресіння. «Бог воскрес, і ми врятуємось!» – врочисто проголошував жрець. В Аттиці, наприклад, на рік було аж четверо таких свят – діонісій, повязувалися вони із збиранням винограду, бродінням, пробуванням молодого вина, і на той час у храмі неодмінно влаштовувалися грандіозні пригощання народу, карнавальні походи, театральні видовиська. І ось таке колоритне і розвеселе ім’я, зовсім мовби й не підхоже для пісного чернечого життя, і взяв собі скіф при постригу в монастир – не інакше, як він був веселої, невгамовної вдачі та ще й любив винце…

Також не виключено, що в монастирі вже був один Діонісій, наприклад, Великий (високий), тож могли на противагу йому нового Діонісія, «нашого», й наректи Малим, якщо він при всьому ще й не вдався зростом. (А скіфи зростом не відзначалися.) Чи назвали так на знак того, що він родом був із Малої Скіфії – і таке можливо.

Що про нього ще відомо?

Офіційно: Діонісій Малий Dionysius Exiguous (перша пол. VI ст.) – настоятель монастиря біля Риму (певно, був добрим ченцем-організатором, що з роками зумів вибитися в начальство братії). Найбільшим його подвигом вважається (так воно і є насправді) встановлення літочислення від Різдва Христового.

Настоятель, а заодно і папський архіваріус монастиря, Діонісій Малий, працюючи в скрипторії (в монастирях – кімнатка поруч із бібліотекою, у якій під наглядом бібліотекаря переписувалися книги), частенько бувало при нагоді – як заходила мова про літочислення – обурювався:

– Допоки ми, християни, діти нашого Отця і Господа Ісуса Христа, будемо вести лік літам від воцаріння гонителя християнства Діоклетіана? Допоки будемо користуватися його ерою? Потрібно негайно увести нове літочислення, нову еру – від дня народження нашого Господа!

Але слова тільки тоді чогось варті, якщо за ними йде справа (Бог любить не наші красномовні слова, а наші діла), тож справою і зайнявся Діонісій.

Після довгих підрахунків він дійшов до думки, що Ісус Христос народився 25 грудня 753 року від заснування Риму. (До того 25 грудня в імперії відзначалося, як свято язичництва «Непереможного Сонця», лише потім день той став святом Різдва Христового.) Діонісій поділив час на два періоди: до народження Ісуса і після. Отже, нова ера християнства мала починатися від народження Христа. За основу реформатор узяв повідомлення євангелій про день воскресіння Ісуса Христа (повня, третій день після весняного рівнодення), його вік і вирахував день народження засновника християнства, і в своїх пасхальних таблицях (525) Діонісій Малий вперше увів точку відрахунку світової релігії – дату народження Христа. За його підрахунками, це сталося за 525 років до того часу, коли Діонісій Малий розпочав свої розрахунки. Себто 25.12.753 року від заснування Риму. Скіфського реформатора чекав успіх і визнання – хоч і не швидкі. Спершу запроваджене ним літочислення від Р. Х. (історики й науковці донедавна заміняли літери «Р. Х.» – Різдво Христове, літерами «н. е.» – наша ера), буде прийняте в Римі, згодом на Заході та в інших християнських країнах. А десь із 1000 року його таблиці нарешті отримають визнання і витіснять всі інші літочислення. (Хоча й не всюди. Наприклад, ера Діоклетіана, що почалася 29.08.284 року й досі… триває. У коптів та ефіопських християн.) Так розпочалася ера від Різдва Христового і завдяки цьому й збереглося ім’я самого Діонісія Малого, скіфа за походженням, римського ченця «за фахом», мабуть, останнього скіфа планети Земля.

Це ж треба, га? Дожитися до того, щоб стати останнім представником свого народу! Принаймні відомого з історії. Але саме він, скіф із Малої Скіфії, яка вже тоді зникла, переміг могутнього імператора могутнього колись Риму, ліквідувавши його еру, якою Діоклетіан Гай Аврелій Валерій так гордився і вважав, що встановив її навіки.

А ми завдяки скіфові маємо сьогодні – як пишуться ці рядки – на календарі рік – 2005-й. І кожного дня, зриваючи з календаря черговий аркушик чи викреслюючи ще один прожитий день біжучого року, я ні-ні та й згадую Діонісія Малого, останнього скіфа, який послав нам такий щедрий дарунок – як прощальний привіт навіки зниклого народу.

Могікани українських степів – ті, що зникли

СКІФИ (в офіційному викладі): об’єднання іраномовних племен, яке існувало у Північному Причорномор’ї у ранньому залізному віці. Відомості про скіфів є в ассирійських джерелах, працях античних авторів, найбільше у IV книзі «Історії» Геродота.

Геродот переказує три версії появи скіфів у Північному Причорномор’ї – дві легенди та одну подібну до дійсності. Про переселення скіфів під тиском масагетів. Напівлегенду, напівдійсність підтримують і дані історії та археології: справді, при5йшла кочівницька культура наклалася на місцеву і, як наслідок, – утворилося те, що й називається нині скіфською культурою.

І все ж відомостей про історичні події у житті скіфів мало – літописів, на кшталт руських, вони, як відомо, не залишили. Як і взагалі, писаної своєї історії, бо ж і писемності не мали. За Геродотом, скіфи на чолі зі своїм царем (вождем?) Мадієм, сином Прототія, переслідуючи кіммерійців, так розігналися, так захопилися своєю перевагою і відносно легкою перемогою над іншими кочівниками, що перейшли Кавказ і, оволодівши Азією, – теж відносно легко, – дісталися навіть Сирії – нині Сирійська Арабська Республіка, держава на заході Азії. І почалося 28-річне панування скіфів в Азії (деякі історики небезпідставно називають його «пограбуванням Азії»), але закінчилося воно негадано (хоча до того й здавалося вічним): кривавим бенкетом Кіаскара, на якому частина скіфів на чолі з їхніми вождями була перебита, а інша, рятуючись від повного розгрому, кинулась знайомою дорогою («скіфський шлях») через Кавказ і повернулася туди, звідки й вирушила 28 років тому – в степи Північного Причорномор’я. Але там їх вже забули, там їх ніхто не чекав, і прибульцям (блудним синам) довелося розпочати й витримати нелегку боротьбу з молодими скіфами – нащадками рабів та скіфських жінок. Ледь-ледь вони ту перемогу здобули. (А втім, мусили, адже більше їм жити, як у степах Північного Причорномор’я, не було де.) Але згодом фортуна ніби до них повернулася лицем. Як кажуть, не було б щастя, так нещастя допомогло. 519 р. до н. е. скіфи на чолі з трьома своїми царями – а тоді в них було три царі – Іданфірсом (старший цар), Таксакісом та Скопасісом перемогли персів, що їх у межиріччя Дніпра та Дону приводив Дарій І Гістасп.

496 року скіфи здійснили похід за Дунай до Херсонесу Фракійського. А вже з IV ст. до н. е. Скіфія існує як велике політичне об’єднання у межах двох природних зон – степової та лісостепової. Виникнення цієї держави пов’язується з іменем царя Атея, який став єдиним владикою синів змієногої богині. (За деякими даними, які, звісно, не перевіриш, він прожив 90 років.) Розквіт об’єднання припадає на кінець V – ІV ст. до н. е. Саме в цей знаменний і везучий для сколотів період споруджуються великі кургани – царські та знаті, виникають поселення у степу. Все йшлося – але не дійшло – до створення своєї держави. Скіфські воїни, озброєні найпередовішою для свого часу зброєю, були грізною силою. Але навіть і їм не вдалося створити свою державу.

Залишається додати, що скіфи добре відомі античним авторам – про них згадують Феофраст, Гіппократ, Страбон, Есхіл, Софокл, Аристофан.

Наприкінці ІV – на початку III ст. це об’єднання з різних причин занепадає…

СКІФСЬКА ТРІАДА. Особливістю матеріальної культури племен раннього залізного віку євразійських степів є близькість (тотожність) форм зброї, кінського спорядження та своєрідного мистецтва (поширення т. зв. «звіриного стилю»). Вперше цей термін – скіфська тріада – був застосований у 1952 році на Скіфській конференції у Москві. Хоча він може бути розширеним – подібних компонентів у культурах скіфського світу не три, а – п’ять: зброя, кінське спорядження, звіриний стиль та бронзові литі казани. Тож можна говорити не про скіфську тріаду, а про «скіфську пентаду» (від грец. пенте – п’ять).

СКІФСЬКИЙ СВІТ. Термін, який визначає спорідненість культур раннього залізного віку євразійських кочовиків, які розселилися на території від Дунаю до Монголії. Початкова фаза розвитку ІХ – VII ст. до н. е., остаточна – рубіж ери.

За кінцевою фазою розвитку – згасання, тупцювання на місці і, як результат, – загибель. (Те, що більше не розвивається, – приречене).

Ось тоді й вигулькнув він – Діонісій Малий – останній скіф…

Останній – той, за яким більше нікого немає, такий, після якого немає іншого, подібного. Який, вичерпуючись, підходить до кінця… – за Тлумачним словником української мови.

Отож останній… А де ж поділися інші? Сотні і сотні тисяч? Мільйони. Цілий народ зі своєю історією і культурою, державою, яку вони так і не встигли створити, хоча й добре зачали, і краєм рідним. То де вони всі поділися, адже на місце тих, хто, відживши своє, йде зі світу цього, завжди приходять нові й нові покоління співплемінників – чи не в цьому безсмертя роду людського планети Земля? Тим більше, зачаття і народження немовляти не є створенням нової – абсолютно відмінної від своїх батьків – людини, а є лише продовженням роду і життя його батьків і зміною їх у життєвому циклі, подібно до того, як змінюються пори року. Ти смертний, але народ твій… вічний?

Але чому ж тоді на місце померлих скіфів не прийшли інші, живі-живісінькі скіфи? Чому місце дідів та батьків не зайняли їхні сини й онуки? Виявляється, тому, що ниточка, яка з’єднує з живими мертвих, минуле з майбутнім, може легко і просто обірватися. (У давніх греків життєдайну нитку пряли мойри, богині долі, які й визначали строк життя людини – найвідоміша з них Клото, вона й пряде згадувану нитку, а перерізала її – чи й досі перерізає? – Антропос.) І тоді зникає увесь народ, що до того здавався вічним. Зрештою, що таке людина? Тіло дорослого гомо сапієнса середніх зросту й статури складається приблизно з 12 кг кисню, 6 кг вуглецю, 0,8 кг кальцію, 60 г солі, 55 кг води та невеликої кількості хлору, фосфору, жиру, сірки, заліза і гліцерину. Все це легко придбати, а ось як створити з таких матеріалів тіло людини, вселити у нього душу і дати йому життя? У скіфів та в інших зниклих народів вочевидь була така ж арифметика їхніх складових (це вже як на наші підрахунки), то чому ж не знайшлося 12 кг кисню, 6 кг вуглецю, 0,8 кг кальцію і т. д. і т. п. на кожного нового скіфа?

Вони зникли. Кожен зокрема і всі разом (правда, не в один день, але від того не легше). Як писав поет:

День погас для мене і для всіх —

Я на день до цвинтаря поближчав,

де зотліли в сизих попелищах

печеніг, і половець, і скіф…[3]

Але ж позникали не окремі скіфи (всі ми смертні в роду людському), а вся Скіфія зникла, увесь її народ – до останнього його представника. І зникла, і асимілювалася, розчинилася серед інших народів, хоча це – зникнення й асиміляція – одне й те ж суть.

Народ… А втім, давайте згадаємо такі базові поняття, як «етнос», «нація»… З грецької та латинської ці терміни перекладаються як… народ. Вони мовби різні і в той же час – спільні. Поняття «нація» (більше прижилося в Західній Європі) набуло значення «одержавлений народ», тоді ж як словом «етнос», зазначає вчений Залізняк, користуються найчастіше для позначення народу взагалі, незалежно від того, створив він власну державу чи має колоніальний статус у державі сусідів.

Так ось… Ще раз повторимо (це – важливо): народ, що історично дозрів до створення власної держави, називається нацією. (Який не дозрів – просто населення, народонаселення та й по тому.) Тож нація – це вища форма розвитку етносу, а тому – доведено – народ може існувати лише у формі нації. Тобто у власній державі. Нації мають довший вік, а ті народи, які за століття свого розвитку не стали націями, приречені на зникнення. На вимирання. Чи – асиміляцію, себто згорання в топках інших націй як горючий матеріал. Тому й виходить, що помирають не тільки окремі люди. Ось короткий мартиролог тих народів, які вже більше ніколи не з’являться на планеті з лагідним йменням Земля. (Одне із значень слова мартиролог – перелік убитих осіб. Але хто вбив цілі народи? Так і крутиться на кінчику язика: самі ж себе і повбивали!):

В Італії зникли лангобарди, остготи, етруски (до речі, після того, як, відцуравшись своєї мови, перейшли на латинську, на мову панівного Риму).

В Іспанії – вестготи.[4]

В Греції – слов’яни.

В Малій Азії – кельти.

Зникли колись непереможні гуни – після смерті свого везучого вождя Аттіли, який навіть римлян бив і взагалі вважався «бичем народів».

Щезли хетти в Малій Азії – на зорі людства могутній народ, од якого тремтів сильний Єгипет. Десь поділися шумери, один із найдавніших народів. Коли світ ще був варварським, в Шумерії (це Месопотамія з її родючими землями, пониззя Тигра і Євфрата) жили великі математики, знамениті лікарі, астрономи. Шумери невідомо звідки прийшли в Месопотамію в XIV тисячолітті до н. е. і невідомо куди щезли. Та так щезли, що Гомер, який жив у ІV ст. до н. е. про них уже нічого не знав.

Шумери пам’ятали ще ті часи, «коли люди обходилися без царя, тобто без держави», і створили чи не перше у світі державне об’єднання, яке, на жаль, повноцінною державою так і не стало.

Шумери винайшли перші у світі зрошувальні канали, навчилися осушувати болота і проводити воду на поля за кілька століть раніше Єгипта.

Вони будували міста, найдревніші у світі, їхні зодчі розробили такі архітектурні та будівельні засоби, що вони увійшли в практику народів, які навіть не підозрювали про існування своїх вчителів.

Їхні жерці спостерігали за сонцем та зірками зі стін священних башт – чи не первісних обсерваторій. Вони підрахували, скільки днів має рік, розділили рік на дванадцять місяців, тиждень на сім днів, визначили, що доба складається із 24-х годин, а в годині 60 хвилин.

Є досить переконлива думка, що вони винайшли лук, плуг і колесо – три найвидатніші винаходи людства, що різко змінили і життя його, і цивілізацію взагалі.

Шумери навчилися складати перші у світі карти.

Вони першими почали вирощувати пшеницю, льон, горох і виноград, мали значні землеробські знання. А володіючи ще й географічними, налагодили жваву торгівлю міддю, золотом та оловом, лазуритом і сердоліком та слоновою кісткою між протилежними берегами Індійського океану ще 5 тисяч років тому!

І в той же час залишалися дітьми, великими дітьми первісного людства і були переконані, що своїми знаннями вони зобов’язані богу Еа. Він з’являвся до них із води в образі людино-риби (такий собі аналог скіфської богині-праматері, яка була напівдівою-напівзмією!). За їхньою казкою (міфом), розумна істота на ймення Еа з Еритрейського моря (Перська затока) – «там, де воно підходить до Вавилонії…» Загалом, «все тіло у звіра було риб’яче, тільки під риб’ячою головою у нього була друга, людська» (напевне, він мав сіяння у вигляді німба). Ця істота, траплялося, що й цілий день знаходилась серед людей, не вживаючи ніякої їжі. Вона й передала людству писемність, науки, мистецтва різного роду, навчила їх селитися містами, споруджувати храми, установлювати закони і виміряти землю, навчила їх садити й збирати різні плоди. А коли сонце заходило, цей дивовижний Еа занурювався знову в море і ніч його минала в глибинах, адже там був його дім… Грецьке слово іхтіо (ichthy – риба) – перша частина складних слів, яка за значенням відповідає слову «риба», «риб’ячий». Наприклад, іхтіологія, іхтіофауна.

Іхтіоз – захворювання, яке характеризується ороговілою шкірою, що нагадує луску риби. Такі люди мають потяг до води, часто живуть в річках чи в морях. То, можливо, легендарна істота Еа і була людиною, яка тяжко хворіла на іхтіоз – принаймні тут криється коріння легенди про вчителя шумерів загадкового Еа…

Але це передання, а вони відомі у всіх народів, а ось в реальності геніальні шумери, почавши створювати свою національну інтелігенцію (астрономи, лікарі, землеміри та інші вчені), не встигли створити саму націю і поплатилися врешті-решт самозникненням. Бо в цьому відношенні народи помиляються, як і мінери, лише один раз…

Загубилися фінікійці, котрі подарували людству алфавіт – від фінікійських літер бере свій початок латинський алфавіт і слов’янське письмо. Але їхня національна інтелігенція (якщо вона була національною) почала соромитися свого походження і масово переходила на грецьку мову (панівну!), до цього додалися змішані шлюби, від яких народжувалися діти-перекинчики. Вони переходили на все грецьке, цураючись свого, фінікійського, як хутірського… Як меншовартісного. І – досягли. Того, чого, може, й не хотіли, – зникли як народ.

Зникли інки.

У слов’янських землях у VII столітті пішли в небуття обри. («Погибоша, аки обри» – приказка навіть була на Русі ранній).

На півдні України були й загули печеніги, половці.

В сивій імлі небуття розчинилися кіммерійці, сармати, алани, готи, гуни… (Боже мій, скільки їх, зниклих! Навічно! А як привільно вони кочували в безмежних степах зі своїми стадами, отарами, табунами, з кибитками, у яких їхали їхні сім’ї, дружини й діти, а самі вони – чоловіки ж бо, воїни! – хвацько мчали на швидких, як вітер, конях, і степи тоді були безмежними, і сонце сяяло, і трави щедро родили і життя здавалося вічним, як ще раніше молодість.)

Зникли і скіфи…

Бо всі вони, через ті чи ті історичні причини, так і не зуміли стати націями. Для нас, нині сущих, – урок! Жаль тільки, що історія, як доведено, ніколи і нікого, і нічому не вчить…

Отож і виявляється, що не тільки окремо взята людина, а й цілі народи й народності, не кажучи вже про племена (узагальнюючи: окремі культури), за останні тисячоліття живуть і розвиваються за тими самими законами, що їм підлягають окремі індивідууми: вони народжуються, переживають свою молодість, зрілість, старість і, зрештою, помирають, вичерпавши відведений (ким???) їм вік. Такі життєві цикли притаманні і цивілізаціям, ось тільки відведений їм життєвий вік, що його виділяють на життя кожній культурі (культура народжується, коли пробуджується її Душа і вмирає, коли Душа вичерпує себе, самореалізувавшись до кінця), вчені визначають по-різному. Наприклад, історіософ Освальд Шпенґлер у своїй двотомній праці «Присмерк Європи», 1918–1922 рр., виділяє тисячу років, а Л. Гумільов трохи більше – 1200-річний життєвий цикл етносу, так звана пасіонарність. Інші виділяють для життя цивілізації щедріше – 3000–3500 років, і цьому законові підлягають навіть світові цивілізації. За А. Тойнбі (багатотомне «Дослідження історії», видане протягом 1934–1937 років і в 1954 році), при всіх зовнішніх ознаках величі і блиску цивілізації на стадії світової держави, вона є її бабиним літом, що віщує близький, швидкий занепад і смерть суспільства. Світова держава створюється панівною меншістю внаслідок її неспроможності побороти внутрішній розкол суспільства і керувати ним органічно, без насильства. Всі ці внутрішні негаразди за кількасот років руйнують світову державу, з якою вмирає і цивілізація. Заключним акордом в її існуванні є навала зовнішнього пролетаріату (варварських племен) на руїни світової держави. Варвари, за А. Тойнбі, виконують роль стерв’ятників на тілі мертвої цивілізації. Нерідко, успадкувавши її надбання (перш за все її світову релігію), вони започатковують нову, похідну від попередньої дочірню цивілізацію. Тойнбі вважає, що в наш час продовжують існувати шість цивілізацій: західнохристиянська, православноруська, китайська, японо-корейська, індійська та ісламська. П’ять останніх проминули фазу своїх світових держав і знаходяться в стадії згасання.

Це світові цивілізації, а що вже говорити про окремі нації, народи й народності. Вони можуть мати (і деякі з них вже мають) надмогильний камінь з двома датами: рік народження такий-то, рік смерті – такий-то… На мові енциклопедій та довідкової літератури це звучить так:

«Скіфи – загальна назва племен…, що жили у VII ст. до н. е. – ІІІ ст. н. е. у Північному Причорномор’ї…»

Монгольські хани – завойовники, які володіли величезними багатствами, вважали, що для перемоги і утвердження себе у світі на віки і тисячоліття досить лише мати хорошу зброю, лютих воїнів, непереможну армію – і світ, як кажуть, в кишені.

Все було й у скіфів: хороша зброя – найкраща на ті часи! – люті воїни, які не знали страху смерті, непереможне загалом військо, але це не зарадило, їхня Скіфія зникла, забравши і їх самих.

Зникли й автори доктрини, хани і їхня татаро-монгольська імперія, звана ще Золотою Ордою. Всього лише через кілька десятиліть їхня імперія затріщала по швах: знать була розбещена багатством, окремі князі боролися за містечкові суверенітети (власне, улусові), бідняки жили в злиднях, надголодь. Кращі пастівники збідніли, а робітників, здатних щодня й щодня трудитися у поті чола свого, стало мало – імперія монголів розпалася. А що говорити про скіфів, які всього лише спромоглися створити не досить злютоване політичне об’єднання, хоч і гадали попервах: досить зброї, лютих воїнів, численну армію і – перемога.

Перемога була, але – тимчасова, потім – піррова…

І народу – цілого народу! – немає. Був і щез від малого до старого. Разом з неписаною своєю історією, разом з піснями (ми вже ніколи-ніколи не почуємо, як вони – весільні й поминальні, ліричні й тужливі – колись звучали), з горем своїм і радощами своїми, з любов’ю і побратимством, з душами і серцями, з кров’ю і розумом, зі сміхом і печаллю, жорстокістю і добротою, з богами своїми (а які були всемогутні!) і героями (а які були славетні, переповнені звагою!), з легендами, переданнями, сказаннями, з міфами своїми й дитинними казками, з билицями й небилицями, з мріями й сподіванками на майбутнє, якого у них на початку нашої ери вже не виявилося. А скільки у них не народилося дітей, онуків, правнуків, скільки не вимовлено слів любові!..[5]

То хто ж, всемогутній і жорстокий, забрав майбутнє в цілого народу? Боги чи люди? Чи обставини-причини? Чи злий фатум? Доля? Чи щастя-талану їм не стачило? А недолі виявилось забагато… Усе забрали з собою скіфи на той світ, нам же лишивши в цьому світі лише куці перекази-передання про себе та руїни поселень, та ще велетенські, вражаючі могили своїх славних предків, яких вони шанували й оберігали над усе. Назвемо їх, бо вони залишилися вічними пам’ятниками зниклої Скіфії на теренах нинішньої України: Актаський могильник, Босівське городище, Більське городище, Жаботинські кургани і поселення, Журавські кургани, Гайсанова Могила, Бердянський курган, Золота Балка, Золотий курган, Кам’янське городище, Краснокутський курган, Куль-Оба, Ак-Мечетський курган, Мамай-Гора, Неаполь Скіфський, городище Караван, Мелітопольський курган, Немирівське городище, Огуз, Олександропільський курган, Олександрівка, Пастирське городище, Передерієва могила, Оксютинецькі кургани, Реп’яхувата Могила, Рижанівка, кургани Солоха, Широкий, Старша Могила, Товста Могила, Темір-Гора, Чмирева могила, Чабанцева могила, Вітова могила, Чортомлик… Мова йде лише про пам’ятки скіфської культури на території нашої Батьківщини, тоді ж як, наприклад, лише на Північному Кавказі й Прикубанні, на рівнинах Ставропольщини, Кабарди, Північної Осетії, Чечні та Інгушетії – а ще ж Закавказзя, Близький Схід – зафіксовано близько 50 скіфських поховань VII–VI ст. до н. е., більшість з яких відзначається значними розмірами та багатством начиння…

На території Північного Причорномор’я виявлено біля 200 скіфських поховань у Нижньому Подніпров’ї та Східному Криму, – всіх і не перелічиш. Та ще писемні свідчення античних авторів, східних… Та ще декілька слів з їхньої мови, низка власних імен і неймовірно багаті скарби їхніх могил, що сухо звуться даними археології.

За Геродотом, своїми прабатьками скіфи вважали Геракла (грецького героя) і напівдіву-напівзмію, що жила в лісистій місцевості Гілеї – в заплавах Нижнього Дніпра. Себто Єхидну, як греки навзагал називали напівжінок-напівзмій… Отже, з материнського боку скіфи своє походження пов’язували з Подніпров’ям (про це далі). І хоч сучасне населення України і не вважається прямими потомками скіфів у біологічному (хоча в біологічному – чому б і ні? Кров їхня у нас, українців, все ж таки є. Має бути. А гени… Гени у нас є навіть від неандертальців, не кажучи вже про кроманьйонців) і в мовному відношеннях, але скіфська історія є однією з найяскравіших сторінок і нашої загальної історії, як скіфська культура є часткою і нашого культурного спадку…

Як, до речі, й кіммерійська, адже Геродот засвідчує, що країна, «заселена скіфами… здавна належала кіммерійцям і являла собою «чотирикутник»: від гирла Істру (Дунаю) й до Меотійського озера (Азовське море), а потім від них у глиб країни на 20 днів шляху…

Отож, спершу про кіммерійців, попередників скіфів у державі, що нині світові знана як Україна…

Частина перша

Оповиті млою і хмарами

Поетична Кіммерія Максиміліана Волошина

«Кіммерійці є найдавнішим народом Східної Європи з відомих нам за письмовими джерелами. Це ім’я дійшло до нас з грецьких, ассиро-вавилонських, іудейських і перських письмових джерел, що відображають дві взаємопов’язані та взаємодоповнюючі традиції: античну і давньосхідну…»

Античний міф, історичний переказ і ассирійські тексти створили уяву про кіммерійців, як про численний і суворий у воєнному відношенні народ. Ймовірно, поява етноніму «кіммерійці» (за І. М. Д’яконовим – «швидкісний загін іраномовного кочового населення») було пов’язане з конкретними підрозділами у їхній військовій та соціальній організації. Клинописні повідомлення, поряд з даними поем Гомера, а також Біблії (Книга Буття, Х, 1–3. – III ст. до н. е.), стоять першими серед письмових свідчень про кіммерійців…

Про етнічну належність кіммерійців відомо мало. Аналізуючи збережені власні імена кіммерійців, лінгвісти доходять висновку, що за мовою вони, вірогідно, були іранцями. З кіммерійців починається «протоісторичний» період в історії давнього населення України (Словник-довідник з археології. Київ, 1996).

З усіх племен і народів, що колись на зорі історії людства кочували в степах Придніпров’я та в Криму і зникли в пітьмі віків, що канули в Лету (а мо’, й справді зорі, що темними ночами висипають над нами в небесному огромі, всі оті галактики, то – багаття їхніх орд, якщо вони кочують нині там, куди всі ми перейдемо по смерті, в Космосі?), найбільше поталанило кіммерійцям, адже вони – чи не єдині з прадавніх племен, – мають нині свого Поета і, отже, свою поетичну Кіммерію…

В Краю Синіх Гір, як романтично називають Коктебель з гірським масивом Карадаг,[6] у 19І7 – 1932 роках жив поет і художник Максиміліан Волошин, людина взагалі неординарна, своєрідна (нині в Коктебелі діє Будинок-музей його імені). Так ось Волошина по праву вважають першовідкривачем Кіммерії, таємничої і легендарної, оспіваної ще Гомером як «кіммеріан журлива область», але Кіммерії поетичної. Власне, уявної. Ірреальної. (Ні, все таки поетичної!)

«Кіммерією, – писав Волошин, – я називаю східну область Криму від древнього Сурожа (Судака) до Боспора Кіммерійського (Керченська протока), на відміну від Тавриди, західної його частини (Південний берег і Херсонес Таврійський)».

Як свідчать дослідники творчості Волошина, «розробка поетом кіммерійської тематики є однією з найбільш самобутніх прикмет його творчої біографії».

«Тема Кіммерії, – із свідчення іншого дослідника, – ставши центральною в його творчості, освітила всі образи таємничим відблиском минулих епох».

Загалом загадковій і незнаній Кіммерії Волошин – єдиний в російській літературі (не кажучи за українську) присвятив шістдесят віршів, вісім статей і більшість своїх акварелей. Кіммерія, яку поет називав «темною країною», врешті-решт стала істинною «батьківщиною духу» поета, виявом його «синівського почуття до неї».

Це і цикл «Кіммерійські присмерки» (1906–1909) і пізніша «Кіммерійська весна» (1910–1926).

«Якщо з Опука чи з висоти Скіфського валу, що проходить над Кенегезом, подивитись на захід, то за горбистими рівнинами, за висохлими озерами, за крилатими луками жовтих морських мілин, за пласкими сопками, за декількома планами долин, все більш синіх, більш променистих і помічених хрестиками вітряків, у ті вечори, коли над землею не стоїть мла, на самому краю горизонту за бляклим мерехтінням двох морських заток, що глибоко входять у землю, встає нагромадження гострих зубців, пік і конічних горбів. І серед них напівзруйнованим готичним собором з недобудованими башнями в плетиві стрілок, переплетінь і кличних язиків закам’янілого полум’я витає складна будівля Карадага. Такою романтично-казковою країною уявляється Коктебель із глибини керченських степів.

Вся Кіммерія (мається на увазі кримська. – В. Ч.) пророблена вулканічними силами. Але гнізда вогню згасли і вода, що порила скелі, оголила і загострила вершини хребтів. Коктебельські гори були зосередженням вулканічної діяльності Криму, і обгризені морем кістяки вулканів зберігають сліди геологічних корчів…»

Міражі Кіммерії все життя супроводжуватимуть поета і художника Максиміліана Волошина, він її оспівав і в поезії, і в живописі.

И на скале, замкнувшей зыбь залива,

Судьбой и ветрами изваян профиль мой…

У 1913 році після сильного зсуву на відрогу скелі Кок-Кая, що замикає Коктебельську затоку з берега моря, утворилося щось схоже на профіль людини, у якому неважко вгадати профіль поета М. Волошина, що й сьогодні є знаменитим природним об’єктом Коктебеля.

Мають рацію ті, хто писав, що «образ Кіммерії, викликаний з глибини історії поетичною мрією Максиміліана Волошина, і понині витає над Коктебелем, надихаючи все нові й нові покоління художників, письменників, поетів».

Кіммерія…

Якою вона колись була – не поетична, не ірреальна, не примарна, не волошинська, а – історична, справжня-справжнісінька.

Якщо вона колись була – справжня Кіммерія…

І якщо тільки її безмежними степами справді колись носилися на прудких і сильних конях непереможні вершники, звані кіммерійцями…

Чи була ти, і якщо була, то де ти була і якою була, загадкова Кіммерія, і хто ви такі – теж загадкові кіммерійці?

КРАЇНА – територія, що становить єдність із погляду історії, природних умов, населення тощо. Місцевість, що характеризується наявністю в ній великої кількості кого-, чого-небудь. Рідна країна – край, батьківщина, вітчизна. Те саме, що держава.

Словник української мови. Т. 4. С. 320–321

Чи знайоме вам те гостре, до фізичного болю гостре почуття нудьги за рідною країною, яким обкипає серце від довгого перебування на чужині?

М. Коцюбинський

Не будемо чіпати палеоліт і мезоліт, а ось починаючи з мідно-бронзового віку, в Криму, як і по всій нинішній Україні, жили землеробсько-скотарські племена ямної культури[7] і катакомбної культури.[8] А за ними у пізніших етапах цього віку з’явилися вони – КІММЕРІЙЦІ. І жили там аж до VII ст. до н. е., коли степовий Крим, як і все Північне Причорномор’я опинився під владою прийшлих скіфів. Але розповідаючи про скіфів, оминути їхніх попередників кіммерійців неможливо. Адже першими поперед численних народів і племен, які населяли Крим та Степове Причорномор’я у далекому минулому, себто перед таврами, скіфами, сарматами, слов’янами, печенігами, хозарами, половцями, татарами – і ким там ще? – аж до русичів, – з’явилися вони – кіммерійці. Власне, першими з відомих нам нині під власним іменем.

Сьогодні, правда, етнокультурну історію кіммерійців називають кіммерійською проблемою. А все через бідність документальних джерел, що стосуються їхньої біографії, а точок зору на це чимало, і вони часом діаметрально протилежні.

То що сьогодні відомо? А те, що в середині II тисячоліття до н. е. кіммерійці, які, невідомо де взявшись, розбрелися по Нижньому Поволжю (дехто у зв’язку з цим розглядає його як кіммерійську прабатьківщину), а вже звідти і почали розселятися, рухаючись основними ордами на захід, в степи Причорномор’я і Криму.

Інші античні автори гадали, що «кіммеріан журлива область» розташована на краю заселеної частини землі, ойкумени, і що в Кіммерії знаходиться вхід в «сумне» царство бога підземного світу – Аїд, куди після смерті направляються душі померлих. А «батько історії» Геродот писав, що йому вдалося дізнатися від причорноморських скіфів ось що: Понтійський степ, який у той час був зайнятий кочовими скіфами, спершу належав кіммерійцям, котрі прийшли зі сходу, з глибин Азії.

Залишили сліди свого перебування кіммерійці і в околицях вже згадуваного тут Коктебеля, що дало змогу Волошину оспівати країну Кіммерію. У VII ст. до н. е. кіммерійців змінили кочові скіфи, і вже у VI ст. н. е. кіммерійці як народ не існували. Принаймні про них уже немає ані згадки. Щезли в пітьмі історії…

Одні кажуть: та ж не було тебе ніколи на нинішніх теренах України, Кіммеріє! Що ж до Геродота, то він впевнено відповідає: та ні ж, була вона, загадкова Кіммерія, але назавжди залишилася оповита млою і хмарами…

Максиміліан Волошин – поет (і цим, як зауважив свого часу інший поет, все сказано), тож як поет він створив свою, ПОЕТИЧНУ КІММЕРІЮ (мав на те право), а яка вона була реально-історична – якщо була? – він достеменно не знав.

І не дивно: ми теж досі цього достеменно не відаємо. Як не знаємо і того, чи була нинішня Україна рідною країною – материзною – кіммерійців, а чи це всього лише місце їхнього недовгого у нас перебування? Та й чи були вони взагалі, кіммерійці, а чи все це – легенди, передання, міфи, билиці, байки, химерії, історичні фантазії (як писав Пушкін, «преданья старины глубокой»)?

Очевидно, до кіммерійців також належить згадуваний в «Іліаді» народ «дивних доярів кобилиць – молокоїдів, бідних і найсправедливіших із смертних», що кочував десь у Північному Причорномор’ї, на північ від Трої, відразу ж за фракійцями і місійцями, що «б’ються в рукопашну». (Пізніше «доярами кобилиць» античні автори називатимуть як кіммерійців, так і скіфів – Гесіод, Каллімах).

Ось як про них, загадкових кіммерійців та про їхню не менш загадкову Кіммерію говориться (найдавніша згадка) в «Одіссеї» (мандри правителя Ітаки та його прибічників):

Нарешті дістались ми течій глибоких ріки Океану.

Там розташовані місто й країна людей кіммерійських,

Хмарами й млою вповиті. Ніколи промінням ласкавим

Не осяває їх сонце в блакиті ясній світлодайне,

Чи від землі воно йде у зоряні неба глибини,

Чи повертається знову до землі й неосяжного неба, —

Ніч лиховісна там вічно нещасних людей покриває…

Це Гомер так жахав своїх співплемінників, розповідаючи про клімат країни, у якій буцімто жили кіммерійці, себто про нашу Україну. (А втім, рядок «оповиті млою» досить точно передає той стан, у якому й нині перебуває в сучасній науці кіммерійське питання.) Такі характеристики нашого клімату, що їх наводить Гомер, більш підійшли б до описів клімату Крайньої Півночі, Заполяр’я, де справді довгий час не з’являється сонце, але аж ніяк не до Причорномор’я.

Отож «ноги» кліматичних жахів ростуть з «Історії» Геродота.

«Описані землі (скіфські. – В. Ч.) мають дуже гостру зиму: вісім місяців тривають там нестерпні морози. Як вилити в той (зимовий) час воду, то не зробиться болото, хіба що тільки як запалити вогонь. Море замерзає. Кіммерійський Боспор також; скіфи, що мешкають по цей бік… їздять по льоду навіть возами аж до (краю) синдів. Така там триває зима вісім місяців, але й решту чотири місяці там зимно…»

І далі зазначає, що хоч коні й «витримують ці зими, зате мули та осли ніяк не можуть витримати… Думаю, що тому у тамтешньої звироднілої породи волів не ростуть роги… (мова йде про комолих волів). А щодо того пір’я з оповідей скіфів, що наповнює повітря і через яке не можна нічого бачити, ані перейти далі, то про нього так думаю. В тій північній країні все йде сніг, слабше влітку, ніж узимку, як звичайно; хто бачив зблизька сніг, зрозуміє, що кажу: сніг подібний до пір’я…»

Кіммерійці займали степи Причорномор’я – до приходу туди скіфів. Себто мешкали-кочували в сонячній – південній! – Україні. І раптом такі жахи з нашим кліматом! Правда, що для нас південь і теплинь, те для греків могло видатися північною прохолодою, та все ж… Між іншим, і пізніші грецькі письменники згущували фарби, нагнітаючи в Крим таку холоднечу-холодригу, яких там ніколи не було і бути не могло. А можливо, це поетична вольність? Не забуваймо, Гомер – поет (хоча й легендарний), а поети іноді так захоплюються власною розбурханою уявою, що вдаються до перебільшень, аби вразити читачів (чи тоді – слухачів). Все можливо.

Є й такі дослідники, котрі вважають, що Гомерова Кіммерія ніякого відношення не має до реальної. Як і до реальних кіммерійців, які кочували – вільно і привільно – в Причорномор’ї, що то він, мовляв, описав потойбічний світ, – а туди й справді не заглядає сонце. Інші ж вважають, що історичні та географічні дані в поемах Гомера завжди достовірні, а тому в наведених рядках він мав на увазі реальних кіммерійців, реальну Кіммерію (а не поетичну, як хоча б той же Максиміліан Волошин), тільки дещо згустив фарби. Та й хоч як це не дивно, але у греків у ті часи справді було уявлення про Крим (і взагалі про Україну), як про дуже холодний і похмурий – даруйте! – край, і це про нашу сонячну, теплу і, безперечно, найкращу в світі Україну, про ту Україну нашу єдину в світі білому, про яку наш український Гомер у травні 1847 року з пронизливим щемом любові писав:

Садок вишневий коло хати,

Хрущі над вишнями гудуть.

Плугатарі з плугами йдуть,

Співають ідучи дівчата,

А матері вечерять ждуть.

Сім’я вечеря коло хати,

Вечірня зіронька встає,

Дочка вечерять подає,

А мати хоче научати,

Так соловейко не дає.

Поклала мати коло хати

Маленьких діточок своїх;

Сама заснула коло їх.

Затихло все, тілько дівчата

Та соловейко не затих.

Їй-бо, таки диваками превеликими були давні греки, коли про батьківщину такої поезії, як «Садок вишневий коло хати», запевняли, що вона – Україна наша, найкраща у світі! – холодна й похмура…

До речі, про «холодний і похмурий край», яким уявлялася давнім грекам наша Україна. Як і взагалі про рівень тодішньої географії.

Давньогрецький драматург Есхіл вважається – цілком справедливо і по праву, – «батьком трагедії» (здається, першим його таким титулом наділив Ф. Енгельс). Жаль, що із 80 написаних ним п’єс (а кожна була подією в культурному житті античної Греції!) вціліло тільки шість.

І серед них найпрославленіша – шедевр із шедеврів! – трагедія «Прометей прикутий» (було ще й продовження – «Прометей звільнений», але від нього збереглося лише кілька фрагментів, що їх цитували інші давні автори). Написана вона на відомий в античній міфології сюжет – як громовержець Зевс відомстив своєму двоюрідному братові Прометею. За те, що той викрав вогонь для людей. «Безсонячних», які гибіли, ніби мурахи в глибинах темних печер.

Чомусь вважається (принаймні серед коментаторів трагедії), що Прометея, героя-мученика, який пожертвував собою заради людства, було прикуто до скелі на Кавказі, хоча в автора про Кавказ, про точну адресу місця дії немає ані слівця. У нього місце, де прикували Прометея, визначено так: гірська місцевість на березі… океану. Якого? Про це, мабуть, і сам автор трагедії не знав (та і яка була географія у його часи![9]). В початкових рядках те місце визначено так:

Ось ми прийшли в далекий край землі,

В безлюдну пустинь диких скіфів…

Отож якісь дикі скіфи на пустельному березі невідомо якого океану. Принаймні це зовсім не Кавказ.

Пейзаж нагадує північні, нині російські території на березі Північного Льодовитого океану, де-небудь в районі Кольського півострова чи Нової Землі. Але при чім тут скіфи (бодай і дикі), які ніколи не мали аніякого відношення до океану і до тих справді темних і похмурих країв?

Складається враження: якщо у Волошина кіммерійці – поетичні, то скіфи в Есхіла – придумані. За відомим принципом: чув дзвін, та не знаю, де він.

Та ось кохана Зевса Іо, яку переслідує гігантський ґедзь, примчала до Прометея, аби запитати в нього про свою долю (Прометей – прізвисько, що дослівно означає Провидець, Прозорливець). Повертаючись із Півночі на Південь, вона невідомо у яких краях здибує все тих же всюдисущих скіфів. Орієнтири їхнього місця перебування такі: «Звідси ти до сходу сонця плутаний / Спрямуєш крок по цілині неораній. / І до скіфів кочових прийдеш. / Живуть вони під вільним сонцем (слава Богу, що хоч під сонцем! – В. Ч.) на возах, в коробах / Плетених. За плечима – лук, що цілко б’є. / Не підходь до них близько! Швидкий шлях тримай / Крутим крем’янистим узмор’ям, що глухо стогне…»

Втямки не візьму, де знаходиться той край з «дикими скіфами»?[10]

І все ж одна ниточка є, адже далі йде невелике «уточнення»: «Живуть по ліву руку від тих місць Заліза Ковачі Халіби. / Бійся їх! Вони люті і до гостей неласкаві…»

Але і за допомогою лютих та неласкавих до гостей халібів не прояснюється місцезнаходження скіфів (сам Есхіл вочевидь точно не знав, де вони знаходяться, а лише чув – після Гомера, – що буцімто десь у чорта на болоті. Себто на Півночі).

А ось халіби, давній народ (йому приписується винахід добування заліза із руди), який буцімто, за давніми греками, жив у північно-східних причорноморських районах. Ну а коли десь у південно-східному Причорномор’ї, то автори збірника «100 великих книг» (Москва, 2003) «ничтоже сумняшеся» коментують так: «Тут описуються народи, які населяли в часи Есхіла територію Росії».

Гм-гм… В часи Есхіла – 525 до н. е. – 456 до н. е. – Росії, здається, не було. Інша річ, що міфічні халіби населяли територію, яка сьогодні належить Україні, але декому з північних «братів» так не хочеться згадувати Україну, тож і «поселяють» скіфів із степів Північного Причорномор’я в… Росії. Маючи, звичайно, в підтексті, що Україна – це «споконвічна російська територія».

Сагайдак його, як відкрита домовина, всі вони люди хоробрі

Кіммерійці і скіфи…

«У світлі даних археології і антропології, а також висновків лінгвістів, які вважають кіммерійців і скіфів спорідненими народами, носіями північно-іранського етносу, стає зрозуміло, чому давньогрецькі автори часто плутались або ототожнювали тих і тих. Культурна близькість та етнічна єдність кіммерійців і скіфів допомагає збагнути, чому «доярами кобилиць» у Гесіода скіфи, а в Каллімаха – кіммерійці; чому скіфського проводиря Мадія Страбон називає то скіфом, то кіммерійцем; чому в давньогрецькому коментарі до «Походу аргонавтів» у викладі Аполлонія говориться: «Є й інший Боспор – у Скіфії, який називається Кіммерійським, внаслідок заселення тих місцевостей скіфським народом – кіммерійцями».

Спорідненість кіммерійців і скіфів відзначається і давньосхідними авторами. В «Таблиці народів», частині Біблії, що складена в VIII ст. до н. е., скіфи вважаються «синами кіммерійців» – (див.: Лесков А. М. Курганы: находки, проблемы, 1981).

Вперше світ дізнався про кіммерійців (іноді кіммери, іноді суммірійці, зовсім рідко – кіммеріани) від давніх греків. До свого вторгнення в Азію вони, за Геродотом, кочували в Північному Причорномор’ї, звідки їх вигнали інші представники прадавнього народу цієї країни – скіфи, які ніби і вторглися в загадкову Причорноморську Кіммерію.

«При наступові скіфів, – пише Геродот у своїй «Історії», – кіммерійці, маючи на увазі численність війська, що наближалося, стали радитися між собою, і думки їхні, висловлені з однаковою наполегливістю, розділилися…» Народ благорозумно пропонував піти геть, не наражаючись на небезпеку в боротьбі з численними військами скіфів, а царі (вожді та старійшини і знатні воїни) запропонували боротися за свою батьківщину з наступаючим ворогом, боротися до загину, але не уступити їм і п’яді своєї території! Але ні народ не захотів послухати царів, ні царі – народу: перші вирішили піти геть без бою, віддавши рідну землю ворогам, а царі ухвалили лягти мертвими в рідній землі, але не бігати невідомо куди разом із народом… (Які передові царі і який непатріотичний народ! – В. Ч.) Вирішивши так, царі зі своїми військами розділилися на дві частини, рівні за кількістю, і стали битися… Чомусь між… собою. З якого дива? Колективне і грандіозне самовбивство?!. Так чи інак, а всіх царів, перебитих один одним, кіммерійський народ поховав біля річки Тіраса (Дністер) – могила їхня, зазначає далі Геродот, ще й досі видна, – а після поховання «пішов з країни, так що скіфи, які вторглися, зайняли країну вже без населення…»

Було б зрозуміло, якби кіммерійці, не бажаючи битися зі скіфами, пішли в безлюдні краї чи в такі краї, де були слабкі господарі. Але вони – боячись сильних скіфів, – пішли в Передню Азію і вступили у боротьбу з наймогутнішими на той час державами. Чи не правда – дивно? А тому зрозуміло, що кіммерійці не тікали від скіфів, як про те чув легенду Геродот, – у них були свої внутрішні процеси розвитку, що й повели їх у похід на південь – за добром. А їхній похід у Передню Азію і з’ява у Причорноморських степах скіфів збіглися в часові, тож і здалося, що одні втікали від інших… Очевидно, в результаті цього скіфи, не вступаючи в сутичку, швидше за все прийшли у покинуту перед тим кіммерійцями країну і зайняли її.

Грецький вчений Страбон жив на межі двох епох – 64 (63) р. до н. е. – 23 (24) р. н. е. У своїй головній праці «Географія», де він використав дані попередників, повідомляє, що кіммерійці вторглися в Малу Азію ще за часів Гомера (VIII або початок VII ст. до н. е.) чи й раніше. Відомі також повідомлення ассирійських розвідників та дипломатів, свідчення вавилонських хронік, що доповнюються розповідями Геродота та інших авторів.

І ось яка картина вимальовується. Десь близько середини VIII ст. до н. е. кіммерійці, увірвавшись на територію сучасної Анатолії, знищили Фрігійське царство, а близько 654 р. до н. е. захопили Сарди, тоді столицю Лідійського царства (західна частина Малої Азії), а цар Лідії Гіг загинув у битві з ними.

Дозоляли кіммерійці також іонійським грекам, руйнуючи їхні міста (хоча б Магнесію та Ефес). Грецький поет (правда, в переказі Страбона) Каллін таврував «військо нечестивих кіммерійців, що нищило Ефес».

Зазнали спустошень від «нечестивих» й інші грецькі міста, що перед навалою невідомого народу спішно зводили потужні системи укріплень. Ассирійські писемні джерела, починаючи з другої половини VIII ст. до н. е., теж згадують кіммерійців. На той час зчепилися між собою дві великі держави давнього Сходу – Ассирія та Урарту, і ось як повідомляли ассирійські агенти з Урарту: володар країни Русса I зазнав поразки від кіммерійців! Цим скористався ассирійський цар Саргон ІІ, завдавши Урарту такого удару, що Русса I у відчаї заколовся кинджалом. Але невдовзі загинув і його переможець – не виключено, що в битві з усе тими ж кіммерійцями.

Згодом, правда, кіммерійці зазнають поразки від Ассирії. А пізніше, як на Близький Схід вдеруться скіфські загони й утвердяться там на роки, їхнє панування покладе край кіммерійцям, вони розсіються (якась їхня частина увійде до складу скіфського об’єднання), і вже з другої половини VII ст. до н. е. в документах тамтешніх країн кіммерійці (на відміну від скіфів) більше не згадуватимуться…

А ось у топоніміку і топографію нашої країни вони увійшли навічно. Ще Геродот і Страбон писали про те, що вся країна, яка раніше належала кіммерійцям і потім була зайнята скіфами (себто наша нинішня Україна), «заселена» кіммерійськими назвами. Це в основному стосується Керченського півострова, де були «кіммерійські стіни», «кіммерійські переправи», сама Кіммерія (виходить, була вона – КІММЕРІЯ!), Боспор Кіммерійський (Керченська протока), м. Кімерик. А в західній частині Північного Причорномор’я знаходилася могила останніх кіммерійських царів. А це переконливо свідчить, що кіммерійці займали все Степове Причорномор’я від Дону до Дністра.

Все ж таки виходить, що була колись прапрадавня країна з симпатичною назвою Кіммерія, населена буцімто русявими вогненноокими кіммерійцями. Хто вони були насправді, чийого роду-племені, тепер важко сказати достеменно. Не виключено, що кіммерійці – це не окремий етнічно чистий народ, а збірна назва різних племен, що населяли тоді Подніпров’я та південь теперішньої України, в якому головну роль відігравали кіммерійці (як пізніше на тамтешніх теренах її відіграватимуть скіфи). Очевидно, серед тих племен жили й скіфи, вони згодом візьмуть гору в тому об’єднанні і створять своє державне об’єднання – Велику Скіфію – в краю кіммерійському. (У Гомера і в Біблії є глухі натяки, що кіммерійці – «батьки» скіфів.)

Кіммерійцями їх називали греки, а що насправді означає ім’я «кіммерієць» досі невідомо. З цього приводу існує лише кілька припущень. Одні вчені вважають, що назва походить від фінікійського слова «темний»,[11] інші, що від грецького «зимові» – тобто люди країни (в обох випадках) не сонячної, а тієї, у якій, за уявленнями греків, були холодні зими; ще інші апелюють до фракійської та хеттської мов тощо. Найбільш поширена версія, що ім’я «кіммерійці» – з давньоіранської мови й означає щось на зразок «рухомий загін іраномовного кочового населення євразійських степів». В ассирійських клинописних текстах VIII–VII ст. до н. е. їх названо «гімірра». А як насправді, що воно означає – хто тепер скаже? Діло, як кажуть, давнє. Воістину давнє!

І все ж: хто такі кіммерійці, якого вони роду-народу і яка їхня культура, звідки вони взялися і якою мовою розмовляли, які були на вигляд? Щодо мови – основи основ кожного народу, адже без рідної мови немає і бути не може й самого народу, – то одні вважають, що вони розмовляли фракійською мовою (були їм етнічно близькими?) – сьогодні однією з мертвих індоєвропейських мов, що колись була поширена у східній частині Балканського півострова і на прилеглих до нього територіях. (Фракійці – група давніх індоєвропейських племен – даки, одриси, гети та ін.). До речі, цю тезу сприймає багато фахівців з даного питання.

З мови кіммерійців у писемних джерелах збереглося лише кілька слів. Це імена кіммерійських вождів (царів) Теушпи, Тугодамме (Лігдаміса) та Шандакшатри. Не густо. Але й щодо походження цих імен лінгвісти не дійшли якоїсь однієї, спільної думки. Хоч, приміром, ім’я Шандакшатри, безумовно, належить до іранської мови, оскільки «кшатр» є типовим іранським словом, що означає «влада», «доля», «талан» тощо. (Але міг же кіммерійський цар, не будучи іранцем, просто носити іранське ім’я, особливо після того, як кіммерійці побували на Близькому Сході і довгий час там воювали?)

Інші дослідники, зокрема і великий знавець кіммерійців О. І. Тереножкін, обстоювали тезу про генетичний зв’язок історичних кіммерійців з племенами зрубної культури[12] (предками зрубного населення була людність, яка населяла територію Нижнього Поволжя у першій половині І тисячоліття до н. е., тож ця територія і вважається стародавньою прабатьківщиною кіммерійців). Тому не виключено, що вони іраномовної – таки іраномовної! – приналежності. Як і скіфи, між іншим.

Вони належали до числа народів, які говорили на одному з діалектів іранської мови,[13] до тієї значної мовної сім’ї, до складу якої входили й савромати, саки, массагети, согдійці, хорезмійці та мідійці і перси. Всі ці народи сформувалися на основі споріднених племен зрубної й андронівської культур бронзового віку.

І хоч питання про етнічну приналежність кіммерійців остаточно не з’ясоване, але з’являються все нові й нові дані, які дають підставу вважати, що й кіммерійці належали до тієї самої групи іраномовних народів, що й скіфи, і становлять крайню західну групу цього великого світу. Стародавні джерела часів походів цих народів у Передню Азію часто плутали їх (за східними джерелами «гімірри» та «ішкуза»), називаючи кіммерійців скіфами і навпаки. (Назва «скіфи» також вживалася на позначення всіх середньоазіатських і причорноморських народів, близьких до скіфів за способом життя. Скіфськими називали також підкорені скіфами племена, що проживали в межах Причорноморської Скіфії. Так могло бути і з кіммерійцями, тож кіммерійцями могли називатися близькі їм за мовою і способом життя інші давні народи й племена.

Якими вони були на вигляд, загадкові кіммерійці? На кам’яному рельєфі ассирійського царя Ашшурнацирпала II[14] (посідав трон у 883–859 рр. до н. е.) та на пізніших витворах античних митців (фриз на теракотовому саркофазі з Клазомен та з різних ваз із зібрання Ватиканського музею) бачимо їх – кочовиків, степовиків, воїнів. Убрані в типовий одяг степовиків: вузькі штани, зручні для вершників, м’які черевики та короткі свитки (каптани). Головні убори двох зразків: високі гостроверхі шапки-башлики та невеликі убори з широкою тулією – мабуть, то представники різних племен кіммерійського кочового об’єднання.

Головна зброя – потужний далекобійний лук зі стрілами з бронзовими дволопастевими вістрями. У ближньому бою застосовували мечі із заліза, часто з бронзовим руків’ям, довжиною до 1 м. Мечі двосічні, довгі. Руків’я відносно довге з невеликим округло-конічним навершям і характерним перехрестям, що закінчується гострокутними виступами в бік леза – це їх відрізняє від скіфських та сарматських. Кіммерійські ковалі добре володіли своєю професією, могли здійснювати цементування металу й ковальське зварювання.

Мали на озброєнні й списи із залізними наконечниками, але користувалися ними не всі воїни. В основній масі їхнє військо – це легкоозброєна кіннота. Мали легкі й прості шкіряні обладунки, прості щити. Кінське спорядження. Бронзові вудила і псалії у верхових коней. Ремінні вуздечки прикрашалися різноманітними бронзовими і кістяними оздобами.

Головна цінність їхня – худоба. Вже почалося у них майнове і соціальне розшарування. Військова аристократія була багатшою. У писемних джерелах згадуються їхні вожді (Геродот їх називає царями), а це свідчить, що їхнє суспільство підійшло до ліквідації первісно-общинних відносин та до класоутворення.

Першу кочову культуру в нашому регіоні створили саме кіммерійці. Основою їхнього кочового господарства було вже згадуване скотарство, головну роль у якому відігравало конярство, і це і їхня кіннота, і продукти харчування. Недарма ж вони в «Іліаді» називаються доярами кобилиць і молокоїдами.

Але найбільшу роль у їхньому житті відігравали війни, спустошливі набіги на сусідів, походи в країни Передньої і Малої Азії, нападали вони й на осіле населення українського Лісостепу, в Середньому Подніпров’ї, на території Середньої Європи.

Мистецтво мало прикладний характер – орнаменти прикрашали руків’я кинджалів, деталі вуздечок, наносились на посуд. В основі – різні геометричні фігури – спіралі, ромби, квадрати.

Збереглися і так звані кіммерійські «кам’яні баби». Їхня монументальна скульптура. Це статуї-стели із досить умовними зображеннями кіммерійських воїнів – кам’яні стовпи заввишки до 1,5 м, на яких рельєфно зображено предмети військового спорядження і деталі костюма – пояси, кинджали, бойові молотки тощо. Ставили їх над похованням знатних воїнів. Кіммерійських стел в Україні і суміжних територіях виявлено мало – трохи більше десяти зразків. Основна їхня особливість – ледь виявлена антропоморфність. Це, власне, не антропоморфні статуї, а швидше стовпи-обеліски. Але загалом вони передають образ озброєного воїна. Мистецтво їхнє урвалося з появою скіфів. Пам’ятки їхні збереглися нижче Дніпропетровська, але вище Херсона, зокрема городища, поселення між ріками Інгулець та Дніпро.

Військо кіммерійців було надзвичайно сильним і мобільним. Воно поділялося на загони, у яких вершники були добре злютовані, і такі загони складали основу їхньої кінноти – надзвичайно швидкої, летючо-ураганної і маневреної, бо не мали обозів. Це давало великі переваги, особливо в боях з пішим військом противника. (Вожді і знатні воїни користувалися колісницями.) Кіннота налітала вихором, ураганом, все змітаючи на своєму шляху, і спинити її було не так просто. Це була грізна сила, вважали в державах давнього Сходу. Таке військо надзвичайно рухоме, стріли в лучників дальнобійні, стрільцями вони були відмінними, пускали стріли тільки в ціль. Стрільба велася не через голову коня, а назад, по ходу скачки. Коні летіли табуном у бік від небезпеки, тому не було потреби тримати в руках повіддя, управляли вершники ногами (шенкелями). Тож обстріл вівся на скаку, коли кінний загін нісся мимо противника.

З кіммерійцями трудно було воювати арміям інших держав, тож і враження вони справляли своїм нашестям, як грізні північні кочівники, що невідомо звідки взялися. І досі вчувається в промовах біблійних пророків непідробний жах:

«Ось іде народ з північної країни… держить лук і короткий спис, жорстокий він! Вони не зжаляться! Голос їх реве, як море, скачуть на конях, вишикувалися, як одна людина… Народ здалеку… народ давній, мови якого ти не знаєш (а ми й поготів. – В. Ч.)… сагайдак його, як відкрита домовина, всі вони люди хоробрі… Він зжере твоє жниво і хліб твій, знищить синів і дочок твоїх, зжере овець і корів твоїх, зжере виноград твій і смокви твої і зруйнує мечем міста твої, на які ти покладаєш надію!» (Жах, жах! Вже з цих емоційних характеристик видно, як образно відображені характер і природа вторгнення кочовиків та його спустошливі наслідки, що, звичайно ж, сприймалися як «божа кара»).

Одне відомо достовірно: кіммерійці – перший народ Східної Європи, ім’я якого було зафіксоване у різних писемних джерелах і дійшло до наших днів. Щоправда, ми не знаємо – і вочевидь вже ніколи не знатимемо, – як же самі себе називали кіммерійці? Дехто із вчених упевнений, що цей народ, який наприкінці ІІ – на початку І тисячоліття до н. е. населяв Північне Причорномор’я (це так) – найдавніший з відомих під своєю власною назвою… А ось чи насправді під своєю назвою – це питання ще відкрите. В крайньому разі, дискусійне, адже за самоназвою вони могли зватися і якось зовсім по-іншому. (Не забуваймо, кіммерійцями їх називали греки.)

Навіть у наш час подібних прикладів скільки завгодно. Ось хоча б деякі з них. В алеутів самоназва – унанган, у грузинів – картвелі, азербайджанців – азербайджанлилелар, албанців – шкіптар (в однині), в’єтнамців – в’єт, афганців – паштани (і зовсім, як бачимо, не схожа самоназва з офіційною назвою), вірменів – хай, в ескімосів – інуїн, югит, що перекладається просто: люди, казахи – казах (за цим принципом киргизи – киргиз, узбеки – узбек, монголи – монгол, таджики – таджик, турки – тюрк), у китайців самоназва – хань, у молдаван – молдовень, румуни – роминь, тувинці – тува, множина – тивлар (застарілі назви – сойони, сойоти, урянхайці, танутувинці), угорці – мадьяри, фінни – суомалайсет, цигани – рома. Не кажучи вже, що скіфи (грецька назва) називали себе сколотами. То чому ті, кого греки звали кіммерійцями, не могли себе називати якось по-іншому? А ось знати це (яка у них була – якщо була – самоназва) нам не дано.

Із найновіших прикладів. У колишньому Радянському Союзі штучно, але архіпосилено робили (ліпили, створювали силоміць) якихось ледь чи не міфічних радянських людей (теж із розряду самоназв). Слава Богу, хоч у США, де діє сенат – верхня палата парламенту – не додумалися творити… сенатський народ. Чи у Німеччині, де одна з палат має назву бундесрат, не додумалися творити народ з відповідною назвою!

Геродот запевняв, що буцімто все кіммерійське населення залишило Причорномор’я і скіфи зайняли спустілу країну – це явне перебільшення «батька історії». Ніхто скіфам на блюдечку не підносив спорожнілу країну. Та й частина кіммерійців все ж залишилася на місці, в рідних степах навіть і після приходу туди скіфів. З роками кіммерійські покоління – ті, які залишилися, – були асимільовані скіфами і… і зникли, розчинившись у масі чужого народу. На жаль. І планета Земля втратила ще один народ – Боже, скільки вона втратила за тисячоліття народів і племен! А скільки ще – не доведи Господи, втратить за наступні тисячо– і тисячоліття?! А друга частина кіммерійців, та, що, не змирившись із зверхністю скіфів у їхніх степах, пішла геть, то… Вона розбрелася по світу і розчинилася серед тамтешнього люду. В тім числі й серед народів Передньої Азії. Асимілювавшись, теж зникла з лиця землі. Як кажуть: не вмер Данило, так болячка задавила.

І кіммерійці, як народ, як етнос, як нація, що так у них і не сформувалася, навічно зникли – гіркий і тяжкий урок іншим народам, які не дорожать і не дбають за розвиток своєї національності! Та що тепер! Тим більше, історія, як доведено, ще нікого і нічому не навчила. Який жаль!..

…Одні кажуть: та ж не було тебе ніколи на теренах України, Кіммеріє (хіба що в Криму ти була, але – поетична, Кіммерія Максиміліана Волошина), але не вірте таким песимістам. Вірте все ж Геродоту, який заявив на віки й тисячоліття: та ні, була вона, загадкова Кіммерія! Була, але назавжди залишилася за туманами тисячоліть. Справді – оповита млою і хмарами…

Застібка із зуба улюбленого коня, або Яке воно – еталонне поховання кіммерійця?

Р. S. до першої частини

Кіммерійські еталонні – визначення археологів – поховання знайдено біля села Балки Васильківського району Запорізької області. Поховання (в археологів за номерами «два» і «п’ять») впущені у давньоямний курган висотою 10 м. У дерев’яному зрубі поховання № 2 знаходився кістяк чоловіка 50 років у витягнутому стані з розворотом голови на захід. При ньому знайдено: залізний кинджал з навершям у вигляді валика та перехрестям зі звисаючими трикутниками на кінцях, золота облямівка; незмінний у кочівників-воїнів (та й не тільки воїнів) точильний брусок та кремневий відщеп; біля ніг – чорнолощена посудина, золота бляшка з розеткою в центрі, а ще – застібка. Та не проста, а – із зуба коня, і цим все сказано. Це чи не єдина така річ – із зуба коня – знайдена у вічних домівках кочівників. Певно, то був колись улюблений кінь, якщо кіммерієць – виявляється, кіммерійці, суворі й безжалісні воїни, по-своєму страждали сентиментальністю чи якимось іншим, схожим почуттям – залишив собі зуб любого коня на загадку, на вічну пам’ять. А помираючи, забрав його з собою на той світ. Браво, кіммерійце! Цим зубом улюбленого коня ти нам поближчав!

У похованні № 5 кіммерійця впущено в дерев’яний зруб, зсередини оштукатурений та пофарбований червоною фарбою – символ вічного життя! Небіжчик лежав у скорченому стані головою на схід. При ньому знайшли: на черепі віночок у вигляді бронзової стрічки, золоту масивну сережку – покійник за життя свого земного носив її у вусі, і вона, певно, здалеку блищала проти сонця; бронзовий кинджал, точильний брусок, бронзовий ніж – колодач, в кутку – кістки барана (напутна їжа), дерев’яну посудину із золотими платівками-облямівками, бронзові вудила, набір наконечників до стріл та застібки.

Обидві могили належали кіммерійським воїнам, похованим з проміжком часу не більше, як у кілька десятків років – середина VIII – початок VII ст. до н. е.

Ще одна вічна хата кіммерійського воїна була знайдена неподалік с. Бутенки на Полтавщині. Належала кінному верхівцю. Речі разом з перепаленими кістками покладені у яму глибиною трохи більше метра. Разом з кістками – бронзові вудила, бляхи, бронзові браслети та вістря до стріл, залізні наконечники до списа.

Над ямою, загорнувши її, кіммерійці – воїни-однополчани? – поставили дубовий стовп, аби позначити місце поховання свого друга (могильного горбика чомусь не насипали) і помчали далі на своїх летючих конях… Як виявилось – у віки.

Де вони самі знайшли свій вічний спочивок – хто тепер скаже?

Але ж знайшли, адже з того світу в цей ще ніхто не повертався. Усім від давніх давен і по наші дні і в майбутньому – вистачало, вистачає і вистачатиме місця на тім світі – який же він, напевно, превеликий!..

Кіммерієць і скіф в одній могилі?

Братська могила – спільна могила, в якій поховані ті, хто загинув на війні або в боротьбі за спільну справу.

Словник української мови. Т. 1. С. 231

Археологи і таку могилу знайшли. У якій віки – ба, ба тисячоліття! – спочивають двоє антагоністів – кіммерієць і скіф. Ті, які ненавиділи за життя один одного і один одного намагалися знищити. Чи – бодай підкорити. Скіфи вибивали кіммерійців з Причорномор’я, кіммерійці відборювали право на Причорномор’я, що до приходу туди скіфів було їхньою батьківщиною. Відборювали і програли. І зникли, а край їхній, Кіммерія, став звідтоді Скіфією. Але двоє з них лежать в одній могилі як побратими, хоча братньою ту могилу і не назвеш.

Це біля Олександрівки Новомосковського району Дніпропетровської області. Курган чомусь безіменний, в археологів під номером шість. У 1977 році його дослідила археолог Ф. Ковальова (там була зона зрошувальної системи учбового господарства «Самарське» і могила йшла під ніж бульдозера – Ковальова рятувала те, що можна було врятувати).

Курган звідтоді знаний ще й тому, що то виявилося одне з небагатьох скіфських поховань, здійснене у дерев’яній колоді, що правила за труну-домовину. (Колоду, видовбану зсередини, слов’яни споконвіку використовували як вулик, човен, ночви і т. ін. А ще у ній ховали небіжчиків – в давні часи колода була попередницею домовини. На колодах біля дворів сиділи вечорами з сусідами, колодки відігравали й роль дерев’яних кайданів, які в старовину надівали на ноги, руки, шию заарештованого, диба.)

Висота кургану була трохи менше метра, діаметр – 30 м. У насипі – залишки тризни. По кіммерійцю і по скіфу. Основне поховання – кіммерійське. Ясно, що він пішов раніше на той світ – може, скіфи його і вбили? А ось скіфа поховали – підховали – в чужій могилі. Впустили його в кіммерійську, аби не мати мороки з насипанням нової. Мовляв, помиряться на тім світі, свої ж, як кажуть, люди. Поховали в овальній ямі з дерев’яним перекриттям. Скіф упокоївся у видовбаній колоді на спині, на ньому – платівчастий обладунок, що складався з панцира, штанів та шолома. Біля колоди поклали два списи, сагайдак, фібулу, дерев’яну чашу із золотими обкладками, аби колоднику було з чого на тім світі пити (а втім, у пізніші часи, вже на Русі колодником називали арештанта, в’язня у колодках). А ще поклали меч у золотих піхвах, бляшку у вигляді жука скарабея… Жаль, що спільну могилу кіммерійця та скіфа розкопали – хай би земля їм була пухом!..

І нарешті останнє Р. S.

Ось що ще залишилося в науці від загадкових племен кіммерійців.

Перше.

Кіммерійський вік і ярус (від назви племен кіммерійців) – середній вік пліоценової епохи неогенового періоду[15] та відклади, що утворилися на той час. На Україні відклади кіммерійського віку і ярусу (глини, піски, пісковики, вапняки) поширені в Причорноморській западині. Їхня потужність – 120 мільйонів років. З ними пов’язані поклади бурих залізняків (Керченський залізорудний басейн).

Друге.

Кіммерійська складчастість (від назви племен кіммерійців) – деформації земної кори, що відбулися в середині й кінці мезозойської ери. Проявилась у вигляді потужних складко– і гороутворюючих процесів інтрузивного і ефузивного магматизму. Виділяють кілька фаз К. с., основні з них – давньокіммерійська (в кінці тріасового періоду) і пізньокіммерійська (в кінці юрського періоду). Під впливом К. с. на місці півостровів Кримського, Індокитаю, Мангишлаку, Таймиру та північної частини Іранського нагір’я виникли гірські складчасті системи, які пізніше зазнали впливу альпійської складчастості.

Археологія

Поетичний додаток

Із сивої землі, з каміння голого,

Де присмерк попелищ і брильна бридь,

Минуле підіймають археологи

І змушують німотне говорить.

У кожній розкайданеній розколині

Історії читають письмена:

Це – наші предки, наші древні корені,

Це – наша доля рання і сумна.

І думка зрине, ніби лист із ясеня:

Що всі ми – порошиночки малі,

Проміннями і тінями прив’язані

До архіоперіодів Землі.

І стане, мов на вітрі свіжім, холодно,

Коли проникне сум, як гостра тінь,

Що всі ми, люди, трішки археологи,

Бо оглядаємось на власну тінь.

На всі епохи – ні словечка кволого,

Бо вічна кров в кипінні наших вен!

…Нехай колись не скажуть археологи,

Що ми жили, хай скажуть, що живем.

Михайло Чхан

(1926–1987)

Частина друга

Змій-дівиця, або Любов у Гілеї. Скіфія легендарна

Коли люди були великими дітьми, майя вважали себе «народом змії». Як народжувалися боги

Незаперечна істина: уявлення про світ і про себе в ньому люди з прапрадавніх часів утілювали – через призму, звичайно, поетичної фантазії, уявлень та філософських роздумів, – в образи богів та героїв.

За тисячоліття народи і племена (та й що це за народ чи плем’я, якщо вони не мають своїх богів?) Землі понароджували стільки богів, що їх за кількістю і в тисячу не вбгаєш! А щоб лише описати надприродних покровителів, потрібно чи не десятки товстелезних томів!

І мова йде лише про тих богів, які вціліли, збереглися в історії людства, не загубилися в пітьмі віків, не зникли разом із своїми творцями, не вивітрилися з пам’яті народної, адже тоді – на зорі людства – історія ще була надто короткою. (Знову ж незаперечна істина: боги смертні – як і всі інші, прості й пересічні, ті, хто й створив богів. Як сказано в одній з «Упанішад»,[16] боги помирають скрізь і всюди. Разом з народами чи племенами, що їх породили, адже їхня опора, місце їхнього перебування – серця, пам’ять, душі і розум людей.)

Образи богів іноді міняються, одні після першотворення застигають навічно, наче в камені, з якого вони здебільшого й витесані, інші ж розвиваються, набувають нових рис і властивостей (разом з розвитком народу, що їх створив), треті – зникають. Як непросто нам тепер збагнути тих людей, які пішли в небуття, так непросто нам збагнути і їхніх богів – адже як проникнути в духовний світ тих, кого вже немає на землі? А ми нині вже представники зовсім іншої цивілізації, відмінної від їхньої, навколо нас зовсім інший світ і наші знання, дякуючи наукам, надто відрізняються від того, що було відомо первісним людям. Хоча в розумовому відношенні – якщо не брати до уваги досягнення науки і техніки, що їх ми не завжди здатні усвідомити й збагнути, – ми в принципі недалеко відійшли від своїх праотців, від первісних людей. А якщо й відійшли, – зіронізував один з дослідників цього питання, – то невідомо ще в який бік… Гм…

Судячи з творів мистецтва, засобів праці, що збереглися, інтелектуально і психологічно пралюди не дуже від нас відрізняються (маються на увазі кроманьйонці), а де в чому вони нас і перевершували.

У всіх народів існували (і нині існують) казки про перетворення людей у тварин і навпаки. Тварини в таких казках неодмінно мають людські риси – анімізм. Іноді ця пара – тварина і людина – поєднуються в міфах в одній іпостасі. Так виникли звіроподібні люди або – людиноподібні звірі. (Перші прообрази майбутніх богів.) Це ми сьогодні скептично ставимося до таких творінь (звіролюди, людиноподібні звірі), а в прадавнину, як світ був ще незбагненним і лякливим, наші прапращури таким чарівним казкам ого як вірили!

Перетворюючись (у міфах, ясна річ) у звірів чи птахів, людина (здебільшого це першопредок) здобувала нові, не властиві їй раніше можливості і якості (неймовірна, наприклад, сила тощо) і в той же час залишалася людиною. Тільки ще могутнішою, грізнішою і страшнішою, такою, яку співплемінникам не просто було подолати. Так вважали туземні мисливці Африки, Південно-Східної Азії, Австралії, Південної Америки, Сибіру… До речі, в Сибіру існували легенди про людину-оленя, а в Австралії про людину-кенгуру, в Африці вірили в людину-леопарда. Тож не дивно, що тотемічні першопредки австралійців уявлялися одночасно і людьми, і тваринами (іноді рослинами). Це були кенгуру-люди чи люди-кенгуру.

В первісних племен (власне, в їхній уяві) існувала людина-мамонт (збереглися такі наскельні зображення) і людина-бізон, людина-ведмідь і людина-олень. Словом, в уяві людини кам’яної доби (та й пізніших часів) – це був узагальнений образ Великого Мисливця, надлюдини і надзвіра. Себто божество полювання. Як водночас і символ єдності – що було важливо – людини з природою.

Так виникли боги і божества.

Тож і не дивно, що в Давньому Єгипті, наприклад, перші боги були напівлюдьми, напівтваринами. Це хоча б бог Гор (Хор) у вигляді людини з головою сокола і розпростертими крилами. Звіроподібну голову мав і Осиріс – бог мертвих і водночас родючості, тісно пов’язаний з теологічним тлумаченням єгиптян, з уявленням про царя. А ось інший бог і покровитель померлих Анубіс зображувався в образі шакала (або з головою шакала, іноді собаки). Хопі, бог Ніла – це людина з баранячою головою, Себек – бог води і розливів Нілу – з крокодилячою, богиня Хатор (Хатхор) – з головою корови. А згадаймо сфінксів – левів з людськими обличчями. (Між іншим, за віруванням давніх єгиптян душа людини (її звали Ба) уявлялась неодмінно у вигляді птаха з людським лицем.)

Грандіозні крилаті бики Ассирії з людськими головами звалися шеду. Це були стражі царських чертогів, які охороняли їх від ворогів – видимих і невидимих. Зображувалися вони у високих тіарах із занозистими, гордовитими і зарозуміло-пихатими лицями, з очима, що люто виблискували, з великими бородами і кожний такий людинобик мав аж п’ять ніг – гроза грозою!

Взагалі боги Ассирії здебільшого мали людські голови, тулуб лева, крила птаха, а на животі – зміїну луску. Головний бог Мардук теж був крилатим биком з головою людини і зміїною лускою.

В шумерському місті Лагаш (Месопотамія) знайдені зображення биків з людськими головами (у деяких з них і верхня частина тіла людська). Це – відгомін прадавнього землеробського культу бика, що пізніше перетворився в бога-бика і людину водночас. На срібній вазі з Лагоша – шедевр шумерського мистецтва ІІІ тисячоліття до н. е. – зображено чотирьох орлів з левовими головами.

А ось фінікійський бог, відомий з Біблії як золотий телець, зображувався у вигляді позолоченого бика (став символом, ідолом, якому поклонялися іудейські племена, взагалі ж у переносному значенні – це багатство, збагачення як єдина мета життя).

Бик (жуйна тварина родини бичачих роду парнокопитних) був досить популярним у пастуших племен, основою господарства і благополуччя. Дикі бики й нині зустрічаються в Європі, Азії, Північній Америці. Породи великої рогатої худоби, що походять від диких биків (турів) поширені на різних континентах. До биків відносять яків, лобатих биків, зубрів і справжніх биків. Народна назва самців свійського бика – бугай. Воли – кастровані бики, яких використовують як тяглову силу. Скіфи теж кастрували биків, перетворюючи їх на волів – некастрованими биками важко було управляти. Биків обожнювали як могутню силу в ті далекі часи первісного людства, тож і богів своїх уявляли в образі биків. Чи – людинобиків. Як і взагалі – чудовиськами. Згадаймо хоча б грецького міфологічного Мінотавра – людинобика.

Майже в кожного народу на зорі його історії тварини виступають в образі богів чи героїв. У китайців покровитель лікарів і цілителів Бян Цяо – істота з пташиним дзьобом і крилами кажана. В образі птаха китайці уявляли й іншого свого культурного героя Фусі, який навчив людей рибальства та полювання, винайшов риболовні снасті, сітки для ловлі птахів, а також ієрогліфічну писемність. Дві тисячі років тому його уявляли як людину з тілом дракона (дракон – позитивний образ китайської міфології), а прародительку Нюйвой – з тілом змії. Така людина з тілом змії в ранзі богині у світі людей з’явилася задовго до скіфів. А ось покровитель воїнів, які воюють за праве діло – Гуань-Ді в уяві китайців був звіролюдиною з головою барса і кігтями тигра. (Була в китайців ще одна звіролюдина Цзочі з величезним іклом. А герой Юй-Юй спершу був в образі дракона.)

Не відстали від давніх китайців і давні перуанці та інші племена і народи Північної Америки. В ацтеків бог Кецалькоатль, наприклад, був подібний до птаха і змії. Прадавні перуанці зображували людей-соколів, людей-оленів, людей-лисиць, людей-птахів (збереглося зображення людини-ягуара і людини-пуми) – їм поклонялися, особливо племена мочика.

Великі простори нинішньої Центральної і Південної Мексики, Гватемали і Гондурасу колись складали регіон, який вчені називають Месоамерикою. Там на зорі людства жили ольмеки, засновники найдавнішої цивілізації не тільки Мексики, а й усього Нового Світу, адже від них пішли всі інші високорозвинені цивілізації.

Ольмеки залишили після себе величезні скульптурні голови з камінних брил. Жили вони під знаком ягуара, він зображувався на стелах, вівтарях, в багатьох інших місцях, всюди ольмеків супроводжували морди ягуарів. За їхніми переданнями, перша жінка зляглася з ягуаром, і від шлюбу божественного ягуара і смертної жінки і пішло могутнє плем’я героїв – синів неба і землі. Так виникли «ягуарячі індійці» – люди і ягуари водночас, пізніше їх стали називати «людьми із ягуаровою пащекою», а вже потім ольмеками (від ацтекського слова «оллі» – каучук), тобто «людьми із країни, де добувають каучук». Між іншим, кам’яні голови – головні скульптури ольмеків – доставлялися з вулкану, який був за 100 кілометрів! А голови важили по двадцять тонн, і як їх доставляли – залишилося загадкою «ягуарячих людей»). Починаючи з найдавніших часів, людей цікавило питання: а звідки вони походять? Від кого? І як взагалі на землі з’явилися перші люди? Так ось ацтеки підійшли до вирішення цієї проблеми досить просто: їхній бог Кецалькоатль, виявляється, спустився у світ мертвих, зібрав там кістки чоловіка та жінки, виніс їх у світ живих, окропив своєю жертовною кров’ю – так виникли перші люди. (Тільки неясно, де у світі мертвих взялися кістки чоловіка та жінки, якщо людей на ті часи ще не було взагалі? Але над цим тодішні племена не задумувалися, бо як почнеш доскіпуватися, чого та як – чи й лад потім даси.)

В Перу деякі племена теж вирішили це питання просто. Їхній бог Пачакамак зібрав золоті, срібні та мідні яйця, що їх послало Сонце, і з них вилупилися різні племена перших людей.

У племені масаїв (Африка) творець світу Маву-Ліза був двостатевою істотою, тож сам себе запліднював і сам народжував богів, а вже вони – людей.

Бушмени певні, що колись вони були антилопами, а коник-богоміл, меткий Цган взяв і перетворив їх у людей.

В образі грецького божества Пана (Фавна) теж поєднувалися риси людини і тварини (не забуваймо: давні греки, а не якісь там дикі африканські племена!) – його матір’ю була божественна коза Амалфея, тож синок її народився козлоногим і з рогами.

А скандинавський бог Локі ухитрився перетворитися в жінку (а не просто виконував її роль) і навіть міг народжувати дітей – ось звідки пішли перші люди!

Литовське божество Велняс зображувалося з рогами й копитами. Не зовсім людиною був і слов’янський «скотський» бог Волос.

Іранське крилате божество Сенмурвол було з пазурами і крилами. Себто крилатим псом (охоронець посівів, диких тварин і домашньої худоби).

З тибетської міфології відомі дрібні божества Лу («ті, хто плаває у воді і повзає по землі»), які вилупилися із шести яєць, що їх відклала золота космічна черепаха. Уявлялися такі істоти з тілом змії і головами риб, жаб, скорпіонів тощо. Але тіла їхні незмінно були зміїними.

Щодо зміїв. На шумерській вазі з м. Лагош зображено посох, що його обвивали змії – це за тисячі років до грецького лікарського бога Асклепія та його посоха, обвитого цими плазунами! На іншій вазі зображені змії в коронах і з крилами – крилаті гади?

Майя, які колись жили в Перу, вважали себе «народом змії» – збереглося зображення їхньої людини, у якої замість волосся – змії.

Тож немає нічого дивного чи незвичайного в тому, що у скіфів перша богиня, прародителька (за однією з легенд) їхнього народу, дочка священної для них ріки Борисфен була напівлюдиною, напівтвариною. Себто напівдіва, напівзмія.

Про неї й піде мова.

Легенда № 1

Таргітай. Перша людина Cкіфії й одночасно чоловік своєї матері?

«За однією з легенд, скіфи вважали своїм прабатьком «першу людину» Таргітая, батьками якого були Зевс (мабуть, верховне божество) і дочка Борисфена (Дніпра). Від Таргітая народилося троє синів: Ліпоксай, Арпоксай і Колаксай, що в перекладі з іранської могло означати «Гора-цар», «Вода-цар» і «Сонце-цар», тобто володарі основних сфер – землі, води і неба. При них на землю впали золоті дарунки: плуг, ярмо, сокира і чаша. Коли до золота підходили старші брати, воно загорялося, не даючись у руку; оволодіти священними дарунками вдалося тільки молодшому братові Колаксаю. Визнаний за старшого, він одержав найбільші володіння, в яких зберігалося священне золото. Від Колаксая пішов рід скіфських царів» (Історія Української РСР. Т. І. С. 133).

«Скіфи говорять, що їхній народ молодший за інші і виник таким чином…»

Так починає свою розповідь про Скіфію «батько історії» Геродот з Галікарнаса, який, відвідавши Північне Причорномор’я, на власні очі спостерігав життя скіфів, розмовляв з ними, записував їхні розповіді. В Скіфії ж Геродот записав і першу легенду про походження скіфів:[17]

«Скіфи говорять, що їхній народ молодший за інші і виник таким чином: в їхній землі, що була безлюдною пустелею, народилася перша людина Таргітай; батьками цього Таргітая вони називають, на мою думку, невірно, Зевса і дочку ріки Борисфена. Такого походження, за їхніми словами, був Таргітай, а у нього народилися три сини: Ліпоксай, Арпоксай і молодший Колаксай. За них упали нібито з неба на скіфську землю золоті предмети: плуг, ярмо, сокира і чаша… (Далі розповідається легенда, як лише молодшому Колаксаю далося священне золото, і скіфи передали молодшому синові Таргітая своє царство. – В. Ч.) І ось від Колаксая нібито пішли ті скіфи, які носять ймення роду авхатів; від середнього брата Арпоксая ті, які називаються катіарами і трапіями, а від старшого царя – ті, які називаються паралатами; спільна ж назва всіх їх – сколоти, по імені одного царя (очевидно, у скіфів був ще й цар на ймення Сколот. – В. Ч.); скіфами назвали їх елліни.

Так розповідають скіфи про своє походження; років їм з початку їхнього існування, або від першого царя Таргітая до походу на них Дарія, за їхніми словами, загалом не більше тисячі, а саме стільки».

У скіфському пантеоні політеїзму[18] богиня Апі займала таке ж місце, як у грецькому Гея – повелителька землі. Принаймні Геродот ототожнював скіфську Апі (очевидно, для того, аби грекам було зрозуміліше, хто є хто у скіфів) з грецькою Геєю.

Вважається, що ім’я скіфської богині землі належить до іранського кореня із значенням «вода». Себто Апі – божество землі і води, дочка ріки Борисфен (за іншими даними – річки Аракс). Вона виступає то в ролі дружини верховного бога Скіфії Папая, то незаміжньої дівчини, дочки Борисфена.

За деякими даними, батьком її є Аракс (у скіфській міфології – божество однойменної ріки). Все ж перемагає переконання, що у прародительки Скіфії батьком був таки Борисфен. (За іншими варіантами легенд і передань Апі народжена землею.)

Верхня частина тіла у неї жіноча, нижня – зміїна. Себто вона була напівдівою, напівзмією. У греків такі чудиська звалися Єхиднами, що означає – зла істота, як єхидний (звідси походження цього популярного в нас слова) – злий, насмішкуватий.

Місцем перебування Апі і греки, і скіфи вважали печеру на Борисфені. Вона – героїня двох скіфських міфів (власне, передань), що їх ми знаємо – самі творці легенд були неписьменними – з переказів Геродота. Отож, за першою легендою, у неї народжуються три сини, прародителі скіфських родів: Ліпоксай, Арпоксай та Колаксай, за другою – Агафірс, Гелон та Скіф. Останньому й судилося стати першим царем Скіфії, від його імені вони й стали зватися скіфами – синами Скіфа. (Хоча був у них ще один перший їхній чоловік і цар – Сколот, ось чому їхня самоназва – якщо вірити Геродоту – сколоти.)

Іноді Таргітай – перша людина Скіфії, – за одним із міфів, виступав не лише сином дочки ріки Борисфен, а також і чоловіком її, своєї матері Апі, що свідчить про наявність у скіфів інцесту – статевих стосунків між найближчими родичами. І нічого тут дивного чи екзотичного немає, єгипетські фараони, наприклад, часто брали шлюб із власними дочками, цариця Клеопатра була одружена з рідним братом тощо.

А те, що його мати – донька ріки Борисфен – це відгук давнішніх вірувань, коли Борисфен на зорі їхньої з’яви у степах Північного Причорномор’я був не лише святою їхньою рікою, а й одним з їхніх богів. Тож мати першої людини Скіфії Таргітая, донька Борисфена – свого, місцевого походження, як то й годиться. А ось на роль батька для з’яви першої людини скіфам довелося запрошувати чужого бога, Зевса. Чи свого не знайшлося (хоча за деякими глухими натяками Апі була дружиною верховного бога Папая), чи скіфи так захоплювалися греками та їхньою культурою (і було чим захоплюватися!), що взяли собі в першопредка Зевса, чи у них не вистачило фантазії створити для цього свого, аби батьком першого скіфа все ж таки був скіф, свій рідний бог, а не чужинець (про інтернаціоналізм скіфи, звісно, і чути тоді нічого не чули!). Перед степовиками, очевидно, гостро постала проблема: де і кого знайти на роль першобатька? Подібна проблема у свій час виникала і перед іншими народами, які стояли вже на той час на значно вищому щаблі історії та культури. Єгиптяни, наприклад, вийшли з неї без зайвих мудрувань: у них першобог (де він сам узявся, єгиптяни тим себе не утруднювали) сам себе… запліднив. Хай і протиприродній процес (а втім, боги на те й боги, що на все здатні!), але ж це найлегший вихід із складної ситуації. Сам себе запліднив, і вся тут морока! Наприклад, бог-Сонце Ра, аби створити все суще, теж запліднив сам себе («упало сім’я в мій власний рот») і після цього, даруйте, відригнув першого бога і першу богиню, а вже від них і пішли перші єгиптяни. Просто і геніально!

Між іншим, індійські боги теж удавалися до таких фокусів. «З’явився у них бог (теж нізвідки) Праджапаті («владика творінь» – першовсесвіт, першопредок, який мав подобу людини), так ось він і створив богів, ставши їхнім родоначальником. Від іншого індійського бога (а їх в Індії – сонм!) Пуруші теж народилися різні боги, небожителі, люди, худоба (універсальний взагалі бог), птахи, «вдихання і видихання, рис і ячмінь, вірна істина, поміркованість і закон».

Скіфам для цього довелося вдаватися до послуг чужого небесного повелителя. Але так чи інакше, до скіфської дівчини, дочки Борисфена завітав сам Зевс (щоправда, лише за однією з легенд), і перша людина Скіфії нарешті з’явилася. І отже, від неї пішли всі інші. Правда, й тут вийшла неув’язка, адже неясно з міфу, а як же Таргітай сам-один, без допомоги жінки, якої тоді у Скіфії взагалі не було, зумів народити аж трьох синів, трьох хлопців-молодців?!. Хіба що прижив їх з матір’ю своєю, з дочкою Борисфена[19] – інцест у правічні часи – та й у пізніші – був поширеним явищем. Але для скіфів це було, очевидно, несуттєво – важливо, що з’явилася перша людина, отримала ймення і народила синів, а від них і пішли скіфи. Хоча тут знову загадка: а де трьом синам Таргітая знайшли трьох (чи хоча б одну на трьох) жінок, якщо, крім Таргітая, а пізніше й після того, як у нього народилося троє синів, людей у Скіфії все ще не було й на позір. В тім числі й жінок. Але це знову ж для скіфів вочевидь було несуттєвим, в такі деталі вони не любили вдаватися: народилася перша людина, народила синів і пішли перші люди – що ж тут неясного, люди добрі?

Ще за однією легендою, прабатьками скіфів вважався Геракл (знову грек, знову чужинець!) і все та ж напівдіва-напівзмія, дочка Борисфена, яка жила в лісистій місцевості Гілеї – в заплавах Нижнього Дніпра…

Легенда № 2

З’являється Геракл. Кохання в печері

Гілея (від грецьк. ліс) – вологі тропічні ліси у Пд. Америці, гол. чин. у бас. Амазонки. Для рослинності Г. характерні епіфіти, багато ендеміків. Велика кількість кактусів, ліан тощо. Тут ростуть какао, каучукове дерево та ін. Ліси типу Г. є також у Аргентині, Пд. – Сх. Азії, Океанії.

УРЕ. Т 3. С. 35

Є Гілея і в нас, в Україні нашій.

Власне, була. Але її так досі й не знайшли. (А може, вона й досі є, але тільки ми не знаємо, де вона? За деякими виданнями, це – «ймовірно заплавні ліси у гирлі Дніпра», що цілком… ймовірно).

За Геродотом (книга четверта його «Історії» – «Мельпомена»), Геракл прибув у «так звану тепер країну скіфів» (а втім, тоді ще вона не була країною скіфів, адже й самих скіфів тоді ще не було на світі). Доки він спав (його застукала сніговиця, тож герой, закутавшись у свинячу шкуру, зігрівшись, давав пречудового хропака), то коней (він їх пустив пастися) і слід простиг…

«Геракл, – надамо слово «батькові історії», – виходив всю країну в пошуках коней і нарешті прибув у землю на ймення Гілея…»

Не кожному, навіть з героїв, щастило на таку любов – любов з першого погляду, любов із самою Змій-Дівицею! Вогонь-дівчиною, яка вже й засиділась у дівках і багла кращої долі, виглядала судженого, вже й очі продивившись… І він, герой, з’явився. Сам Геракл, прославлений в еллінів, той герой, який уже до того, як закрутив любов із Змій-Дівицею, здійснив дванадцять подвигів!

Спершу героями звалися персонажі грецьких міфів, особливо ще з доісторичних часів, які не належали до числа богів, а лише частково походили від когось одного з божественних батьків (як той же Ахілл). Вони були напівбогами. В крайньому разі, стояли між богами та людьми. Щоправда, героями вважалися й люди, які після смерті здійснювали вплив (добрий чи шкідливий): засновники міст, заслужені законотворці, як той же Солон, великі благодійники, прародителі племен і общин (герої давали своє ім’я общинам). До героїв також відносили і тих, хто поліг на війні (воїни Марафона), засновників філософських шкіл, великих поетів. Оскільки боги спілкувалися з героями, то кордон між ними був розмитий. Герої допомагали при будь-яких державних і громадських заходах, при хворобах і нещастях, захищали міста й житло, допомагали в битвах. Герої були популярні, до них звертались як до богів. А могутність боговибраних пов’язувалася з їхніми гробницями, тому могили героїв часто знаходилися на ринкових площах чи поруч із міськими стінами або воротами. Останки героїв нерідко доставляли з чужини для шанування й поклоніння співвітчизників. Здебільшого на їхніх могилах будували каплички, де приносили жертви (увечері та ночами жертвували м’ясо чорних тварин, що його спалювали). На таких могилах часто влаштовували тризни, під час яких і оплакували полеглих.

Живих героїв шанували як богів.

Геракл, найулюбленіший герой грецьких сказань, син Зевса, на той час ще був живим. Правда, на нього була наслана падуча, і він убив свою дружину Мегару і дітей, що їх вона йому народила. За це на безумця наклали кару: він мусив здійснити 12 тяжких і небезпечних діянь. За це йому було обіцяно безсмертя. І Геракл здійснив свої вражаючі подвиги, за які й заслужив згадуване безсмертя в пам’яті народній на віки й тисячоліття: 1. Задушив невразливого до того немейського лева (звідтоді він почав носити шкуру лева). 2. Убив лейнерську гідру. 3. Спіймав прудку керінейську лань. 4. Знищив птахів-людоїдів з боліт Стімфалоса в Аркадії. 5. Спіймав ериманфського вепра і доставив його живим до Ерісфея, який зі страху заліз у піфос. 6. Вичистив конюшні Авгія. 7. Приборкав вогнедишного крітського бика. 8. Приборкав коней фракійця Діомеда, які пожирали людське м’ясо. 9. Добув пояс Іпполіти. 10. Пригнав худобу Геріона і під час здійснення цього подвигу спорудив Геркулесові стовпи. 11. З допомогою Атланта дістав яблуко Гесперид… Дванадцятий подвиг був найтяжчим. Геракл спустився в підземний світ, переміг пекельного пса Цербера і привів його живим на поверхню землі. А ще Геракл здійснив інші подвиги – переміг Антея, відвоював у смерті жону Адмета Алкестиду, убив орла, який пожирав печінку Прометея, воював з кентаврами та іншими гігантами. І ще багато-багато чого видатного звершив і, врешті-решт, був спалений живцем на величезному кострищі на горі Ета й вознесений як бог на Олімп. По всій Греції були святилища, на його честь засновувалися різні свята і грища. Дикий темперамент, його зажерливість і любострастя довгий час були улюбленою темою комедій (напр., «Алкестида» Еврипіда).

Але після дванадцяти подвигів його чекав подвиг у печері на березі Борисфена, в краю, званім Гілеєю, – про нього й мова.

Українською мовою «Історія» Геродота повністю ще не видана (повне російське видання з’явилося лише у 1973 році), але четверту книгу «Мельпомена», названу автором «Скіфія», у 1926 році переклав рідною мовою маловідомий сьогодні Теофіль Коструба (рік народження – 1907-й, Тернопільщина) – чернець-базиліанин (василіанин) з чернечим йменням Теодосій.

За фахом – історик, журналіст, перекладач. Як зазначає Ю. Хорунжий у передмові до українського видання Геродотової «Скіфії» в перекладі Коструби, студіював філософію і теологію у Львівському університеті (1935–1939 рр.). Працював у комісії стародавньої української історії Наукового Товариства імені Т. Шевченка. Автор праць «Нариси церковної історії України Х – ХІІІ століть» (видання 1939 і 1955 рр.), «Нарис історії України» (1961), «Як Москва душила українські церкви» (1961). Переклав сучасною української мовою «Галицько-Волинський літопис» у 2-х томах (1936). Численні статті Коструби друкувалися в «Дзвоні», «Записках Наукового Товариства імені Т. Шевченка», «Літопису Червоної Калини», «Хліборобському шляху», «Новій зорі», «Нашому часі». Помер Т. Коструба 3 березня 1943 року у Львові. «Прожив недовге життя, але зробив багато», – зазначає дослідник. Висока освіченість Коструби проглядає і в примітках до «Скіфії».

Так ось, у перекладеній Т. Кострубою «Скіфії» Геродота земля, яка й досі викликає стільки тлумачень у дослідників, названа Лісистою. У примітках пояснюється: «у грецькому тексті – «Гіляка», що значить «Лісиста». Ліси були тоді при кінці течії Дніпра. (Мається на увазі, очевидно, той відрізок Дніпра, що тоді був судоходним. – В. Ч.) Сьогодні лісів там немає».

А отже, немає й Гілеї-Лісистої, де колись Геракл крутив – даруйте – любов з донькою Борисфена, напівдівчиною-напівзмією, і прижив з нею аж трьох синів (не інакше, як три роки прожив з нею в печері?) – не тратив задарма часу! Подвиг і справді рівний його минулим 12 подвигам!

Але продовжимо цитату з «Мельпомени» Геродота у перекладі Т. Коструби:

«…а надморські греки кажуть таке. Коли Геракл гнав Геріонових волів (в одних варіантах коней гнав, в інших, виявляється, волів. – В. Ч.),[20] забрів у скіфську землю, що була тоді ще безлюдна. Геріон жив ген за морем на острові, що його греки називають Ерифія, проти Гейдери, за стовпами Геракла в Океані. Океан же, кажуть, починається там, де сходить сонце, й обпалює всю землю, та це неможливо довести.[21] От звідти прибув Геракл до нинішньої Скіфії. Його захопила зима, мороз; він простелив левину шкуру (в інших перекладах свинячу. – В. Ч.) й заснув. А в цей час випряжені коні (хоча перед тим гнав буцімто волів, але в міфах і не такі казуси трапляються! – В. Ч.) з Божої волі, щезли (доки Геракл спав).

Геракл прокинувся й шукав їх, аж усю землю обійшов. Врешті забрів до країни, званої Лісистою. Там у печері знайшов він двоногу істоту, котра до стегон була ніби дівчиною, а нижче – змією. Він поглянув (на неї) і здивувався, але запитав, чи вона не бачила його коней, що тут блукали. Вона відповіла, що вони в неї, але не віддасть їх йому, доки з нею не переспить. (Не промах була дівка! А втім, це, очевидно, з безвиході, чоловіків тоді в Гілеї не було. А тут такий вдатний молодець, прославлений герой, напівбог! – В. Ч.) За таку плату Геракл переспав з нею. (Розумне рішення. – В. Ч.) Та вона зволікала з віддаванням коней (апетит приходить під час їди. – В. Ч.), бо хотіла бути з Гераклом якнайдовше; він знову хотів якнайшвидше забрати коней і піти. Врешті вона повернула їх і сказала: «Я зберегла тобі коней, що забрели сюди, а плата від тебе вже є: маю трьох синів (чи вона народила трійню, чи Геракл прожив з нею аж три роки! Чи в героїв і напівбогів це робиться швидше, ніж у простих смертних. – В. Ч.). Як вони вже підростуть, то скажи, чи маю поселити їх тут, бо вся ця земля в моїй владі, чи послати до тебе?» Так вона запитувала його, а він мав так відповісти (та й для чого йому обтяжувати себе дітьми, нагуляними на стороні? – В. Ч.): «Як вони зустрінуть мужеські літа, то вчини ось так, як це буде добре: котрий із них натягне цей лук та одягне цей пояс, того посели в цій країні; хто ж із них цього мого доручення не сповнить, того прожени з краю. Як це зробиш, то й сама будеш задоволена й виконаєш доручення».

Він натягнув один лук (бо до того Геракл носив два луки) й передав їй лук і пояс, що мав на спинці золотий корячок, і пішов. А вона, як хлопці дійшли вже до мужеського віку, надала їм імена: одному з них Агафірс, другому Гелон, а наймолодшому Скіф. Вона пам’ятала доручення й виконала його: двох синів, Агафірса й Гелона, що не могли виконати завдання, вигнала з краю; зате наймолодший, Скіф, виконав це й зоставався в краю. Від цього Скіфа, сина Геракла, походять скіфи, що постійно царюють (так звані царські скіфи. – В. Ч.), а на згадку про ту чарку носять скіфи при поясах коряки й досі. Так розказують надморські греки» (Геродот з Галікарнасу. Скіфія. Київ, 1992, переклад Т. Коструби).

І більше в Геродота про ту подію – ані слова. Себто про любов Геракла з Єхидною. А втім, Геракл був вельми велелюбним, під час своїх численних мандрівок мав безліч любовних пригод, тож не надавав їм особливого значення. Як кажуть, крутив любов чи не на ходу, між ділом.

Хортиця. Змієва печера.

То де ти була, легендарна українська Гілея?

І все ж…

Хто сьогодні достовірно скаже (і покаже, бодай на мапі України), де була колись Гілея-Лісиста, у печері якої серед розкішної природи бравий молодець Геракл любився з донькою Борисфена і прижив з нею аж трьох синів?

Ніхто сьогодні з певністю не може сказати, де було те Полісся, Лісиста країна Гілея, де від одного сина Геракла Скіфа пішли всі царські, владичні скіфи?

Ясно, що на Дніпрі, але де саме?

Дехто з дослідників (а гіпотез та версій щодо місцезнаходження Гілеї назбиралося за віки чимало, деякі з них вельми екстравагантні) вважає: Гілея – це Хортиця, острів на Дніпрі нижче Дніпрових порогів, колишня Велика Хортиця, що нині входить у міську смугу Запоріжжя.

«…І ось човен, пливучи за водою, пристає до піскуватого укосу Хортиці коло скелі Вища Голова. Тут відома в Придніпров’ї та й за його межами Змієва печера», – пише Яків Новицький, історик, етнограф, археолог, збирач фольклору, краєзнавець (1847–1925) у своїй праці «Острів Хортиця на Дніпрі (його природа, історія та старовина)» (Збірник праць «Запорожці», Київ, 1993).

«…Внизу біля наших ніг ви помічаєте отвір, що веде до печери; отвір цей продовгастий, посередині лежить каменюка й ділить його на дві суточки (вузькі проходи)… Форма печери являє з себе гострий кут, що поширюється вглиб скелі. Довжина 5 арш., ширина від 3/4 до 1/1 арш., височина 3 арш. За оповіданнями старих мешканців с. Вознесенки – Штепи, Руденького та інших, ще за пам’яті їхніх дідів, до печери ніхто не наважувався зазирнути, боячись зустрічі із Змієм…»

Щороку під час водопілля Дніпра вода заливає печеру.

«Подніпров’я з його дикою природою, грізними печерами, порогами та недоступними скелями, – пише далі Яків Новицький, – це країна поетичних легенд та переказів. Легенда Геродота з царини міфології про зустріч Геракла з прекрасною Змій-дівицею в країні Гілеї, про місце тої таємничої печери, в якій родився родоначальник скіфів, цікавить письменників та вчених. Подберезький (польський письменник, який подорожував Дніпром у 1860 році), порівнюючи легенду Геродота з переказами подніпровських мешканців, що їх записав Афанасьєв-Чужбинський, пристосовує цю зустріч до порожистої частини Дніпра біля острова Таволжаного, поблизу якого й лежить Змієва печера. Проф. Н. І. Надеждін у статті «Геродотова Скіфія», зазначаючи положення Герроса – країни царських скіфів, указує на острів Хортицю і каже, що, на його думку, тут найбільш відповідна місцевість для кладовища царів скіфських серед такого дикого й грізно-величного ландшафту (Геродот зазначає, що Герра (Геррос) лежить там, «доки Борисфен судоходний»). Святість цієї місцевості чи не побільшувалася ще тим, що на цім же самім місці, ймовірно, знаходилася і та міфічна колиска, в якій виріс скіфський народ, та таємнича печера, де, за переказом понтійських еллінів, що його переказав Геродот, родилися Агатир, Гелон та Скіф від героя Іракла (Геракла) та чарівної Змій-дівиці…

…Подберезький в своїй статті, навівши легенду (про Геракла і напівдіву-напівзмію) в такім же дусі, каже: «Отже, ця частина переказу Геродота, запозичена ним від понтійських еллінів, чудово пристосовується до цієї прекрасної й таємничої країни порогів, проте для того, щоб надати йому ще більш значіння, – каже автор, – треба було б відшукати там Стовпи Геркулеса, існування яких у цій місцевості стає дуже ймовірним». Майже на віддаленні версти нижче Кичкаса лежить острів Хортиця. Придивляючись до прекрасного, поетичного положення цього острова, думка намагається перервати завісу, що накинули на неї століття. Століття усвятили її, а міф прибрав її в шати чудес… Цей острів, хочу сказати, – це містична Еритея, що лежить серед океану, а гранітові скелі, що стримлять з вод Дніпра, – це є Стовпи Геркулеса. Тут остаточне розв’язання вузлатих таємничих переказів про царів-зміїв та про печери», – закінчує Подберезький. У народній пам’яті зазначено багато місцевих переказів, багато легенд про острів Хортицю та її урочища, про Змієву печеру. За переказом діда Фоки Горяниці, після Христова народження в печері цій жив триголовий Цар-Змій, що робив наскоки на чужі країни й ставав до бою з «богатирями нелинями» (велетнями). За переказом діда Степана Степи, тут, як і у всім Подніпров’ї, жили велетні, жили богатирі, жили, нарешті, триголові Змії. Кинуті коло берегів і серед Дніпра скелі – це справа богатирської забави; печери, що залишилися в скелях, – це логва потворних Зміїв… За оповіданнями 84-літнього рибалки Осипа Шутя, що доживав решту свого життя на Хортиці, – острів цей знають старі люди во всіх усюдах. За молодих своїх літ бував він на Донщині, за Кубанню, в Чорноморії, на рибних косах Азовського моря, і хоч де кидала ним доля – всюди він знаходив старих земляків, усюди питали його, що сталося з Хортицею, з порогами Дніпра, чи живуть там нащадки запорожців… В Чорноморії один старий питав його, чи живе ще й досі на Хортиці Змій з трьома головами. І коли він відповідав, що ні, старий похитав головою і зауважив: «Правду кажеш, козаче: помандрував він слідом за запорожцями в Туреччину, звалував за ними й звір усякий». Дід Осип, переказуючи оповідання про Зміїв-богатирів, пояснює, що по всім Запоріжжі жило три Змія – з них один жив на Хортиці, другий на острові Пурисовім, нижче Гадючого (порогу), де є печера, а третій – найпотворніший і найлютіший Цар-Змій, Змій над Зміями, – на острові Перуні. Цей останній, як кажуть, мав два лігва: на Перуні та на Стрільчатій скелі, що поблизу порогу Лохана. Всі ці три Змії, літаючи ночами, іскрами від крил освітлювали пороги й нічну путь запорожцям. Змії жили як богатирі й ставали до бою лише з богатирями. Вони полювали на людей, одних лише запорожців не чіпали, бо й поміж ними були «богатирі та характерники»…

«У скелястих місцевостях Дніпра, – переказує далі Осип, – водилися полози – це найбільший гад…» Сам він полоза не бачив, але багато чув від дядька свого запорожця Матвія та інших старих під час своїх дитячих років. Кажуть, що гад був небезпечний, зголоднівши, він вилазив на дерево і заслоняючись листям, кидався звідти на всякого звіра, якому б спало на думку підійти близько, підживлявся він усякою дрібною твар’ю, але міг задушити й людину і коняку. Полоз і за людьми ганявся: скрутиться, як колесо, й кидається навздогін. Щоб утікати від погоні, треба бігти просто сонця – воно засліпляло йому очі… Водилася тут сила-силенна всяких отруйних зміїв та тарантулів, так що босяка було колись і не потикайся: тепер залишилися одні жовтобрюхи та гадюки, та й тих мало. Жовтобрюхи – гад смиренний, зовсім не кусається… «В давню давнину, – оповідає далі Осип, – коли береги та балки вкривав ліс, а степу ще не краяв плуг, тут водилося багато диких коней, сайгаків, кіз, вепрів, бобрів, «видних» (видр), бабаків, хом’яків, зайців, вовків, чекалок (шакалів), лисиць; сила-силенна також плодилася лебедів, журавлів, диких гусей, качок, огарей, бакланів, дрохв, тетерів, куріпок, стрепетів і всякого іншого птаства – всякого звіра, яким і рахунку не складеш… Усе це перевелося, пішло кудись чи винищено. Одних ховрашків, кажуть, тут зовсім не було: вони з’явилися у 1830 – 1840-х роках зі сходу у великім числі, коли стали сіяти збіжжя. Це було вже за моєї пам’яті, – закінчує Осип, – коли сила-силенна цих ховрашків перепливала Дніпро».

Як оповідають старі люди – старожили степових подніпровських та великолузьких сіл, дикі коні (тарпани), сайгаки, шакали та полози зникли з цих околиць десь в останні роки існування Запорозької Січі: дикі кабани (вепри), бобри, видри, бабаки зникли десь у 1870-х роках, а дикі кози – в 1880-х. Диких кіз дуже багато водилося у Великім Лузі, особливо у великих маєтках графів Строганових та Конкрина, поміщиків Попова, Миклашевського, Струкова та в Крутім Яру й на всіх значних островах Дніпра. Вони дуже добре плавали, під час поводі Дніпра, коли заливалися пороги, кози переходили в лісові балки берегів та в степи, які ще тоді вкривала трава у зріст людини заввишки.

А скільки тоді було риби, раків, – як оповідав дід Штепа, – і в Дніпрі, і в річках, і в озерах. «Тепер хочеш рибальчити – плати оренду; тоді було не так, лови де хочеш, і чим хочеш і скільки хочеш. Наші діди думали так: земля, вода, ліс – все це Божьє, ну й користувалися всім, що Бог послав чоловіку…»

«Гілея. Заліснена область Скіфії, яку згадує Геродот. Про місце знаходження Гілеї існує багато думок, але більшість дослідників вважає, що Гілея починалася на лівому березі Дніпра, від Кінбурзької коси, й тяглася на схід, між лиманом і морем. За її північно-західну межу звичайно приймають нижню течію Дніпра до м. Нова Каховка. Спорово-пилковий аналіз Кардашинського торф’яника поблизу Цюрупинська показав наявність тут у періоді голоцену дуба, в’яза, вільхи, берези, граба, клена, горіха, липи, сосни…» (Словник-довідник з археології, Київ, 1996).

І все ж…

Хто сьогодні достовірно скаже (і покаже, бодай на мапі), де була колись Гілея-Лісиста, у печері якої серед розкішної природи бравий молодець Геракл, за однією з легенд, мав любов з донькою Борисфена і прижив з нею аж трьох синів?…

Хто тепер скаже, хто тепер покаже?…

Цій легенді Геродот, за його власним зізнанням, не повірив – дуже вона схожа на казку – навіть для його епохи, в якій міфи були популярними, хоч так йому буцімто розповідали приморські скіфи та елліни.

«На підтвердження того, що ця версія міфа (легенда № 2. – В. Ч.), – зазначає один з істориків, – була справді широко поширена в Північному Причорномор’ї і, зокрема, у греків, які там жили, можна зіслатися на зображення змієногої богині, що виявлені при археологічних розкопках…»

І далі історик констатує (так, ніби читачі йому можуть повірити, що легенда № 2 – історична правда): друга легенда, як і перша, теж казка. Схожість їх в цьому відношенні дозволяє думати, що цивілізовані елліни в області віри в міфи не так уже й далеко відстали від варварів скіфів…

О, це вже інша мова.

Так воно й було – прибилися скіфи в Причорномор’я, а де й коли у них з’явилися перші люди і від кого вони пішли – це залишиться, як кажуть, за кадром. Та ще в легендах – справді прекрасних, як прекрасною була – віримо! ВІРИМО!!! – любов Геракла, парубка голінного та Змій-Дівиці в печері серед розчудесної природи Гілеї, краю загадкового, який, попри свою таємничість, таки колись існував на теренах нинішньої України!

Навівши обидві легенди щодо походження скіфів, ще раз звернемось до «Історії Української РСР», до вже цитованого тут тому 1, стор. 134:

«В обох випадках походження скіфів з материнського боку пов’язане з Подніпров’ям. У першій легенді найпочесніше місце (про них ще буде згадка в нашій розповіді окремо. – В. Ч.) займають обожнені предмети знаряддя землеробства: плуг, ярмо, сокира. З місцевим землеробським середовищем пов’язана і священна чаша – особлива ритуальна округла посудина.

Зіставлення легенд та історичних відомостей щодо походження скіфів показує, що, крім кочових скіфських орд, які вторглися зі сходу, з-за Дону, до їх складу влилася значна маса аборигенного населення. Близькість мови та культури цих двох угруповань сприяла природному процесу такого злиття». Себто утворення скіфського етносу і – як наслідок – державного утворення під назвою Велика Скіфія. Влилися в те утворення, очевидно, й кіммерійці, чи залишки їхнього народу, асимілювавшись згодом із скіфами…

«Батько історії» до обох міфів про походження скіфського народу віднісся однаково скептично – як до розповідей своїх співвітчизників, так і до оповідок аборигенів придніпровських степів.

«Та є ще й інший переказ. Він найбільше поширений, отже, вважаю його правдивим. Згідно з ним кочові скіфи жили в Азії. На них найшли війною масагети. Під їхнім натиском скіфи перейшли до країни кіммерійців, – бо ця країна, що її тепер займають скіфи, належала здавна, як кажуть, кіммерійцям».

…Після поразки кіммерійців, скіфи «прийшли й зайняли порожні землі».

Вони прийшли з глибин Азії

Свою розповідь про них, загадкових чужинців, здавалося, не просто людей, а – лише кінних воїнів, вершників, таких собі кентаврів степових, котрі невідь-звідки вигулькнули в степах Північного Причорномор’я, Геродот почав вельми впевнено:

«Вони прийшли з глибин Азії…»

І цим твердженням наче крапку поставив.

Азією прийнято називати найбільшу частину світу, що разом з Європою становить єдиний материк Євразію. Площа Азії (з Кавказьким перешийком) 44 363 тисячі квадратних кілометрів, у тім числі острови – понад 4 мільйони км2. Азія лежить у Північній півкулі, лише Малайський архіпелаг частково заходить у Південну півкулю, на півночі Азія омивається Північним Льодовитим океаном, на півдні – Індійським, на сході – Тихим океаном, на південному заході – морями Атлантичного океану (Середземним, Егейським, Мармуровим, Чорним). Межу між Азією та Європою проводять по східному підніжжю Уралу, річках Ембі та Маничу, межу з Африкою – по Суецькому перешийку.

На середину 1975 року численність населення Азії становила близько 2,3 мільярда чоловік. В антропологічному відношенні населення Азії в основному належить до монголоїдної раси і австралоїдної раси. Крім того, в результаті змішання окремих рас виникли нові антропологічні раси. В Азії живе понад тисячу народів (націй, народностей і племен), які належать до багатьох мовних сімей і груп.

Зокрема, народи індоєвропейської сім’ї (710 млн чол.) представлені в Азії індоєвропейською, іранською, слов’янською та іншими мовними групами.

Народи іранської сім’ї (65 млн чол.) – перси, афганці, таджики, дарі, тати, курди та ін. До мертвих мов іранської мовної сім’ї належать давньоперська й середньоперська (пехлеві), мідійська, авестійська, парф’янська, аланська, согдійська, хорезмійська, скіфська та ін. Отож героїв «Синів змієногої богині» відносять до іранської сім’ї. І саме їх вважали – на всіх законних на те підставах! – неперевершеними воїнами, народом-вершником, товаришами по мечу, яких до того нікому не вдавалося подолати.

Греки дивувалися тій простоті, з якою жив цей народ-воїн (зокрема царі), і жахалися, що в них такий страхолюдний поховальний обряд.

Отож «батько історії» свою розповідь про них почав упевнено:

«Вони прийшли з глибин Азії».

І це відповідає історичній правді: найдавніші сліди їхні виявлено на Алтаї. З кінця VIII – початку VII ст. до н. е. скіфи на Північному Кавказі майже на три десятиліття створили своє – теж жахне для тамтешніх народів! – «царство ішкуза». Тоді ж вони – як врешті-решт розпалося їхнє, здавалося, вічне царство, – з’являються в Північному Причорномор’ї, що належало кіммерійцям. Принаймні вони там владарювали довгий час (загалом чи не триста років).

Кіммерійці були войовничі, не знали поразок і віками наганяли жах на всі тамтешні народи й племена.

Аж тут з’явилися якісь скіфи, котрі виявилися ще сильнішими за них, адже наганяли жах на весь цивілізований світ від Персії до Піренеїв, від Месопотамії до Карпат!

І кіммерійці почали чи не вперше зазнавати поразок. Від прийшлих. Кіммерійська кіннота не знала спину – її зупинили скіфи.

Скіфська кіннота виявилась ще навальнішою, ще разючішою!

Вершники прийшлих кочовиків та їхні коні були захищені лускатими обладунками. Ішкузи були озброєні важкими списами, довгими мечами (такими ж, як і в кіммерійців), короткими кинджалами, званими акінаками, дальнобійними луками. Підраховано: скіфський воїн – вершник чи піший – за одну хвилину міг пускати до десяти стріл! Одну за одною! Одну за одною! Як автомат. І коли перша вже валила з ніг противника, пробивши йому груди чи вп’явшись йому в око, в повітрі ще летіло 5–6 і більше стріл. Зважте: у сагайдаці кожного скіфа вміщувалися чи не дві сотні цих снарядів! А тому загін міг за лічені хвилини знищити загін супротивника, а рештки його докінчити тараном – навальним ударом кінноти. Не треба забувати й про «підступну» конструкцію скіфських стріл з дволопатевим гачком – їх не так просто було видобути з тіла, не завдавши мук і значних пошкоджень потерпілим. І ось із таким військом, що налітало вихором, сараною, що все на своєму шляху пожирає, залишаючи позад себе тільки вбитих та конаючих, і зітнулися кіммерійці – до того теж непереможні.

І почали програвати одну сутичку за іншою, одну битву за другою, несучи величезні втрати, не маючи аніякої надії на перемогу.

І непереможні відступили.

А скіфи, прийшовши з глибин Азії, стали повновладними господарями колись кіммерійських степів – на цілих сімсот років, аж доки не надійде черга і їм уступити ті краї ще сильнішим…

Аракс? Аракс!!!

Але за 2500 років версій та гіпотез все одно не зменшилося

Питання про походження скіфів наукою все ще не з’ясоване – так застерігають офіційні джерела. В цьому застереженні звучить глухий підтекст: і навряд чи буде коли з’ясоване достовірно – надто багато води спливло звідтоді. Скіфський початок губиться в пітьмі історії, в такій сивій минувшині (сивій відносно нас, а для них вона була юною), куди проникнути можна хіба що на машині часу, але її немає і невідомо коли й буде. Якщо буде. Основними писемними джерелами про скіфів є свідчення античних авторів (Геродот, Гіппократ, Страбон та ін.) і тексти Стародавнього Сходу. Та ще наслідки розкопок їхніх могил, себто археологія.

З невідомості вони вигулькнули в VII ст. до н. е. і тоді ж їх зафіксувала історія. З неба вони, звісно, не впали в Північне Причорномор’я і до VII ст. до н. е., коли світ про них уперше дізнався, все ж таки десь жили. Ось тільки де?

Аристій – легендарний грецький письменник із Проконнеса (VII ст. до н. е.) написав епічну поему «Аримаспія» з вигаданими сюжетом про якихось аримаспів, міфічний скіфський народ, представники якого мали буцімто всього лише одне око. До наших днів з поеми збереглися лише фрагменти, зокрема у Геродота. І все ж навіть ці шматки несуть цікавий матеріал про життя північно-причорноморських народів.

Так ось, якщо вірити Аристію і тій інформації, якою він володів і яку виклав в «Аримаспії», скіфи вторглися в Північне Причорномор’я з-за ріки Аракс, що в Середній Азії – їх у свою чергу витіснили звідти приуральські масагети чи якісь інші тамтешні племена. Скіфам ніде було діватися (так це чи ні – невідомо) і вони, відходячи під натиском супротивників, дійшли до Північного Причорномор’я, перемогли кіммерійців, а край їхній, Кіммерію, зробили своєю Скіфією.

Діодор (давньогрецький письменник, автор «Історичної бібліотеки» в 40 книгах – повністю збереглися книги 1–5 та 11–20, інші в уривках), розповідаючи про ранньоскіфську історію, починає оповідь з того, що ще в давнину скіфи захопили передкавказькі степи, а ще до того, живучи біля Араксу, вони були нечисленні й слабкі. За Діодором, скіфи довго жили в передкавказзі. Змієнога богиня, дочка Борисфена, яка народила Скіфа, з’являється не відразу ж після захоплення передкавказзя, а – «потім». Брати Пал і Нап не є синами Скіфа, який дав ім’я народу, а його «потомками», а вже потомки Пала і Напа «через якийсь час» заволоділи степами Причорномор’я…

Версії Аристія та Діодора повторюють і ряд сучасних істориків, принаймні як одну з версій про походженню скіфів. Згадав її й автор цих рядків – але теж як одну з версій – у своєму історичному романі з життя синів змієногої богині «Ольвія», що свого часу витримала три масові видання. Проте версія Аристія та Діодора – всього лише версія і всього лише одна з версій. Чи припущень. Археологічні ж пам’ятки не несуть нам ніяких даних про вторгнення в Північне Причорномор’я у VII чи VIII ст. до н. е. нового народу з особливою культурою, що підтвердило б появу скіфів саме в цей час і заодно підтвердило б версію вигнання ними кіммерійців… І все ж скіфи справді приходили в Північне Причорномор’я з Азії, з-за Аракса-ріки, але не за своєї першої появи, а пізніше, у VII ст. до н. е., коли вони поверталися через Кавказ після багатолітнього панування в Передній Азії, поверталися не куди-небудь навмання, а до себе додому, у своє Подніпров’я. Аристій же, звідкілясь дізнавшись про цю інформацію (що скіфи прийшли з-за Араксу), сприйняв це як їхню першу з’яву в північному Причорномор’ї.

Посилаючись на Аристія, писав про скіфів та їхнє перебування в Азії і Геродот («Скіфи прийшли з глибин Азії»). Сам він, до речі, повідомив світу, як ми вже знаємо, три версії чи гіпотези з приводу походження скіфів. Звідтоді, за 2500 років, цих версій та гіпотез не зменшилось, а значно збільшилось. Тільки один огляд їх склав окрему книгу (Семенов-Зусер С. А.Скифская проблема в отечественной науке. Харьков, 1947). Але і вона не внесла ясності в порушене питання. «Якщо говорити відверто, – писав один скіфолог, – то спірними, дискусійними залишаються і всі основні питання історії скіфів».

Сьогодні ряд вчених притримується думки, що скіфи все ж таки прийшли в степи Північного Причорномор’я, а потім і в степовий Крим з глибин Азії (можливо, і не всі, а лише якісь воєнні дружини кочовиків), до них у Подніпров’ї приєдналося аборигенне населення, близьке їм за мовою, культурою та способом життя, а вже потім до них долучилися праслов’яни – так поступово й утворилася причорноморська Скіфія. (До речі, згадувані автори, зокрема, свого часу й греки, під скіфами розуміли і деякі нескіфські племена, котрі жили разом з ними. Оскільки ж політична влада скіфів поширювалась на всі тодішні племена Північного Причорномор’я, то всі ті племена і називалися одним словом: скіфи.) Об’єдналися племена в єдину Скіфію у VII ст. до н. е. – ось чому розповідь про них історія веде саме з цієї дати. А прабатьківщиною їхньою виступає якась чи не легендарна річка Аракс…

Аракс – назва кількох рік, із яких найбільш відомі в давнину впадали безпосередньо в Каспійське море, а нині в Куру, колись Кірос («Словник античності», укладач Йоганнес Ірмшер).

Аракс у скіфській міфології – божество однойменної ріки (Волга, Сирдар’я, Амудар’я), одне з утілень нижчого, хтонічного (хтони з грецьк. перекладається як земля, край, частина складних слів, що означає «місцеві», «корінні», напр. автохтони) світу, батько прародительки скіфів (Міфологічний словник).

Аракс – права притока Кури. Довж. 1072 км, пл. бас. 102 км2. Бере початок у Туреччині, нижче впадіння р. Ахуряну. У верхів’ях гірська річка, в пониззі виходить на Кура-Араксинську низовину. По Араксу проходить (проходив колись) державний кордон СРСР з Туреччиною та Іраном (УРЕ).

Аракс – ріка в Закавказзі, права притока Кури. Походження назви спірне. Зближувалося з турецьким у значенні «річка, що руйнує», грецьке арасо – «шумлю». В давнину, очевидно, існувало прозивне «аракс» – річка в країнах Передньої Азії (Короткий топонімічний словник).

За «Історією Української РСР» (т. I, ст. 126, видання 1977 р.), з посиланням на Діодора Сицилійського: Аракс – це Волга, біля якої скіфи жили, а потім розширили свої володіння до Танаїсу (Дону) і Меотійського озера (Азовське море), а згодом завоювали Північне Причорномор’я до Істру (Дунаю), підкоривши багато племен, що проживали на цій території. Тоді ж вони вперше й зіткнулися з кіммерійцями. Ось тоді – це вже за Геродотом – з появою скіфів кіммерійці, не бажаючи ризикувати в боротьбі з грізним ворогом, відступили відомими їм шляхами через Кавказ, вздовж східного узбережжя Чорного моря до країн Передньої Азії. А знатні кіммерійці («царі»), не бажаючи залишати рідну землю, перебили один одного у взаємній битві й були поховані в пониззі Дністра.

Друга версія (має менше прихильників): нізвідки скіфи не приходили в степи Північного Причорномор’я з тієї простої причини, що вони місцевого (автохтонного) походження, і прародичі їхні – це племена зрубної культури пізнього бронзового віку, які населяли з доісторичних часів степову та лісостепову зони Північного Причорномор’я. Але з тих племен (їх, очевидно, було чимало) згадка збереглася лише про кіммерійців, котрі сьогодні вважаються найдавнішими з відомих під власною своєю назвою племен. А за ними – скіфи. Теж одні з найдавніших племен, що відомі під своєю назвою… (А втім, скіфами, як ми вже знаємо, їх називали греки, самі себе вони називали сколотами.)

Офіційна інформація

(УРЕ, т. 10, стор. 221)

«Питання про походження С. не розв’язане. Поряд з думкою про їхній прихід у Пн. Причорномор’я з глибин Азії у VII ст. до н. е. поширена версія про місцеве (автохтонне) походження скіфської культури від племен зрубної культури пізнього бронзового віку, які населяли степову та лісостепову зони Пн. Причорномор’я. В кінці VII ст. до н. е. С. витіснили з степів Пн. Причорномор’я кіммерійців, разом з якими вони брали участь у великих історичних подіях у Передній Азії…»

«…А скіфські жінки під час довгої відсутності чоловіків сходилися з невільниками…»

Це ж треба, га? Не якась там… одна, гуляща, а зразу всі. Гамузом! Юрбою-юрмою! Тлумом, навалом! Укупі. Пощастило ж тим невільникам!

А втім, це Геродот так «знеславив» на всі прийдешні віки й тисячоліття скіфських мадонн. Та й не де-небудь, а в своїй знаменитій «Скіфії» у першому абзаці четвертої книги своїх «Історій», що, як відомо, називається «Мельпомена». І треба вам, добродії, сказати-повідати, що «батько історії» мав усі підстави для того, аби… констатувати факт їхньої невірності мав, кажемо, всі підстави. Бо факт той, всезагальної зради моторних скіф’янок, їхніх хіврь, химок чи солох, як кажуть, історичний (Геродот – лише добросовісний писар історії) – що було, те було. Історію ж – відомо, – не переграєш.

А було, значить, так.

За Геродотом, кіммерійці подалися в Передню Азію…

Оскільки ми тут вже не раз згадували і ще будемо згадувати Передню Азію, то слід пояснити, що Передньою Азією колись називалася південно-західна частина Азії. Так звана Західна. А включає вона Малоазійське, Вірменське та Іранське нагір’я, Месопотамську рівнину, Аравійський півострів та східне узбережжя Середземного моря. (Площа – близько 7,5 млн км2). Нагір’я оточені вищими окраїнними хребтами. (Сьогодні там – великі родовища нафти). Характерні пустелі, напівпустелі та сухі степи. На узбережжі морів і в гірських районах – субтропічні й тропічні ліси й чагарники. В північній частині Західної Азії – Кавказ, Копетдаг, на решті території сьогодні розташовані основна частина Туреччини, Афганістан, Бахрейн, Ізраїль, Іран, Єменська Арабська Республіка, Йорданія, Катар, Кіпр, Кувейт, Ліван, Народна Демократична Республіка Ємен, Об’єднані Арабські Емірати, Оман, Саудівська Аравія, Сирія, невеликі частини території Єгипту і Пакистану. Але це сьогодні така колишня Передня Азія, а тоді…

За Геродотом, кіммерійці подалися в Передню Азію тільки тому, що їм, простіше кажучи, діватися не було куди, адже це їх скіфи вигнали з степів Північного Причорномор’я, що їх вони населяли з кінця ІІ – початку І тис. до н. е. Ті скіфи, яких у свою чергу витіснили з глибин Азії масагети. А ще хтось там витіснив самих масагетів, масагети – скіфів, скіфи – кіммерійців і – пішла так звана ланцюгова реакція!

Чи швидше принцип доміно, коли зачепиш одну кістянку, що вишикувані в ряд, всі інші од неї, як по команді, так і попадають, так і попадають…

За версією Аристея (її озвучив для нас Геродот) із Проконіса (VII ст. до н. е.), скіфів узагалі витіснили ісидони (хоча – хрін від редьки не солодший), яких у свою чергу покривдили аримаспи. Ось так міграційні хвилі, одна за одною, зриваючи народи з насиджених місць, перекочувалися степами зі сходу на захід, захоплюючи з собою чимраз більше племен і народів.

Захопила така хвиля (та ще допомогли постійні воєнні сутички, набіги один на одного за пастівники, за життєві простори, за худобою чи добром, за рабами, зрештою) і скіфів, які – але вже за Діодором Сицилійським (друга половина І тис. до н. е.), спочатку жили біля згадуваного вже Араксу (Волги, як додає «Історія Української РСР». Т. 1. С. 126. Тож виходить, що Аракс – це таки Волга?). Потім вони розширили свої володіння до Танаїсу (Дону) і Меотійського озера (Азовського моря), а за новою хвилею – ще масовішою і ще нестримнішою – покочували далі на захід і завоювали Північне Причорномор’я до самого Істру (Дунаю), підкоривши собі багато племен, що споконвіку проживали на тих територіях, але оружною силою не могли зрівнятися з новими пришельцями. Одні лише кіммерійці по силі були майже рівні скіфам, але кількісно їм уступали – як і нахабністю та войовничістю. А нахабність, як відомо, і міста бере! Не бажаючи ризикувати своїм майбутнім як окремого народу в боротьбі з сильним ворогом, кіммерійці почали з боями відходити через Кавказ (знайома, треба гадати, їм дорога, якою вони користувалися і раніше, до скіфів) вздовж східного узбережжя Чорного моря до країн Передньої Азії. (Ті ж кіммерійські племена, які не захотіли залишати батьківщину («царі», за Геродотом), полягли в сутичках з прибульцями і між собою, та навіки й упокоїлись у пониззі Дністра-Істра.)

– Ну, гаразд, гаразд, шановний авторе, все це так і було, – вигукне тут котрийсь нетерпеливий читач, любитель чогось… м-м… солодшого. – Міграційні хвилі, масові переселення народів, одні одних зганяли, інші – інших, сильніші – слабкіших та захоплювали їхні землі, але при чім тут якась масова… е-е… зрада скіфських жінок, з якої автор і почав, га?… Цікаво все ж таки, що це за така… всезагальна невірність скіф’янок, варта сьогодні чи не Книги рекордів Гіннесса?! Та, що її автор подав для інтриги у заголовку: «А скіфські жінки під час довгої відсутності чоловіків сходилися з невільниками». Як кажуть, заодно й невільникам пощастило!

По-перше, це не авторова фраза, а – Геродотова, а по-друге… Хвилиночку, як кажуть, уваги. Що було, то було – факт зради скіф’янок своїм чоловікам. При тому – масовий, всезагальний. Не зрада, а прямо пошесть якась! Подібного в інших народів (і це при тому, що і в інших жінки не були святими) хіба й відшукаєш! Ось чому той факт і вартий Книги рекордів Гіннесса.

Але все по порядку.

Так ось було так.

Розпалені боями, збуджені відносно легкими перемогами над кіммерійцями, скіфи так захопилися переслідуванням, що не могли вчасно зупинитися, а все гналися і гналися за втікачами, які відходили перед їхнім ураганним натиском і відходили – через Кавказ, східним узбережжям Чорного моря і – далі, далі… Чи не на край світу. А скіфи – за ними та й за ними. Так, переслідуючи кіммерійців, вони і вдерлися в Передню Азію. А там… Ще раз згадаймо: країни все багаті, є чим поживитися (не забуваймо, скіфи на той час були бідними), чудові пастівники для кінноти і племена та народи часом і слабкіші їх… Коли це сталося? Офіційна наука застерігає, що про час зіткнення скіфів з кіммерійцями й вигнання останніх з Причорномор’я, «сказати важко». В усякому разі, у VII ст. до н. е. обидва ці народи вже перебували в Передній Азії, наводячи жах на місцеве населення… А там – рівнини багаті травами, там держави теж багаті, там було чим поживитися – та ще таким хапунам, якими споконвіку були скіфи!

А треба вам сказати, що, женучись за кіммерійцями, скіфи, аби не обтяжувати себе в поході жінками (як пізніше співатиме Дорошенко: мені, мовляв, з жінкою не возитись…), сім’ї, кибитки, майно та худобу з собою не брали, а полишали їх удома. В Причорномор’ї. Ми швиденько, мовляв, співали розгубленим жінкам, ось тільки викинемо геть кіммерійців, відженемо їх подалі, так і повернемось – чекайте!

Скіф’янки, бачить бог, чекали. Спершу. Скіфи таки повернулися, але – через 28 (двадцять вісім!) років. А жінкам – раз бо на світі живеш, що тоді, що тепер, – що накажете – чекати? ЧЕКАТИ??? Двадцять вісім років, га? ГА??? Доки їхні чоловіки набігаються за кіммерійцями, навоюються з кимось там у Передній Азії, га? ГА???

Вставна новела

Перше царство Ішкуза, що закінчилося кривавим бенкетом Кіаксара

Перший скіфський цар не в Причорномор’ї царював-владарював, як і перше скіфське царство виникло теж не в Причорномор’ї, а в Передній Азії.

Скіфи разом з кіммерійцями, вигулькнувши в Передній Азії, такого страху на тамтешні народи й племена нагнали, що ті спершу й захищатися не зважувалися. Рятувалися як могли.

«Сповістіть в Іудеї і виголосіть в Єрусалимі, проповідуйте і трубою трубіть по землі; волайте гучним голосом і кажіте: «Зберіться і підем у захищені міста. Підніміть прапор в Сіоні, біжіть, не зупиняючись, бо я приведу з півночі лихо і велику погибель. Лев виходить із своєї гущавини, і губитель народів здіймається і виходить із свого місця, щоб перетворити твою країну в пустелю; міста твої будуть зруйновані і залишаться безлюдними……плачте і ридайте, адже полум’я гніву Божого ще не відійшло від нас…»

Це пророк Єремія так описує нашестя скіфів – не без фольклору й релігійності, але так – що вдієш – нажахали скіфи своєю негаданою з’явою тамтешні тодішні народи.

Ще в іншому місці він жахно лякає своїх співплемінників:

«Ось я приведу на вас – дім Ізраїлів, народ здалеку, говорить Господь, народ сильний, народ прадавній, народ, мови якого ти не знаєш і не будеш розуміти, що він говорить. Сагайдак його, як відкритий гріб, всі вони люди хоробрі. І з’їдять вони хліб твій, з’їдять синів твоїх і дочок твоїх, з’їдять овець твоїх і волів твоїх, з’їдять виноград твій і смокви твої, зруйнують мечем захищені міста твої, на які ти сподіваєшся». (Хоча скіфи, як істинні кочовики, й не вміли брати міста штурмом-облогою і завжди цього уникали, віддаючи перевагу битві на просторах, та все ж… Така оцінка Єремії синів змієногої богині – незважаючи на деякий переляк самого пророка, – все ж вражає. Рідко хто з інших народів удостоювався такої «честі»! (Хіба що раніше кіммерійці.)

Скіфія колись була околицею цивілізованого світу, краєм тиші й глушини – це ще за їхньої першої з’яви в Північному Причорномор’ї. Коли скіфи утвердили там своє панування, вони були нікому не відомим бідним народом, власне, збіговиськом у краю, що вважався околицею світу варварського. Життя тоді вирувало і клекотіло, галасувало людськими тлумами й гуло тупотом копит великих кіннот десь там у Греції і особливо в країнах Переднього Сходу. Там, власне, творилася тоді історія, там були міста багаті, царства заможні, там лютували війни, війська з одного походу йшли в інший, зрештою, там було повно здобичі і багато зиріна, як перси називали золото. Туди, в Передню Азію, раніше сколотів походом бойовим ходили кіммерійці, туди, врешті, вирушили і скіфи – за здобиччю, за багатством (до походу на Кавказ скіфи були бідними), за славою, що воронням кружляла і каркала слідом за непереможними військами, які рухалися у всіх напрямках. Скіфи на той час вже були міцно зорганізовані у воєнні дружини на чолі з тямковитими вождями, що вели їх від однієї перемоги до іншої. Там, у степах Передньої Азії, в мішанині тамтешніх народів, в полум’ї пожеж, гущі битв, в іржанні коней і криках воїнів розпочався героїчний період їхньої ранньої історії. А в степах Північного Придніпров’я, їхній молодій тоді батьківщині, ворогів достойних для них не було. Та й багатства теж. І тоді скіфські загони на чолі з верховним своїм вождем Ішпакою вирушили на південь і пішли через Північний Кавказ (Геродот свідчить, що скіфи йшли, маючи праворуч Кавказький хребет). Перейшовши через Кавказ (гори їм, степовикам, не виявилися перепоною), галасливими ордами, що налітали голодною сараною, вигулькнули вони зненацька в Передній Азії. І відразу ж справили жахне враження, що його до того ні від кого не зазнавали тамтешні народи й племена – як про те й писав пророк Єремія, сам, до речі, наляканий.

Ось тоді вождь їхній Ішпакай, а він був першим серед рівних, якого навіть свої вожді побоювалися, захопивши багато землі, створив там царство своє – як свідчить Страбон, на найкращих землях вірмен.

Так виникло перше скіфське царство, що було назване царством Ішкуза (одне з найменувань синів змієногої богині) і попереду в нього було кілька десятиліть суцільних перемог – аж до кривавого бенкету Кіаксара, коли скіфи необачно дадуть маху і втратять все, що до того мали. А втім, невезіння – це така штука, що часто, надто часто, приходить після успіхів, особливо приголомшливих, коли утверджується самовелич і втрачається розумна обережність та далекоглядність, вкупі з тверезістю, коли переможці, захмелівши від своїх постійних перемог, так і не вийшовши зі стану сп’яніння власною величчю, втрачають ґрунт під ногами й опиняються не в реальному світі, а в якомусь ними ж самими й вигаданому. Але це буде пізніше, через десятиліття, а тоді, створюючи своє перше царство, царство Ішкуза на землях вірмен, прибульці, як і водиться, до нитки обібрали аборигенів, непокірних знищили, частину вигнали, а решту, залякавши, підкорили в якості чи не своїх рабів. Та й почали царствувати в царстві свому.

Проте утвердитись і обжитися як слід на новому місці не встигли (та й часу на те не мали). У ті роки війни між народами ніколи не затихали в Передній Азії і були таким собі способом життя, ледь чи не природнім, узвичаєним, коли іншого життя ніхто й не уявляв.

І скіфи так захопилися легкими, як їм здавалося, перемогами в чужих краях, що вже ставали їм своїми, що й застряли там, забувши і про покинутих жінок в далекому Причорномор’ї – правда, вони час од часу посилали туди поранених, ослабілих чи постарілих, передавали дарунки сім’ям, мовляв, чекайте, ось-ось доб’ємо тутешніх багатіїв, наберем побільше золота та й повернемось. Хіба ж так тоді заживемо!

Але їхня «командировка», як би ми сьогодні сказали, все затягувалась і затягувалась – розгулялися чоловіки, вирвавшись од жінок на волю! – а жінки бідні все чекали в Причорномор’ї й чекали повернення своїх єдиних… І тому чеканню кінця-краю все не було й не було, а терпець жіночий не вічний. Уриватися почав… Та й життя свого вимагало – тіло чоловічого тепла, господарство – рук чоловічих… А їхні єдині… Не було таких подій у ті часи в Передній Азії, у яких би вони не брали участі. На той час вони сяк-так замирилися з кіммерійцями і часто звідтоді разом брали участь в одних боях. Тоді кіммерійці підтримували антиассирійську коаліцію. Асссирійські джерела VIII ст. до н. е. свідчать, що кіммерійці завдали нищівної поразки урартійському цареві Русові і вигулькнули на північних кордонах могутньої хижачки, якою тоді була тамтешня Ассирія. Існує глуха згадка в історії, що ассирійський цар Саргон II загинув у битві саме з кіммерійцями у 705 році до н. е. Інші ассирійські джерела часів Асаргаддона (681–668 рр. до н. е.) свідчать, що кіммерійці разом зі скіфами відіграли значну роль у війнах проти Ассирії, допомогли її розбити, а заодно Мідії стати на ноги. Але так уже склалося, що частина їх хоч і виступала проти Ассирії, інша частина підтримувала саму Ассирію.

Але вже в анналах Асаргаддона (679–678 рр. до н. е.) майнула згадка, що ассирійський цар нарешті таки переміг кіммерійців, яких тоді очолював вождь Теушпа.

Року 674-го Ассирія придушувала повсталі мідійські племена. Відчуваючи, що з таким хижаком як Ассирія їм ніколи не вжитися – як двом хижакам в одному лігві – скіфи стали на захист мідян, інше військо своє послали на поміч манейцям і разом з ними захопили кілька прикордонних ассирійських фортець. І хоч хвальковитий цар Асаргаддон і залишив вельми хвалебні слова про те, що його величність буцімто розгромила мідійців і призвела до загибелі «війська Ішпакая, скіфа, союзника, котрий не врятував їх», але це було не зовсім так. Власне, зовсім не так. Ассирія – могутня і всесильна – на той час вже ледве трималася. Особливо після того, як повстання мідян проти ассирійського панування спалахнуло з новою силою і почало щодень ширитись і ширитись. Під орудою свого войовничого і тямковитого вождя Каштаріті мідяни захоплювали одну ассирійську фортецю за другою і невдовзі звільнили всю країну з-під кривавого панування грізного ассирійського лева. Задкуючи, програючи битви, Ассирія в ситуації, що склалася, намагалася – іншого виходу просто не мала, – розладнати союз мідян зі скіфами, Каштаріті з Ішпакаєм, а заодно розламати й спілку скіфів з кіммерійцями. Сварити між собою супротивників і потім розбивати їх поодинці Ассирія вміла як ніяка інша загарбницька держава Сходу. Але все було марно, здавалось, союз мідян зі скіфами був нерушний. І тут раптом в одному з боїв Ішпакай несподівано наклав головою (любив мчати на ворога попереду свого війська). Спадкоємцем його став старший син Бартатута (за грецькими джерелами, Пропотій). Він проголосив себе царем Ішкуза, себто Скіфського царства. (Бо якщо є царство, то потрібен і цар. Вожді царствами не керують.) У всіх східних народів були царі, тож вождь Бартатута (Партатута) теж забаг стати його величністю царем, а не вождем, як до того звався у Скіфії владар. Крім слави, новоспечений цар Скіфії забаг багатства і таких палаців, як у царів ассирійських, і такої шани до себе. Він був аж надто самолюбивим, самозакоханим і вже й не знав, як ще і ще возвеличити себе. Ассирійцям, коли дізналися про такий характер скіфського монарха, нічого не коштувало підкупити його багатствами й обіцянками розкошів та слави. А для зміцнення своєї «вірності» віддали за Бартатута (Партатута) одну з доньок ассирійського царя.

В цей час кіммерійці воювали проти кількох держав Східної Азії одночасно і, як кажуть, на всіх фронтах поки що мали перевагу. (До всього ж іще з часів Ішпакая скіфи традиційно виступали на їхньому боці, тож для кіммерійців це було неоціненною послугою і значною підтримкою.) В союзі з Урарту кіммерійці розгромили Фригію, в середині VII ст. до н. е. вдерлися в Лідію і захопили навіть її столицю Сарди, ставши повноправними володарями усієї країни. Це був найвищий злет їхньої могутності та військових успіхів. (Лідії вдасться визволитися з-під влади кіммерійців лише наприкінці того ж століття.) Беручи найдієвішу участь у подіях, що палахкотіли кривавими пожежами в країнах Передньої Азії, кіммерійці почали підтримувати в основному антиассирійську коаліцію, а отже, й виступили проти скіфів та їхнього царя Бартатута, який уже був на той час зятем ассирійського владики і, ясна річ, допомагав у всьому своєму тестеві. Невдовзі вони потерпіли крах – воювати з ассирійцями і водночас із скіфами їм було явно не під силу і в анналах Асаргаддона з’явилися дані про перемогу, здобуту над кіммерійцями, яких тоді очолював вождь Теушпа. Доки вони були у спілці зі скіфами та їхнім вождем Ішпакою, кіммерійці не знали поразки, її вони запізнали, вже коли скіфів очолив союзник Ассирії Бартатута. І такої поразки, що як окремий народ зникли і про них більше ніякі хроніки, а найперше ассирійські, й не згадували. Бартатута зрадив не тільки кіммерійців, а й своїх вчорашніх спільників мідян. За це Асаргаддон підтвердив титул царя Ішкуза своєму зятеві, і зять перейшов на бік ассирійського лева, якого на той час добряче вже було покуйовдили повсталі народи. Дякуючи несподіваній підтримці скіфів, Ассирії нарешті вдалося розбити мідян, а частину їхніх володінь приєднати до своїх. Щоправда, друга частина Мідії таки звільнилася з-під влади Асаргаддона і невдовзі утворила своє незалежне Мідійське царство, що трималося разом з Манейським та Ванським царствами. В їхньому тилу й перебувало союзне Ассирії Скіфське царство, що дуже непокоїло мідян.

Воюючи на боці Ассирії, скіфи водночас зміцнювали й своє царство. Здавалося, вони тоді почувалися як ніколи упевнено, а їхні війська на чолі з підлеглими Бартатуті вождями, як і перше, не знали поразки.

Але з роками та десятиліттями все міняється. Різко змінилася ситуація й для скіфів – не в кращий бік. В останній чверті VII ст. до н. е. на перше місце зненацька почав виходити Вавилон – це велике і багате місто на той час належало Ассирійській імперії і багло незалежності. Зрештою, у 627 році Вавилон повстав. Царем його став Набопаласар, він зумів створити міцну і сильну коаліцію проти Ассирії, до якої пристала й Мідія. Її цар Фрастр у 625 році ніби ж успішно виступив проти Ассирії, але несподівано був розбитий і загинув у битві. А далі, як кажуть, не було б щастя, так нещастя допомогло. На чолі Мідії став син загиблого царя, тямковитий і вельми успішний полководець Кіаксар. Він почав громити своїх поневолювачів і навіть у 622 році оточив Ніневію. Ассирійська столиця тоді вціліла тільки тому, що на поміч своєму тестеві прийшов його зять Бартатута зі своїми ордами.

По якомусь часі Бартатута відійшов у світ предків, а царем Ішкузи став Мадій – син Бартатути та ассирійської царівни. Як і мідійський Кіаксар, він теж виявився везучим і тямковитим полководцем. Йому та ассирійцям, володарям тих країв, вже не було достойних ворогів. Онук Мадій з ассирійським дідом Асаргаддоном не знали поразок, їх усі боялися і всі дружно ненавиділи, а вони панували над усіма та й панували! І після смерті престарілого ассирійського владики скіфи ще довго залишалися на вершині своєї могуті та успіхів – з ними ніхто не міг ані позмагатися, ані посперечатися.

За словами Геродота, скіфи 28 років володарювали над Азією, накладаючи данину та інші побори, завдаючи місцевому люду різних утисків. Вони «все спустошували своїм буйством і надмірностями. Тому що крім того, що брали з кожного народу накладену ними на кожного данину, вони, крім данини, організовували набіги і грабували, що було в кожного народу».

Про той 28-річний період абсолютного панування скіфів над Азією один з істориків зазначав, що вони, «скіфи, ніби ураган пройшли через Месопотамію, Сирію, Палестину і досягли кордонів Єгипту. Фараон Псамметих І з величезними труднощами відкупився даниною від їхнього нашестя».

Але всьому свій час. В тім числі й успіхам, союзам і спілкам, тому той, хто ще вчора був ледь чи не братом, сьогодні запросто ставав ворогом і навпаки. Вавилону таки вдалося розірвати союз скіфів з Ассирією і перетягнути їх на свій бік. Це сталося в 613 році, коли мідяни вирушили в похід проти Ассирії і дорогою здибалися зі скіфами. Спершу і ті й ті вхопилися за зброю і ледь було не кинулись один на одного, але в останню мить стрималися. Після довгих переговорів, обмінів делегацій вождів з того й того боку таки зустрілися – скіфський і мідійський царі. А зустрівшись, зуміли домовитись між собою (чи мідяни зуміли перетягти скіфів на свій бік) і невдовзі, об’єднавши свої й так чималі сили, разом вирушили до ассирійської столиці. До Ніневії спішили й вавилоняни, і гуртом взяли ворожу столицю в смертельне кільце, з якої вона так і не виборсалася. Через три місяці – три місяці безперервного штурму та суцільної облоги в серпні 612 року до н. е. штурмом оволоділи Ніневією. І то був жах! Смертний жах! Ассирійський цар, аби не потрапити в полон, спалив себе разом з наложницями, євнухами і скарбами у своєму розкішному і багатому палаці. І своєчасно те зробив, адже все населення було вирізане, місто вщент розграбоване і перетворене на суцільні руїни.

Столиця хижої ассирійської імперії, яка владарювала силою зброї над усіма народами, заливаючи їх кров’ю, була знищена. А разом з нею і сама імперія.

Чи не всі народи в Середній Азії полегшено зітхнули: нарешті вони позбулися кривавого монстра, чудиська під назвою Ассирія!

Тепер тільки жити і будувати свої держави.

Обтяжені великою здобиччю, мідяни пішли в свою країну і їхнім обозам із ассирійським добром, здається, не було кінця – від обрію й до обрію він тягнувся степами в хмарі куряви, що здіймала їхня кіннота.

Скіфи і вавилоняни залишилися продовжувати війну за повне підкорення Ассирії – скіфи гадали на її просторах вибудувати своє вічне царство. І мали на те підстави, хоч не так воно потім складеться, як перед тим гадалося. І хоч Ніневія лежала в руїнах, ассирійська влада конала в агонії, але боротьба не припинялася – в події зненацька втрутився Єгипет, забагнувши і собі захопити деякі володіння Ассирії.

І знову потяглися криваві роки. Вавилон воював з Єгиптом то з допомогою мідян, то скіфів. Лише року 605-го вавилоняни захопили останній оплот Єгипту в Месопотамії – місто Кархемиш на правому березі Євфрату і знищили майже всю армію фараона. І тоді дорога була відкрита – вавилоняни разом із скіфами й ринулися в Палестину та Єгипет. Фараон ледве-ледве зумів відкупитися від скіфів.

У 604 році скіфи спалили знаменитий храм Астарти-Афродіти в Аскалоні на березі Середземного моря в Палестині. (Ім’я скіфів зосталося за місцевістю, де знаходиться фортеця Скіфопіль[22] на річці Йордані. Там же був табір і кладовище померлих від епідемії скіфів.)

Переможці почали ділити здобуте. Вавилон забрав собі ассирійські володіння, скіфам дісталися Манейське та Ванське царства, котрі були спільниками розгромленої Ассирії. Але їх ще треба було підкорити.

Війна то з Манейським царством, то з Ванським тривала ще довго, але якось так сталося в ході тих воєн, що вороги – нападники і захисники – зненацька помінялися місцями. Скіфи раптово замирилися з Манейським та Ванським царствами і спільно виступили проти Вавилону. Останнього порятували мідійці, а заодно і завдали нищівної поразки скіфам. Своєю підступністю. Чи – військовою хитрістю.

Мідійський цар Кіаксар заманив скіфських владик до себе буцімто на бенкет і ті, втративши обережність, повіривши йому на слово, а заодно і в свою непереможність, прибули в гості з невеликим загоном. І – жорстоко поплатилися. Власними життями. Мідійці, напоївши їх, п’яними й порізали своїх гостей. (Очевидно, мідян нацькував на скіфів Вавилон, пообіцявши їм передати ті володіння, які утримували скіфи.)

Обезголовивши царство Ішкуза, яке до того здавалося вічним і нерушним, мідяни почали успішно захоплювати території, що раніше належали загиблим скіфським владикам. Втративши своїх призвідців, скіфи – до всього ж ще й знесилені внутрішніми чварами за владу, – розгубилися, чого раніше за ними ніколи не спостерігалося і почали безладними натовпами відкочуватися до кордонів з Лідією. Скіфські фортеці одна за одною були захоплені мідійцями, але загалом війна між мідійцями і скіфами з перемінним успіхом тривала ще цілих п’ять років, аж доки скіфи не відійшли в Лідію. Тоді Мідія напала на Лідію, вимагаючи видати скіфів. Проте в Лідії були свої інтереси, бо вона теж хотіла захопити собі скіфські території, тож війна – але вже й за участю лідійців – спалахнула з новою силою. І тривала вона доти, доки за участю Вавилону не був укладений мир між сторонами, що ворогували. Володіння скіфів в Азії відійшли до Мідії та Лідії. Війна між Мідією і Лідією припинилася 28 травня 585 року – того дня відбулося сонячне затемнення. Злякавшись раптової пітьми, що настала серед білого дня, вороги розпочали мирні переговори. Всі щось тоді отримали, тільки скіфи та кіммерійці опинилися з порожніми руками. Якось так вийшло, що їм не зосталося навіть місця в Азії – вчорашнім непереможним владикам тієї Азії! І скіфам не лишилося нічого, як, усе втративши, повернутися туди, звідки вони колись прийшли в Азію – в степи Північного Причорномор’я!

Завершення цитати з УРЕ

(Т. 10. С. 22І)

«Наприкінці VII – на початку VI ст. до н. e. скіфи повернулися на Пн. Кавказ в степи Пн. Причорномор’я. В степах Пн. Причорномор’я С. утворили велике політоб’єднання Скіфію, до якої входили степові скіфські й нескіфські племена Лісостепу, підкорені С. З числа племен, які населяли С., згідно з Геродотом, власне С. – іранцями були насамперед степові кочовики-скотарі – т. зв. С. – царські і С.-кочовики, які жили на Схід від нижньої течії Дніпра. Осілі землеробсько-скотарські племена – т. зв. С.-землероби – жили в Лісостепу на Схід від Дніпра. У Лісостепу між Дністром і Дніпром локалізувалися т. зв. С.-орачі.

У С. панівну роль відігравали С.-кочовики. Залежне від них осіле населення сплачувало данину, брало участь у війнах на боці С., частково зберігаючи певну самостійність…»

Одне слово, як зазначає історик А. П. Смирнов, за «2500 років, що минули звідтоді, кількість версій не зменшилася… Більше того, гіпотез, мабуть, стало більше. Але ж походження – це не єдине питання, не єдина загадка в майже тисячолітній скіфській історії». І далі застерігає: «Але оскільки між вченими немає згоди… то нам доведеться зупинитися на спірних проблемах і викладати різні точки зору». Що автор «Синів змієногої богині» й зробив – себто виклав різні точки зору, а там час покаже (чи археологія), яка з них правдивіша. А можливо, крапки так ніколи й не буде поставлено (брак матеріалів), але одне назавжди залишиться достовірним: скіфи таки жили в Північному Причорномор’ї і таки створили там Велику Скіфію, що стала частиною і нашої слов’янської та української праісторії і культури.

Тож і мав (і – має!) рацію і слушність автор чудової книги про український степ – «В степи заповедной» – К. Сушко:

«…І ямник, і катакомбник, і зрубник, і кіммерієць, і скіф, і слов’янин (варто було б ще згадати печенігів та половців. – В. Ч.) – кожний із носіїв різних культур не зникав з арени історії, а передавав свою кров, свій досвід, свою віру, свою пам’ять спадкоємцям, і дійшла ця кров до нас. І досвід є у нас, і сила, а тому і віра, і пам’ять повинні бути.

Як же інакше? Тоді степ просто втратив би свій духовний смисл. Але коріння є. Глибоке коріння. Хай ішла якась там частина суспільства на схід (більше на захід) в пошуках чи то кращих земель, чи то влади, але якась частина народу завжди зоставалася на місці, на батьківщині своїх предків. Народ завжди збереже свою сутність і свою кров, яким би йменням ми його не називали».

«Британський» Геракл в українському брилі

Р. S. до другої частини

Колоритно-симпатичний наш бриль – воістину (і споконвіку!) український національний головний убір.

З прапрачасів!

І носили його, сплетеного із соломи (то фабричні були з інших матеріалів, а вже в наші дні і з капрону, а в ті часи лише із соломи – найдешевший підручний матеріал!), не тільки селяни, рибалки і пастухи-чабани, а й міщани, і школярі-спудеї, мандрівні філософи (згадаймо хоча б Григорія Савича Сковороду)… Та, Господи, хто тільки не носив бриля у позаминулі й минулі віки! Українця без вишиваної сорочки, без шароварів, свитки та бриля й не уявляли!

Всі його носили. А Іван Петрович Котляревський зодягнув у нашого бриля навіть римського бога Меркурія (покровителя торгівлі, купців і взагалі мандрівників)! Пригадуєте: «Меркурій низько поклонився, Перед Зевесом бриль ізняв».

Але то Котляревський, батько новітньої нашої літератури, як відомо, так перелицював на український лад Верґілієву «Енеїду», а ось що ви скажете про такий вельми дивний – як на перший погляд дивний – експонат Британського музею. Мова йде про червонофігурний килик (чашу для пиття, кухлик) з Аттики. Робота неабияка, відомого античного майстра Брига. Датується V ст. до н. е.

Так ось на тім кухлику-килику зображено Геракла.

І все б нічого (мало де не зображували грецького героя!), але ж у скіфському вбранні!

І все б нічого, але ж той ніби скіфський одяг дуже нагадує… український. А на голові в грецького героя і напівбога – не традиційний, як у скіфів, башлик, а звичайнісінький український бриль!

Справді-бо, де ви ще побачите Геракла в українському солом’яному брилі!

Збереглися й кам’яні постаті зі скіфських поховань Північного Причорномор’я, що подобизною своєю скидаються на… запорожців.

Безбороді (хоча скіфи борід не голили), а вуса півколом опущені вниз. Козацькі! Та й самі скіфи з тих камінних зображень на позір – січовики-козаки!

Тож і виходить, що Геракл сьогодні – це не тільки скіфська історія, а через Скіфію і наша, вже українська, як і їхня змієнога богиня, незрівнянна донька Дніпра нашого є і нашою богинею.

Герри

Гробниці (скіфських) царів містяться в Геррах, до яких Борисфен ще судноплавний.

Геродот

Життя і смерті спивши щедрий келих,

Усі літа спаливши на вогні,

Я, скіфський цар, лежу в дніпровських Геррах,

І стугонять століття по мені.

Колись цю річку звали Борисфеном,

А Скіфією – всі оці краї.

Як пахли по степах тоді нестерпно

Кочівками осінні кураї!..

Гай-гай!.. Все так. Колись я був тут юним.

Ходив на бій. Поїв коня з ріки.

Мов сон, пройшли сармати, готи, гунни,

Авари, печеніги, кипчаки.

Чиї тепер там кроки землю будять?

Яка зійшла над обрієм доба?

Я міцно сплю, тримаючи на грудях

Тяжінь високовольтного стовпа.

Над ним гудуть громи в сталевих струнах,

Під ними крає землю чересло.

Крізь мене йдуть в світи пекельні струми,

Чоло ж моє колоссям поросло.

І хай сівач з блакитними очима

Ще тричі вищих обширів сягне —

Це наша з вами спільна Батьківщина,

Бо як ви з неї вирвете мене?

Бо хто вам майбуття з минулим зв’яже

І хто навчить любити ці кряжі,

Коли і він зі мною поруч ляже,

Три кроки не дійшовши до межі?

А гуси знов ґелґочуть на озерах,

І пахнуть медом плавні навесні!..

Я, скіфський цар, похований у Геррах, —

Мій спис, і меч, і кінь мій при мені.

Б. Мозолевський

Скіфська культура

Інформація для роздумів

Це культура раннього залізного віку. Названа за самоназвою етносу, який мешкав у степовій зоні Північного Причорномор’я, маючи її за свою Батьківщину. (До них там мешкали їхні батьки й діди, а тому це на той час була і їхня батьківщина – спадок по батьках, – і їхня дідизна – спадок по дідах.)

В основному то були кочові і напівкочові угрупування іраномовних племен. Датується VII–IX ст. до н. е. – як Скіфією звались всі оті краї.

Походження – змішане, спеціалісти виділяють риси автохтонні (хоча б ліпний посуд) та принесені з глибин Азії – наприклад, скіфська тріада. Культура Великої Скіфії існувала в межах двох природно-географічних зон – степової і лісостепової. Центром політичного та культурного об’єднання скіфського етносу наприкінці VII–V ст. до н. е. (у період скіфської архаїки) стають степи Північного Причорномор’я. Тоді ж ареал їхній займав багате травами та іншою рослинністю – степове Ельдорадо для скотарства – межиріччя між Доном та Дністром, з великою і святою для них рікою в центрі – Борисфеном, де була їхня Гілея і їхні Герри, де зароджувався їхній народ від доньки Борисфена і де ховали їхніх царів. Скіфська архаїка представлена поховальними пам’ятками, яких на сьогодні виявлено 200. Варто назвати найвідоміші з них. Це кургани на р. Калитві, неподалік Мелітополя (селище Криворізьке та село Костянтинівка), біля Ногайська у Приазов’ї, біля сіл Гусарка та Придніпровка, кургани Гостра Могила неподалік с. Томаківки, Розкопана Могила, Мельгуновський, Медерівський кургани на Кіровоградщині, Цукур-Лиман, Темір-Гора, Ак-Бурун у Криму та інші. Поширені поховання цього періоду у катакомбах, у кам’яних гробницях, у прямокутних ямах із дерев’яними спорудами – склепами, колодками, перекриттями.

Датуючими (у речовому комплексі) для періоду скіфської архаїки є: мечі з брускоподібним навершям та метеликоподібним перехрестям, стели – зображення героїзованих предків (жаль, що на камені не збереглися їхні легенди, передання, пісні та думи, а вони ж були, були!), витвори у звіриному стилі (різноманітні бляшки), кістяні речі, застібки, золоті облямівки дерев’яних чаш.

Пам’ятки степу кінця V – ІV ст. до н. е. представлені поховальними побутовими речами: городище Кам’янське та Капулівське, Лисогірське, Совутинське, сел. Первомаївка, Чернече та інші; селище Благовіщенка, Знам’янка, Мамай-Сурка та ін., які виникли у Подніпров’ї й були заселені скіфами. Змішаному скіфо-грецькому населенню належали поселення поблизу Ольвійської хори (Ягорлицьке, Глибока, Пристань та ін.), у Степовому Криму. Городища захищені земляними валами та ровами (неспокійно було тоді у степах, біда могла нагрянути в будь-який день чи в будь-яку ніч), Совутинське – валом та муром з каміння й сирцю. Житла – наземні, каркасні, землянки та напівземлянки – округлі та прямокутні, одно-двокамерні. Посуд переважав ліпний, себто власного виготовлення (траплялися й привозні амфори), багато кісток тварин, вироби з каменю та кістки, зрідка – заліза.

Основа господарства – скотарство.

Починає зароджуватися землеробство. Поховальні пам’ятки скіфської степової культури презентують курганні могильники – група курганів Чортомлик, Мамай-Гора, Солоха, Нікопольське курганне поле, Кутянський, Любимівський, Верхньотарасівський, Носаківський. Чи не всі поховання пограбовані. Це – як правило. Для курганних могильників характерні катакомби різних типів, для ґрунтових – звичайні прямокутні ями, іноді перекриті. В інвентарі – зброя, напутна їжа, одяг, знаряддя праці. Датуючими є чорнолаковий античний посуд, амфори, вістря для стріл, мечі з трикутним перехрестям, списи, дротики, казани, дзеркала, прикраси.

Значним, як прийнято на мові спеціалістів, етнічним компонентом Скіфії були племена, які мешкали у лісостеповій зоні Середнього Подніпров’я. Виділяються два: між Дніпром та Доном і між Дніпром та Прикарпаттям (Дніпровське Правобережжя), племена там були аборигенами – нащадками чорноліських племен і за своєю етнічною належністю – пращури слов’ян. На Лівобережжі ці племена з’явилися не раніше як на початку VI ст. до н. е.

Панування скіфів у Північному Причорномор’ї вплинуло на економіку та соціальний устрій, матеріальну культуру населення Лісостепу, яке не було однорідним, а тому історики виділяють ряд локальних груп як на Лівобережжі, так і на Правобережжі.

Для пам’яток осілості характерні дерево-земляні укріплення, житла – землянки та напівземлянки, господарські споруди. Широко знаходять ліпний посуд, рідше античну кераміку, металеві вироби, кістяні та кам’яні знаряддя праці.

З поховальних пам’яток відомі великі курганні могильники: на р. Тенетинці поблизу Жаботина, Журівські біля с. Матусів, с. Яблунівка, Бобриця. На Правобережжі поблизу м. Борисполя – Оксютинські, Вовківецькі та ряд на лівому березі Дніпра.

Пам’ятки Лісостепу розподіляються на кілька етапів. Речі – кераміка, зброя скіфського вигляду, речі «звіриного стилю», прикраси, знаряддя праці. Основа господарства племен лісостепової зони (скіфського часу) – скотарство, землеробство, розвинуте ремесло.

Змінилися пам’ятки скіфського часу (а з ними й скіфська культура) пам’ятками зарубинецької культури, що датується III ст. до н. е. – II ст. н. е. Етнічна належність носіїв зарубинецької культури, названої так за могильником у с. Зарубинці Київської області, який відкрив у 1899 році археолог В. В. Хвойка, – ймовірно слов’янська.

Частина третя

Під дзвін мечів і співи стріл

І скіфи оволоділи першокласною для свого часу зброєю…

«Передньоазіатські походи справили глибокий вплив на формування соціальної культури і культури скіфського суспільства. Вони сприяли розширенню його зовнішньополітичних та культурних зв’язків. Кочові народи Причорномор’я вперше вступили в безпосередній контакт з країнами найбільш розвинутих цивілізацій Стародавнього Сходу. Походи прискорили формування військової організації скіфів, спрямованої на підкорення інших племен і народів. Посилилася влада царя і родоплемінної аристократії, зросло їхнє багатство і прагнення до розкоші. Військова могутність скіфів піднімала вождів до рівня дальносхідних володарів. Для виготовлення парадного вбрання вони залучали не тільки скіфських майстрів, а й ремісників країн Сходу – урартійців, ассирійців, іонійських греків.

Походи скіфів і кіммерійців у Передню Азію мали неабияке значення для країн Стародавнього Сходу. Як активна політична сила вони брали участь у перебудові політичної карти Переднього Сходу, сприяючи занепаду одних і піднесенню інших країн. Так, в результаті цих подій загинули Урарту і кривава деспотична Ассирія.

Скіфські походи в Передню Азію не були епізодичними. Вони тривали протягом майже всього VII ст. до н. е.: у них взяли участь щонайменше два покоління. Все нові й нові загони воїнів відправлялись із степів Північного Кавказу та Причорномор’я шляхами своїх попередників у пошуках слави та здобичі.

Контакти з народами Кавказу і Стародавнього Сходу значно збагатили матеріальну культуру та мистецтво скіфів. Скіфи оволоділи першокласною для свого часу зброєю. Основу їхнього війська становили мобільні загони кінноти. До озброєння воїна входили залізні мечі та короткі кинджали, списи з залізними наконечниками, луки і стріли. Луки скіфів у стародавньому світі не мали собі рівних за далекобійністю.

За час походів скіфи взяли на озброєння залізні бойові сокири, запозичивши їх у народів Кавказу. У народів Сходу вони запозичили шоломи і панцири з залізних або бронзових пластин, пристосувавши цей обладунок до умов кінного бою. В прикрашенні одягу і зброї оригінальні скіфські мотиви (зображення оленя, пантери, коня, барана та ін.) переплітаються з художніми образами, запозиченими в мистецтві країн Стародавнього Сходу (грифони, синкретичні чудовиська та ін.). Це поклало початок створенню нового, самобутнього й дуже оригінального скіфського мистецтва» (Історія Української РСР. Т. І. С. 128–128).

І як тільки бідолашних (та ще й постарілих) скіфів не похапав грець?!!

І знову тут може вигукнути той-таки нетерпеливий мій читач:

– Та коли вже автор нарешті перейде до зради скіф’янок своїх чоловіків-воїнів, які…

– Правильно, цілих 28 років тинялися в Передній Азії, воюючи то за тих з тими, то з тими за тих, а вдома, полишені ними жінки чекали їх – теж цілих 28 років. Власне, 28 років мали чекати. Але чого? Своєї старості? Адже доки їхні чоловіки навоюються, вони постаріють так, що й чоловіки їм уже будуть не потрібні. Тож їх скіф’янки чекали якийсь там рік-два, а тоді звернули увагу, що в них стільки молодих, дужих і непоганих рабів на господарстві, які з успіхом можуть їм замінити – ще й як! – втрачених чоловіків!

Геродот, «Скіфія», книга четверта «Мельпомена»:

«…скіфи, як я вже писав попереду, панували в горішній Азії двадцять вісім літ… Як минув цей час, вони повернулися до свого краю, але тут чекали їх труднощі не менші, ніж у минулій війні. Вони побачили перед собою велике військо – скіфські жінки під час довгої відсутності чоловіків сходилися з невільниками».

І правильно, бо що їм, покинутим, залишалося робити? Двадцять вісім років чекати чоловіків, які десь позавіювалися, чи як пізніше, вже в Україні, казатимуть, пішли тинятися позауманню? Та й хто міг знати, скільки вони там тинятимуться – двадцять вісім років чи й цілий вік? От жінки, звернувши увагу на молодих рабів своїх, хлопців хоч куди голінних, і понароджували від них стільки дітлашні, що вона, як виросла, склала ціле військо. Еге ж… Коли жінки чого захочуть-забагнуть, то хіба ж таке можуть утнути, хіба ж таке військо народити, доки чоловіки їхні невідомо де воловодяться!

Але ж і їх, жінок, не лише треба зрозуміти, а й через віки та віки їм поспівчувати – двадцять вісім років чекати? Де це бачено, де це чувано! Чекати в самотині, старіти в тім чеканні, без любові й пестощів, тоді, як у світі білому раз живеш. Та й чи повернуться коли їхні чоловіки, вони того теж не відали. От і мусили звести свої ясні очі на молодих рабів, хлопців-молодців ще хоч куди! Ті хлопці і по господарству своїх панів устигали, і жінок їхніх кохати… Скіф’янки й закрутили з ними – як з високої кручі та у воду! Та так, що й забули про своїх чоловіків, а чоловіками їхніми тепер поголовно – чи не по всій Скіфії – ставали вчорашні раби. А законних все не було та й не було, тож скіф’янки їх і ждати-виглядати перестали, бо й так повидивлялися всі очі. А любилися собі зоряними та місячними ночами в степу з рабами, вагітніли та народжували діточок собі – і дівчаток, і хлопчиків, воїнів майбутніх. І жили з учорашніми рабами у своє задоволення і вже інакшого життя й не уявляли. Аж гульк!

Ой леле!

Чоловіки (колишні! Яких вони вже й позабували!) повертаються. Надумали. Через 28 років! Нічогенька собі здибанка! В гості поверталися чи назавжди? Та кому вони, ті блукачі, які чи не все життя бозна-де провешталися, а тепер – здрасті, ми ваші чоловіки!.. Ха! Були ви чоловіками. Були та загули. А в нас у кожної по купі дітлашні від інших, справжніх чоловіків. Старші синочки вже повиростали і середні теж, вже зустрічають вас із зброєю в руках – отак!

Жодна скіф’янка не чекала повернення свого законного, бо вже мала мужа і дітей, і щастя з ними укупі…

Скіфи, які повернулися з Передньої Азії, вже були зовсім іншими скіфами, а не тими, які колись, женучися за кіммерійцями, подалися в чужі краї. Набачились вони всього, навоювалися по зав’язку, багато що втратили – перш за все, тисячі й тисячі воїнів, але багато чого й запозичили в чужих народів і той досвід чужий зробили своїм. Тож поверталися зовсім іншими, різко відмінними від тих, які колись вирушали в далекий похід. Контактуючи – як, то вже інша річ, але були й мирні, добрі стосунки, – з прадавніми цивілізаціями Передньої Азії вони стали іншими хоча б тому, що змінилася (збагатилася) їхня культура і майновий стан. Але найсуттєвіше: вони повернулися ще більш зорганізованими (злютованими) як раніше і вже не з вождями, а зі своїми царями, яких вони шанували на східний манер як своїх владик і священних осіб.

Але повернулися вони додому, в степи Північного Причорномор’я, чомусь незваними гостями. Їх, виявляється, ніхто не чекав і їхньому поверненню ніхто не був радий – навіть колись полишені ними жінки. Власне, про них тут уже встигли й забути. Тож поверненцям треба було своєю згуртованістю, силою зброї утверджувати своє право селитися в степах Північного Причорномор’я. А повернулися вони хоча й не бідними, не такими, якими колись звідси вирушали в похід, але й не переможцями, а втікачами з чужих країв, звідки їх витурили втришия! Із Скіфського царства, із царства Ішкуза, яке вони хоч і створили в чужих краях, але через десятиліття і втратили. Ряди їхні відчутно поріділи, багато побратимів полягло в битвах, хтось назавжди залишився в чужих краях, розчинившись серед тамтешніх людей… І хоч вони мали своїх царів, а тому гордо йменували себе не якими там-небудь, а царськими скіфами – але їм треба ще було вибороти і утвердити право тут жити і бути владиками. Себто царськими скіфами. І все ж у них була велика перевага – двадцять вісім років безперервних воєн та сутичок, двадцять вісім років, проведених на спині бойового коня зі зброєю в руках чогось таки були варті. Своєю залізною дисципліною, зорганізованістю прибулі різко відрізнялися від місцевого населення, що було роздроблене на окремі роди і часто ворогувало між собою.

Ті, потомки скіфів, власне, сини їхніх жінок, прижитих з рабами, не визнали прибульців за своїх владик, хоч останні й називали себе царськими.

І в Скіфії спалахнула війна.

Прийшлих з місцевими.

Війна старих чоловіків з молодими синами своїх покинутих жінок, що їх вони прижили з рабами… З рабами, а не з достойними мужами – це найбільше гнітило поверненців. І навіть принижувало їх. З рабами. О, в таке й повірити було важко.

І скіфів теж можна було зрозуміти. Повернулися додому з військової експедиції, що дещо затягнулася (ну й що ж, що затягнулася, війна вона і є війна, на ній і не таке трапляється), а в жінок нові чоловіки (вчорашні раби – жах, жах!) і купи дітлашні. Великі й малі. Як бідолашних скіфів не похапав грець від такої звістки, від видива такого, як їх усіх до одного не викосив – загадка!

Геродот, «Скіфія», книга четверта «Мельпомена».

– Отож од тих рабів і їхніх (скіфських) жінок виросло нове покоління. Коли воно дізналося про своє походження, вирушило проти скіфів при поверненні їх з Мідії. Перш за все перетяли вони (невільницькі сини) землю, викопавши широкий рів од Таврійських гір до Меотійського озера там, де воно найбільше. Коли скіфи намагалися через нього (рів) перейти, (невільники) почали з ними боротьбу. Коли битва затяглася і скіфи не могли перемогти, то один із них сказав таке: «Що робимо, скіфи? Як боремося з нашими ворогами, то й нас дедалі стає менше і їх буде мало після перемоги. Я думаю (що треба), відікласти списи й луки, а кожен із нас нехай візьме нагай і нумо на них! Бо доки вони бачитимуть, що ми тримаємо зброю, думатимуть собі, що вони з нами рівні і такі ж за походженням; та як побачать, що ми замість зброї тримаємо батоги, зрозуміють, що вони наші раби й кинуть битву.

Скіфи послухали й зробили так, як він казав; а раби, перестрашені тим, забули про битву й кинулися втікати. Так скіфи панували й ув Азії й, повернувшись з Мідії, цим способом запанували в своєму краї».

Молоде покоління скіфів навряд чи злякалося б нагаїв та батогів. Та й не почувалися вони вже рабами, народилися і виросли вільними синами вільних скіф’янок, хоч їхні батьки колись і були рабами. І були до приходу старих скіфів господарями своїх країв, то чого їм лякатися нагаїв та батогів? Про нагаї та батоги легенда, придумана рабовласниками, царськими скіфами, які так утверджували своє панівне становище серед інших народів і племен.

Битва була. Люта і довготривала. Не на життя, а на смерть. І молоде покоління ледь-ледь було не перемогло прибульців, але брак військового досвіду й гарту, яким сповна володіли старі скіфи, загартовані в минулих битвах, не дав їм змоги отримати перемогу. І все ж чи не літо у Скіфії клекотіли сутички – скіфи, які повернулися зі сходу, з останніх сил утверджували свою владу і зверхність. І, врешті-решт, ціною чималих зусиль таки перемогли і утвердилися як панівна каста.

Просуваючись на захід, до Істра-Дунаю, царські скіфи підкорили багато місцевих племен, повсюдно утверджуючи свою владу, адже вони були саями – царськими, самими богами – на їхнє переконання – поставлені над усіма скіфами і нескіфами в тих краях.

Так почала утворюватися Причорноморська Скіфія, яка згодом у межиріччі Танаїса – Борисфена – Істра отримає назву Великої.

Ніколи тебе не було, скіфський океане!

Країна Скіфія відображена на кількох стародавніх географічних картах: на карті світу за Геродотом, V ст. до н. е., на карті світу за Аристотелем, ІV ст. до н. е., на карті світу за Птолемеєм – II ст. до н. е. А ось на карті світу за Ератосфеном – III ст. до н. е., за Скіфією вже кінець землі. Щоправда, вище скіфів зазначено:

«Північний або Скіфський океан».

Так названо було теперішній Північний Льодовитий океан.

То, виходить, степова Скіфія мала свій океан?

Якщо судити за картою світу Ератосфена, то – так.

Але ж ми знаємо, що Північний Льодовитий океан ніколи і ніякого відношення до Скіфії не мав. Як взагалі Скіфія ніколи не мала аніякого океану – недарма ж її звали Степовою Елладою.

А ось море було. Чорне море, грецький Понт Евксинський, у слов’ян море Руське, воно колись і звалося Скіфським морем.

Мала Скіфія і свої ріки – та які ріки! Згадаймо хоча б Дніпро-Борисфен у ті часи.

Опис земель і складу земель нам залишили історик Геродот та античні письменники. За їхніми даними, уздовж морського узбережжя Скіфія займала територію від Танаїсу (Дону) на сході і до Істру (Дунаю) на заході, а в глиб країни від гір Криму до зони лісів на півночі, простягалася теж приблизно на таку відстань – 600–700 км. На цьому чималому чотирикутнику і поширювалася влада скіфів. І все, що було на тій території – землі, ріки, названі скіфськими, племена і народи, які жили там незалежно від того, були вони насправді скіфами чи ні, все, все звалося скіфським і було таким сімсот років. Але головною батьківщиною синів змієногої богині, їхньою історичною прабатьківщиною, істинною Скіфією було лівобережжя Борисфена, їхньої тоді найбільшої, найславетнішої ріки.

Вісім голубих артерій Cкіфії

Геродот, «Скіфія», четверта книга «Мельпомена»:

«…Їхній край – це добре наводнена трав’яниста рівнина, а рік пливе через нього небагато менше, ніж у Єгипті є каналів. Ось визначніші з них і такі, що доступні для морських кораблів (тодішніх, ясна річ. – В. Ч.): Істр, що має п’ять гирл, за ним Тирас, Гіпаніс, Борисфен, Пантикап, Гіпакірис, Геррос, Танаїс.[23] Вони пливуть так:

Істр – це найбільша з усіх рік, про які знаємо. Він однакового розміру влітку й узимку. Це перша від заходу ріка, що пливе через Скіфію, а (одночасно) й найбільша, бо до нього впадають інші ріки. З тих рік, що його побільшують, п’ять пливе через Скіфію: одну скіфи називають Пората, а греки Пірет, далі йдуть Тіарант, Арар, Напарис і Ордесс. Перша з тих рік, велика, пливе на схід і вливає свої води до Істра; друга з названих Тіарант, менша, пливе більше на захід, Арар же, Напарис і Ордесс пливуть між ними і (також) впадають до Істра. Це місцеві скіфські ріки, що роблять його (Істр) повноводим; з країни агафірсів пливе річка Марис і впадає до Істра.

…За ним іде Тирас, що пливе з півночі, а випливає з великого озера, що розмежовує країну скіфів і неврів. Над його гирлом мешкають греки, що називаються тіритами.

Третя ріка Гіпаніс (про неї буде окремо в розділі повісті «Мідний казан Аріанта, або Подорож на Ексампей». – В. Ч.).

Четверта ріка – Борисфен, що після Істру є найбільшою; на нашу думку, він найбільш плодовитий не лише між скіфськими ріками. Він має найкращі й найпридатніші для худоби пасовиська, він же має щонайбільше доброї риби. Вода з нього найприємніша для пиття; він пливе чистий між іншими мутними. Над його берегами найкращі посіви; в місцях, де не сіяно, родить висока трава. У його гирлі нагромаджується сама по собі величезна кількість солі. У ньому водяться великі риби без костей для сушення, що звуться антакеї (рід осетрів. – В. Ч.), й багато іншого, гідного подиву. Аж до країни Геррос, що до неї сорок днів плавби, відома його течія, знаємо, що тече з півночі; а через які краї тече у вищій течії – ніхто не скаже; мабуть, пливе через пустелю аж до країни скіфів-хліборобів, бо ці скіфи живуть над ним на просторі десяти днів плавби…»

Далі, за Геродотом, йде «наступна, п’ята ріка, звана Пантикап. Він тече з півночі, з озера (Край) між ним і Борисфеном заселений скіфами-хліборобами. Він пливе через Гілею, перепливає її і впадає до Борисфена. (Як уже зазначалося, нині не визначено, що це за ріка, Пантикап. – В. Ч.)

Шоста ріка Гіпакірис (теж досі неозначена. – В. Ч.), що витікає з озера, пливе через країну кочових скіфів і впадає (до моря) коло міста Керкінітиди (нині – Перекоп. – В. Ч.), має з правого боку Гілею і місце, зване «Ахіллів біг».

Сьома річка Геррос (теж досі неозначена. – В. Ч.). Вона відділилася від Борисфена в тому місці, доки течія його нам відома. Від того місця пливе осібно. Називається, як і той край, Геррос. Тече в напрямку моря і відмежовує країну кочівників від царських скіфів. Впадає до Гіпакіриса.

Восьма, врешті, ріка – Танаїс, що витікає на далекій півночі з великого озера, а впадає до ще більшого, званого Меотида; вона розділяє царських скіфів і савроматів…

Ці названі ріки наводнюють Скіфію. А трава, що росте в Скіфії для худоби, буйніша з усіх трав, котрі знаємо…

…Такі багатства їхнього краю…»

Від фракійців та агафірсів на заході до однооких на сході

Скіфія була оточена багатьма народами: на заході вона межувала з фракійцями та агафірсами, на сході з племенами сарматів, на півночі з неврами, андрофагами і меланхленами, у передгір’ях Криму – з таврами. На берегах Чорного та Азовського морів існували античні держави Північного Причорномор’я.

Крім іраномовних племен, до яких власне належали скіфи (царські, скіфи-кочовики і скіфи-землероби), до скіфського політичного об’єднання входило також змішане греко-скіфське населення з околиць Ольвії (каліпіди та алазони, райони їхні чітко визначив Геродот, і тут суперечок сьогодні немає), частина фракійських племен між Дністром та Дунаєм (найімовірніше – гети) і чи не найбільше – давньослов’янські племена Лісостепового Правобережжя. Головну роль в цьому об’єднанні відігравали скіфи-кочівники – степова зона на захід і схід від Дніпра – та царські скіфи, вони займали територію лівобережних степів до Азовського моря і Дону, а також Степовий Крим. Ніяких ознак, принаймні археологічно, між культурою скіфів-кочівників і царських скіфів виділити неможливо. Це був, власне, один народ.

На північ між Бугом і Дніпром мешкали скіфи, звані орачами. Це були різні осідлі племена, об’єднані хліборобською працею, що складалися ймовірно з фракійців та праслов’ян, яких було чи не найбільше і які під збірною назвою скіфів-орачів (так принаймні в Геродота) входили в політичне об’єднання під орудою царських скіфів. Вони вирощували золоту пшеницю, що її щоосени привозили в Ольвію на тамтешні торги. Неквапливо скрипіли степами на дерев’яних колесах вози, повні мішків із зерном, які тягли меланхолійні комолі воли. Обабіч йшли бородаті й чубаті – чорняві, русі та руді – погоничі й ліниво покрикували на волів: гей, рябі?! Цоб-цабе!.. Валки супроводжувала на конях охорона – степи дикі, людоловів багато, і рідко хто не захоче поживитися як скіфським хлібом, так і самими його творцями, якщо вони беззахисні. Греки шанували скіфських хліборобів й завжди зустрічали їх як дорогих гостей. Без скіфського хліба грецькі міста просто не могли б існувати. До всього ж орачі були мирними і доброзичливими (як і всі хлібороби) – для греків, котрі постійно знаходилися в оточенні войовничих і не завжди надійних племен, такі сусіди – що брати рідні.

В лісостеповій зоні Середнього Подніпров’я, в Лівобережному лісостепу, на нижньому Сеймі, в середніх та верхніх течіях Сули, Псла, Сіверського Дінця теж жили скіфи і теж хлібороби, тільки звали їх чомусь не орачами, а – землеробами. (Геродот: «А як перейти Борисфен, то зразу ж перша від моря лежить Лісиста (країна), а від неї вгору живуть скіфи-землероби. Ті греки, що живуть над рікою Гіпанісом, називають їх борисфенітами, а самі себе ольвіополітами. Ті скіфи-землероби займають землі на схід на три дні дороги; досягають ріки, що зветься Пантикап; а на північ треба пливти Борисфеном (вздовж їхнього боку) одинадцять днів. Ще далі на північ тягнеться велика пустеля, а за нею живуть андрофаги, народ своєрідний, не скіфський. Далі за ними вже справжня пустеля і, наскільки відаємо, немає ніякого народу».) Скіфи-землероби, зрозуміло, що теж хліборобські племена політичного об’єднання царських скіфів, але не місцеві, а найпевніше при5йшлі, близькі етнічно й культурно до кочовиків, себто іраномовні скіфські племена, котрі жили вперемішку з аборигенним людом і теж вирощували золоту пшеницю, і теж возили її на продаж до греків. Разом з праслов’янами, скіфами-орачами та іншими осідлими племенами, зайнятими мирною працею, вони поклонялися богу сонця Гойтосіру, без якого неможливо виростити хліб, тож йому, Гойтосіру, вони молилися щоденно, а зустрічаючись, неодмінно статечно проказували: «Слава Гойтосіру!»

Що ж до скіфів-кочівників, які мешкали, згідно з Геродотом, у пониззі Дніпра, але вище Полісся, їхні межі із скіфами-землеробами, північні й східні кордони, невизначені. А далі взагалі в описах Геродота чіткість і ясність зникає.

«На схід від цих скіфів-землеробів, за рікою Пантикапою, мешкають вже скіфи-кочівники, які нічого не сіють і не орють… ці кочівники на схід займають область на 14 днів шляху, що простягається до ріки Герра. По той бік Герри знаходяться так звані царські володіння і живуть найкращі, найчисленніші скіфи, які вважають інших скіфів своїми рабами. Місцевість, що її вони займають, простягається на південь до Таврики (це країна таврів), а на схід до рову, який викопали потомки сліпих… і до торжища при Меотійському озері, що називається Крменами».

Далі ще розпливчастіше, і сьогодні немає за що вхопитися, тож і кордони між скіфами-землеробами та царськими скіфами все ще невизначені. І не тільки в Придніпров’ї. Взяти хоча б Крим. На думку одних дослідників, там жили царські скіфи, інші певні, що кримські степи – це землі скіфів-кочівників. Зрештою, є думка, що західну частину Криму займали скіфи-кочівники, а східну – в тім числі й Кримський півострів – царські. Хоча Геродот відносно Криму чітко зазначає, що це була земля царських скіфів. (Там відомо кілька багатих поховань V – ІV ст. до н. е., що по облаштуванню нагадують царські могили. Можливо, там ховали власне не самих царів, а простих вихідців із племен царських скіфів.)

А ще Геродот згадує в своєму описові «Скіфії» каліпідів (погречені скіфи), алазонів («Вони, каліпіди, й інші далі тримаються скіфських звичаїв, але сіють і їдять збіжжя, цибулю, часник, сочевицю і просо. Вище алазонів скіфи-орачі… Ще вище неври, а поза неврами на північ, скільки знаємо, безлюдна пустеля…»).

А ще «батько історії» згадує «на північ од царських скіфів» меланхленів, запевняючи, що це чужий, не скіфський народ, «вище ж меланхленів простягаються болота й пустеля, скільки (лише) знаємо».

За Танаїсом, за землями савроматів край займають будини, за ними – традиційна пустеля. За тією пустелею, «якщо взяти трохи на схід, живуть фісагети, своєрідний і численний народ; вони промишляють ловами. Одразу ж за ними, в тому ж краю, інший народ, що зветься їрки. Вони також живуть із ловів, а організовують їх у такий спосіб: вилазить такий (ловець) на дерево – а їх густо в усьому краю – кінь же, вивчений, лежить на череві, щоб був нижчий. Напоготові є й пес. Коли він (ловець) забачить з дерева звіра, то відразу стріляє в нього з лука, сідає на коня й доганяє, а пес біжить слідом. Од них далі на схід інші скіфи, що віддалилися від царських скіфів і прийшли в цю країну.

Аж до кордонів цих скіфів була земля рівнинна з досить глибокими родючими ґрунтами; звідси починається ґрунт кам’янистий і нерівний… за нею зустрінуться люди на підгір’ї високих гір, люди, що живуть, як кажуть, лисі від народження – і чоловіки, і жінки. Вони плосконосі й мають довгі бороди. Мову мають свою, а одягаються по-скіфськи, живуть із плодів дерев. Дерево, що його споживають як їжу, зветься понтикон (не знаний овоч. – В. Ч.); воно величиною, як фігове дерево. Овочі родять подібні до гороху, з кісткою всередині. Коли вони достигнуть, перетирають їх через хустку, з того виціджується юшка, чорна й густа, а називають її асхі. Вони лижуть те і п’ють змішане з молоком, а з гущі місять тісто (неначе) і їдять його. Худоби не мають багато, бо там обмаль пасовиськ. Кожен… живе під деревом; узимку накриває дерево білою повстяною рядниною, а влітку без ряднини. Ніхто з людей їх не кривдить, бо вважають святими. Вони не мають навіть зброї, а залагоджують усі суперечки між собою сусідніх народів. Якщо хтось утече від них, ніхто йому не зробить нічого лихого, ім’я того народу – аргіпеї.

Аж до цих лисих добре знані землі й названі попереду народи, бо туди заходять деякі скіфи й од них легко можна довідатись про ті краї… Скіфи ж, коли приходять до тих країв, беруть із собою сімох перекладачів, що перекладають із семи мов.

Отже, до їхньої країни добре знана земля, але про ту, що вище за них, – ніхто нічого певного не скаже. Перехід заступають високі гори (можливо, Алтай. – В. Ч.), і їх неможливо перейти. Лисі розповідають – я в це не вірю, – що в горах живуть люди з цапиними ногами, а за горами – ще інші люди, які по шість місяців сплять. Але я в це не вірю. Напевне відомо, що землі на схід од лисих людей заселені іседонами…

А ще вище за них, як розказують іседони, є одноокі люди й грифи, що бережуть золоті скарби. Таке говорять скіфи, а вони перейняли ці оповіді від іседонів. Щойно від скіфів ми довідались про це й називаємо їх по-скіфськи аримаспами, бо «арима» по-скіфському значить один, а «спу» – око».

Марко Поло, Плано Карпіні та Дещиця про одноруких і одноногих людей

Року 1271-го нікому до того не відомий сімнадцятилітній венеціанець – це він пізніше, як мандрівник, прославиться на віки – Марко Поло разом із старшими братами Нікколо і Маффео відправиться у небезпечну подорож до далекого і тоді маловідомого в Європі Китаю. (А втім, подорож убезпечувалася тим, що трійця братів Поло мала золоту дощечку з особистою печаткою хана Хубілая, охоронну грамоту, що була гарантією майбутнього успіху.)

Подорожуючи в Китай, Марко Поло з братами переїхав багато земель і, зрештою, потрапив в Анатолію,[24] яку в своїй «Книзі» (1298) назвав, не мудруючи, «Туркоманією», а її населення – «туркоманами». Це було в дусі тих часів – перекручувати назви країн і національності людей і подавати їх часом і зовсім не тими, кими вони були насправді. Ця традиція йшла з прадавніх часів, особливо з часів Геродота, у якого подібних «Туркоманій» та «туркоманів» задосить. Особливо в його розповіді про Скіфію та племена й народи, що населяли ті краї. Він легко – часом оперуючи чутками, – придумував народам нові назви й національності. Каліпідів («прекраснокінних»), які мешкали в пониззі Бугу на північ від Ольвії, названо елліно-скіфами, хоча такої національності ні в тих краях, ні в інших ніколи не було, а було змішане населення – елліни і скіфи. На півночі – басейн Прип’яті та землі сучасної Південної Білорусі – Геродот поселив якихось неврів. Цей народ слов’янського світу, за Геродотом, буцімто раз на рік перекидається на вовків. (Це – відгомін слов’янських вірувань у вовкулаків і того, що неври взимку носили вовчі малахаї та одяг з такого хутра.)

За неврами поселено якихось людоїдів андрофагів – кочове плем’я, що відзначалося найбільш дикою вдачею – невідомий нині народ.

Чи розповідь про міфічних гіпербореїв або аргіпеїв, які живляться молоком та черешнями, а взагалі – не лихий народ. Як і згадувані вже люди «з козячими ногами і ті, що сплять по шість місяців на рік». Чи землю за кінцем світу (Західна Африка), де буцімто живуть різні чудиська та дикі химерні люди – двоголові чи з песьїми головами (або й взагалі без голів – на плечах у них немає нічого, а голови знаходяться в грудях – такі «дані» були колись поширеними, і їм вірили).

За якимись іседонами живуть одноокі арімаспи, а за ними – «грифи, що стережуть золотий скарб», а ще далі – міфічні гіпербореї. Все це дуже схоже з тими фантастичними істотами, що їх інші античні автори й мандрівники де тільки не поселяли.

Мандрівник Плано Карпіні, який у 1245 році побував у монгольського хана, у своєму звіті – «Книга Іоанна де Плано Карпіні, архієпископа Антиварійського, історія Монголів, яких йменують Татарами» – розповів про якихось фантастичних істот, «у яких, як нам говорили, невеликі шлунки і маленький рот; вони не їдять м’яса, а варять його. Зваривши м’ясо, вони лягають на горщик і всотують дим і цим тільки себе й підтримують». (Очевидно, тамтешні мешканці так рятувалися димом від комарів.)

Чи його розповіді про напівлюдей-напівсобак з копитами. А коли Карпіні повернув на південь, то «напроти Арменів» зустрів у пустелі «деяких чудовиськ, які мали людську подобу», але було в них лише по одній руці і по одній нозі. Хоча на одній нозі вони, виявляється, скакали швидше за коня, а коли стомлювалися, «то ходили на руці й нозі, так би мовити, вертячись колом».

І цьому тоді вірили. Як і ще більшим чудасіям.

Примітки до власних назв народів і племен, вжитих у розділі

ФРАКІЙЦІ – загальна назва численних груп індоєвропейських племен, що населяли Балканський півострів. Основні племена: беси, гети, трібали, мізійці, фригійці.

АНДРОФАГИ (грец. людоїди) – назва, приписувана давньогрецькими істориками та географами племенам, які в середині І тис. до н. е. жили в лісовій зоні Східної Європи, включаючи територію на півночі сучасної України. Гадають, що давні греки буквально переклали назву «самоядь», якою давньослов’янське населення Східної Європи позначали т. зв. самодійські[25] племена (чутки про них доходили до греків понад 2 тис. років тому).

МАССАГЕТИ – іранське плем’я.

МЕЛАНХЛЕНИ. Деякі дослідники вважають, що їхні племена мешкали від Чернігівщини до Курщини та Воронежчини. Від грец. чорний, темний, або – одягнені в чорне – давні племена, що жили на півдні від царських скіфів. Близькі до скіфів.

АГАФІРСИ – племена раннього залізного віку, сусідили зі скіфами та неврами. Міфічним родоначальником А. був син Геракла від Змій-Дівиці – Агафірс. Вважається, що А. займали сучасну Трансільванію та Валахію на заході, на півночі – Південне Поділля. Більшість дослідників вважають їх фракійцями, предками гетів і даків, інші – скіфами, але змішаними з фракійцями, які сприйняли їхні звичаї.

НЕВРИ. Їхня Неврида розташовувалася ймовірно на території теперішньої Південної Білорусі, південніше річок Прип’яті та Сожу. Тотемними тваринами у них був вовк, тож вони «родичалися» з вовками. Деякі вчені, напр. О. О. Шахматов, вважають їх слов’янами, або протослов’янами, інші – С. М. Биховський – норманами, В. П. Кобичев – кельтами.

САВРОМАТИ – давньогрецька назва великого масиву кочових племен східно-іранської мовної групи, які мешкали у VI–III ст. до н. е. на території степової Євразії, від Приуралля до Дону і передгір’їв Карпат. Східні сусіди скіфів. Нащадками С. вважаються сіраки – сарматські племена Прикубання.

ГІПЕРБОРЕЇ – грецькою люди, що живуть на далекій півночі, як ГІПЕРНОТІЇ – люди з далекого Півдня.

КАЛІПІДИ – племена раннього залізного віку. Мали більш розвинене як у скіфів землеробство. Деякі дослідники (М. І. Артамонов, І. В. Яценко) ототожнювали з племенами Побужжя.

АЛАЗОНИ – племена раннього залізного віку. Північні сусіди каліпідів, мали розвинуте землеробство.

ГЕТИ – північнофракійські племена, були західними сусідами скіфів. Населяли простір від Балкан до Нижнього Дунаю.

БУДИНИ – нескіфське плем’я. Можливо, належало до групи східних балтів. Ймовірно, посідали землі у межиріччі Дону й Волги.

ФІСАГЕТИ (тісагети). Дослідники відводять їм місце на землях теперішніх Мордовії, Пензенської, Ульяновської та Самарської областей Російської Федерації.

ЇРКИ. Мешкали ймовірно на землях теперішньої Татарії. В. В. Латишев вважає їрків уграми (предками мадьярів), котрі проживали на півночі Уралу.

АРГІПЕЇ (плішиві, бритоголові). Дослідники розташовують їх на землях теперішніх Башкортостану та Оренбуржчини. Можливо, предки нинішніх башкирів.

ІСЕДОНИ – очевидно, посідали землі за Уралом.

АРІМАСПИ – близько не визначений народ.

Під дзвін мечів і співи стріл…

Держава Aреса та його воїнів

Професор Мавродін одну із своїх книг розпочав несподівано поетичною (як для науковця) фразою: «Під дзвін мечів і співи стріл вступили слов’яни на арену світової історії».

Його колега, автор монографії «Скіфи» О. П. Смирнов зауважив, що «мабуть, для скіфів така характеристика була б ще більш справедливою». З одним, однак, уточненням: це так лише для тих скіфів, чиїм головним богом був не бог сонця Гойтосір, а Арес – бог війни та військової доблесті.

«Могутня скіфська держава, коли придивитися пильніше, мовби розпадається на кілька держав: державу воїнів, державу хліборобів, державу чудотворців, чиє золото й досі знаходимо в степових могилах», – якось справедливо зауважив Павло Загребельний в одному із своїх романів.

Отож про Скіфію, власне, про її першу і найголовнішу державу, державу воїнів, чиїм богом був Арес. Він не мав свого обличчя – навіщо воно богові війни!

Ареса уособлював старовинний залізний меч – давньогрецькою мовою «арес» була одна з назв меча, що згодом і стала йменням бога війни. Син Зевса й Гери, Арес був чи не найжорстокішим богом, богом руйнівних, кривавих і багатостраждальних війн, тож і не дивно, що Ареса мало шанували в народі. Його зневажали навіть самі олімпійські боги, звиклі, здавалося б, до всього, тож культ Ареса так і не отримав широкого поширення в Греції – на відміну, наприклад, від римського Марса, з яким його пізніше почали ототожнювати. Культ Ареса взагалі фракійського походження, що започаткувався ще в епоху бронзи від бога війни, який під фракійським впливом і був греками міфологізований. Збереглася скульптура Ареса IV ст. до н. е. – молодий і сильний чоловік в шоломі (на інших, ранішніх, зі щитом у руці), зображений в позиції для нападу. Скіфи, очевидно, і запозичили цього бога в сусідів-фракійців. З часом він став головним богом кочових скіфських племен, пізніше – царських скіфів, чиїм смислом життя і його ремеслом були війни і володарювання над іншими народами і племенами. Жодному із своїх божеств не споруджували скіфи храмів чи якихось інших культових споруд (це було не в їхніх звичаях та й відповідний будівельний матеріал не завжди траплявся в степах, до всього ж кочівництво – це постійний рух вперед), і тільки Аресу зводили вони – правда, нашвидкуруч – святилища, що мали вигляд великих пірамід, викладених із дещо непрезентабельного матеріалу – із хмизу. А наверху хмизової піраміди, на спорудження якої знадоблювалися десятки й десятки возів хмизу, на майданчику встановлювали залізний меч. Це й був бог війни Арес – жорстокий бог, невмолимий і безжалісний!

Його напували кров’ю – в жертву богу-мечу приносили не тільки тварин, а головно – людей. Військових полоняників, яких у скіфів завжди було чимало – після кожного вдалого походу…

«Пий, Арес, солодку кров ворогів!..»[26]

Коли скіфський юнак, ставши воїном, убиває першого у своєму житті ворога, він неодмінно п’є його кров. Прокусивши жили на шиї у поверженого вояка, він висмоктує гарячу, ще паруючу кров, аби стати відважним і хоробрим, аби воєнне щастя ніколи його не зраджувало, аби ворожа кров дала йому силу і звагу.

І немає у Скіфії чоловіка, котрий би не попробував ворожої крові. А якщо і знайдеться такий, хто ніколи не вбивав ворогів, то його і за чоловіка не мають.

«Йди до жінок, у кибитку, – зневажливо скажуть йому. – Тобі нічого робити серед справжніх чоловіків Скіфії!»

І тому всі чоловіки Скіфії п’ють солодку кров повержених ворогів. П’є кров і бувалий воїн, коли здолає особливо грізного і відважного воїна, щоб самому стати ще хоробрішим. Недарма ж у скіфських воєнних піснях з давніх давен співається про «солодку кров ворогів».

П’є ворожу кров і скіфський воєнний бог Арес.

Пантеон скіфських богів та богинь з предковічних віків незмінно очолює Папай – бог грому і блискавки, покровитель скіфського гнізда. Скіфи шанують Папая, вітаючись, завжди кажуть: «Хай бог Папай пошле тобі здоров’я!» Хоча в руках Папая і грізний грім, але це мирний і добрий бог.

Інша річ Арес, бог війни.

Війни не затихають роками, і в Ареса завжди вистачає роботи. Безжалісний бог війни! Годі молити у нього милосердя, рятунку. Він не знає ні жалю, ні співчуття. Його збуджує лише кров. Гаряча, пролита кров. Він багне крові, і його щедро напувають кров’ю. І своєю, і чужою.

Жодному богові, навіть самому Папаю, не ставлять скіфи кумирів, не зводять храмів та вівтарів. Обійдуться мирні боги і без зайвого клопоту із святилищами.

Інша річ Арес – бог війни.

Йому, єдиному серед усіх богів, споруджують величезні святилища у всіх краях і землях Скіфії. Смерть чекає кожного, хто забуде принести Аресу щедрі дари – жертви!

Є святилище Ареса і в краї Тапура. Хоча воно далеко в степу, але видно його здалеку. Тисячі в’язанок хмизу, щільно складені одна на одну і добре втоптані, утворюють чималу споруду кроків двісті довжиною, а висотою у зріст вершника. З трьох боків стіни прямовисні, лише з четвертого покатий спуск. За зиму хмиз осідає, і тому щовесни привозять по п’ятдесят повозок нового хмизу й оновлюють святилище.

На вершині святилища – трикутний майданчик, а на нім стоїть прадавній залізний меч, для богатиря кутий, із широким лезом…

Той меч і є бог війни Арес.

Немає у бога обличчя.

Зайве обличчя богові війни.

Меч – то його обличчя.

А меч оновлюється кров’ю.

На широке плато вихопились вершники і закричали, розмахуючи короткими мечами:

– Арес! Долиною сини твої їдуть! Ти чуєш, як іржуть їхні прудкі коні? Ти чуєш, як дзвенять мечі їхні і співають в польоті стріли?… Сини твої ведуть ворогів, щоб напоїти тебе кров’ю! Солодка кров ворогів!.. Арара!!!

На заході над далеким кряжем застигло червоне сонце. У степу було сухо і вітряно, і обрії від кривавого сонця багряніли.

– Сини йдуть, Арес!.. Вони ведуть ворогів!..

Першим піднявся на плато Тапур в оточенні ватагів, старійшин та знатних воїнів. За ними гнали трьох полонених – вбраних у біле. Два літні бранці, високі, сивуваті, ступали рівно і твердо, а третій – юнак – спотикався, його очі бігали гарячковито сюди-туди, наче шукали порятунку. Коли він відставав, його підганяли списами і кричали:

– Іди, іди, каліпід!.. Радій, що твою кров питиме сам Арес!

Юнак беззвучно плакав, рукавом витираючи бліде, вже помертвіле обличчя. А в голові билася одна-єдина думка: за віщо? За віщо скіфський аркан вихопив його із рідного гнізда?… Його життя тільки-но починалося, він ще нікого не вбив і навіть нікого не зобидив, і ось за це його хочуть убити, а кров’ю його молодою напоїти свого бога… За віщо?… За віщо?… Він все ще озирався з надією, але рятунку уже не було.

Позад нього стіною сунули страшні бородаті вершники у чорних башликах і кричали, щоб він радів, бо кров його питиме сам Арес, а попереду, затуляючи білий світ, здіймалося чорною горою святилище жорстокого бога, де мала обірватися його така коротка дорога життя! У пошуках рятунку він звів очі до неба й жахнувся: над ним, над святилищем чужого бога вже кружляло гайвороння.

– Іди, іди, каліпід! Радій, що твою кров питиме сам Арес!

Але йти вже не було куди. Вершники кількома рядами оточили святилище свого бога і підняли вгору мечі, на яких заграли червоні відблиски кривавого сонця.

– Арес, ми прийшли!!

Наперед виїхав вождь і крикнув до святилища:

– Великий і всемогутній Арес! Чи чуєш нас?

– Чую вас, сини бойового кличу «арара»! – в один голос за бога війни відповіли скіфи.

– Я прийшов із своїм військом, щоб напоїти тебе солодкою кров’ю, могутній і славний наш Арес, покровитель наших непереможних мечів! – звертаючись до святилища, голосно крикнув вождь. – Ти завжди милостивий до мого війська, всемогутній Арес! А цього разу ти був особливо прихильним. Ти вклав у наші руки гострі мечі і цілкі стріли. Ти послав нам перемогу. Зрадники каліпіди, які відвертаються од нас, покарані. Я захопив багато здобичі і рабів. Грецький архонт відкупився од мене власною дочкою. Ми дякуємо тобі, наш славний і всемогутній боже! Ми напоїмо тебе кров’ю, щоб ти завжди вкладав у наші руки силу, а в зброю нашу ясну – міць. Пий кров, Арес, ти її заслужив!!

В одне горло крикнули вершники:

– Арес хоче пити кров! Арес багне крові! Напувайте Ареса!

Троє скіфів схопили першого полоненого, побризкали йому голову вином, нагнули голову над глиняною чашею, котру тримав четвертий. Підбіг п’ятий скіф, змахнув мечем, і в чашу бризнула кров, а голова покотилася до підніжжя святилища.

– Пий, Арес, пий!!! – в екстазі кричало військо. – Пий, щоб ясна наша зброя перемагала усі народи і племена!

– Пий, Арес, солодка кров у ворогів!

– Арара!!!

Старий дід з довгою білою бородою, взявши чашу, з якої через вінця лилася паруюча червона кров, врочисто піднявся на гору. Біля меча, що стирчав у хмизі, він прочитав молитву і, вмочивши пальці у крові, провів по лезу меча.

– Пий, Арес, кров наших ворогів! – кричало внизу військо.

Шепочучи заклинання, дід хлюпав кров’ю на меч. А внизу два скіфи мечами відрубали у безголового трупа руки й ноги і розкидали їх у різні боки. І там, де падали обрубки, вже з галасом опускалось сите гайвороння, а решта кружляла, чекаючи, нової поживи.

Спорожнивши чашу, спустився білобородий вниз і жестом велів, щоб брали другого полоненого.

Тоді вивели наперед високого, сивого каліпіда з густо зарослим обличчям. Він глянув на криваве сонце на заході і відвернувся. І раптом благально крикнув юнак:

– Помилуйте…

– Цить, слабкодухий! – зневажливо кинув йому високий сивий каліпід. – Будь мужчиною хоч в останню мить свого життя. Ти ж воїн! А втім, який ти воїн! Не доріс ще до воїна.

Його схопили за руки два скіфи і розтягли руки, намагаючись нагнути йому голову над закривавленою чашею.

– Напувайте… Напувайте свого мерзенного бога моєю кров’ю, може, подавиться! – повертаючи голову до скіфа з мечем, кричав сивий каліпід. – Чого стоїш?… Рубай!.. Щоб подавився ваш бог моєю кров’ю!..

– О, хоробрий! – схвально загуділи вершники.

Скіф змахнув мечем, і голова каліпіда з глухим стукотом впала на суху, закам’янілу землю і покотилася, цвіркаючи, кров’ю… Два скіфи тримали безголовий труп над чашею, аби в чашу побільше налилося крові.

– А-а-а… – здавлено закричав юнак і впав на землю, забився в корчах. – Помилуйте!.. Помилуйте!.. Я нікого не чіпав… За віщо?… За віщо?…

Скіфи вже схопили його за руки і поставили на ноги.

– Стривайте! – крикнув їм Тапур. – Чи подобає напувати Ареса кров’ю боягуза?

– Ні, – відповіли вершники. – Арес п’є тільки кров хоробрих!

– Геть звідси, миршавий каліпід! – зневажливо сказав юнакові Тапур. – Твоя кров ляклива, її не буде пити Арес! Йди у степ, хай тебе там загризуть вовки. На більше ти не заслуговуєш!»

Скіф із стайкиного верху, який тримає скіпетр…

В урочищі Стайкин Верх, що на Посуллі, знаходиться група курганів скіфського часу. Курган за номером один мав ще й персональне ім’я – Старша Могила (належав до першої половини ІV ст. до н. е.). За висотою – 20 метрів, з розряду «вельможних» курганів, не інакше як царських, і був обведений ровом та валом (в насипі збереглися сліди тризни). В центральному похованні, що було перекрите дубовими колодами – гробниця у вигляді зрубу з чотирма кутовими стовпами.

Кістяк дорослого чоловіка лежав на спині, при ньому знайдено: короткий меч (очевидно, акінак), ще один меч без прикрас, горит, бронзові, залізні та кістяні наконечники стріл, дві бойові сокири, чотири наконечники від списів (забрав на той світ аж чотири списи, себто добре озброївся), панцир, 16 кінських вуздечок, навершя, прикрашені голівками биків, бубонці.

А ось сусідній курган (в археологів під номером 5) мав два склепи, в одному з яких було парне – чоловіче й жіноче – поховання. На жіночому кістяку – золоті стрічки з амфороподібними підвісками, два скроневі кільця, намисто, шпильки, нашивні платівки, незмінне дзеркало, каблучка, браслет, 16 бронзових бубонців, 8 амфор, залізні щипці (друга половина ІV ст. до н. е.).

А ось чоловік її (чи – пан-господар?) явно належав до знатної і владичної верхівки скіфського суспільства. На ньому була золота пов’язка, дві такі ж гривні, руків’я нагайки (ознака пана, владики) нашивні платівки, а на поясі – платівка із зображенням скіфа (чи не портретне зображення покійника?), який тримає скіпетр. Так називають жезл (берло або палицю), але незмінно оздоблену дорогоцінним камінням та різьбленням, часто з голівками орлів чи грифонів. Скіпетр зустрічався й раніше – в матеріалах культури давніх степовиків, починаючи з раннього енеоліту (мідно-кам’яний вік, перехідний від неоліту до бронзи), і був, як би ми сьогодні сказали, – інтернаціональною (міжнародною і міжплеменною) ознакою влади. Буває скіпетр з дерева, кістки, і є незмінним символом влади – в тім числі й царської. Його ще називають державним скіпетром. (Поговірка була: під скіпетром кого – під владою кого-небудь.) Ясно, що в кургані № 5 у Стайкиному Верху поховано або ж царя, або вождя якогось племені чи впливового ватага великого загону, проводиря, старійшини племені або союзу племен. В крайньому разі, представника верховної влади і не виключено, що такого, який належав до царських скіфів, владик над усіма іншими скіфами і нескіфами Північного Причорномор’я.

Існує жарт (чи не одеський?), герой якого хвальковито (але й не без підтексту) говорить:

– Я не боюся конкуренції, адже знаю, що я – найкращий!

Так ось, одні скіфи теж не бачили суперництва (серед інших скіфських племен), адже знали і втокмачували всюди силою зброї й військової могуті, що вони – найкращі! Серед усіх скіфів!

Отож про тих, КОТРІ ВВАЖАЛИ СЕБЕ «НАЙКРАЩИМИ», АБО «СПРАВЖНІМИ СКІФАМИ».

«Найкращими», «вільними» (це чи не головне), або власне «скіфами», вважали себе так звані царські скіфи (тільки їхні представники могли бути царями Скіфії, звідси і їхня назва – царські), владики Північного Причорномор’я, скотарі і воїни, ударна, цілеспрямовуюча, організуюча і керівна сила непереможного скіфського війська, його золота верхівка. Як, між іншим, і всієї скіфської держави, її міць і сила, і надія на майбутнє. Решта племен – навіть кочовики, скіфи-орачі і скіфи-землероби – хоч вони й були однієї крові, одного етносу й культури, – була їм підвладна, їх царські скіфи вважали своїми данниками або ще гірше – рабами. Вся Скіфія мусила безвідмовно платити царським скіфам данину: кочовики – худобою, кіньми, хлібороби – зерном – своїм повелителям і грізним господарям. Хто не корився і не платив данини, той розплачувався за те або своєю волею, або життям. Непокірних повелителі жорстоко карали, забирали їхнє майно, стада, табуни коней, жінок, дітей, поселення спалювали, а вцілілих перетворювали на рабів – для себе (тоді їх осліплювали), або й на продаж в античні міста, котрі переправляли їх у Грецію, і слід таких бідолах назавжди губився. Тож і виходило, що не коритися було собі дорожче.

Царські скіфи були не тільки численними, а й могутніми, бо мали постійне і добре навчене військо, що допомагало їм панувати над усіма – в Причорномор’ї, в Подніпров’ї, в Криму, в степах між Танаїсом та Істром, від моря й до північних лісів.

На випадок всезагального лиха, коли на Скіфію йшов ворог чи коли сама Скіфія на когось вирушала кривавим походом, що перетворювався на всеспопеляючий самум, на смертну віхолу, царські скіфи ставали кістяком всенародного ополчення, його рушійною і скеровуючою силою, тараном, що все пробивав і нищив на своєму шляху, а отже, гарантом успіху. Коли такі кінні орди рухались степами, земля двигтіла, хмари пилу затуляли півнеба, степ тонув в іржанні коней і криках людей, а хмари стріл, що застували сонце, несли невмолиму смерть та каліцтво, і тоді тремтіли всі – і чужі, і свої…

Царські скіфи – то була еліта Скіфії, її, зрештою, генофонд. Це в них, царських скіфів, були найбільші стада худоби, найбільші табуни коней, незліченні вози, золото, раби, багате вбрання і зброя, що сяяла сріблом та злотом (як і збруя їхніх коней). Це вони розкошували у достатку і мали безліч золотих прикрас, що потім вражатимуть археологів, які розкриватимуть їхні кургани, хати вічні, грандіозні за розмірами і за багатим начинням…

Залізний меч із золотими піхвами

(Із скіфського записника)

Першою здобиччю російських археологів в Україні (а заодно й першою сторінкою історії археології в Україні) став Литий курган 1-ї половини VІ ст. до н. е., що здіймався біля села Кучерівка Знам’янського району Кіровоградської області (за сучасним адміністративним поділом). Росіяни його розкопали у 1763 році (перші в нашій державі історично зафіксовані розкопки) за наказом новоросійського губернатора Мельгунова (тому його ще іноді називають – геть несправедливо – Мельгуновським, хоча до Мельгунова він мав своє ім’я).

В кургані було виявлено багате поховання одного з вождів скіфських племен (якого саме вождя і яких саме племен, залишилося загадкою). Незаперечне було інше: курган належав чи не до найранішого періоду скіфського царства в Причорномор’ї, коли сколоти повернулися (чи – поверталися) з Малої Азії і ще зберігали зв’язки з цивілізаціями прадавнього Сходу, що колись була їхньою прабатьківщиною.

Тож невдовзі після повернення (чи й під час повернення) вождь одного з племен – значний вождь, очевидно, впливовий і багатий – і опинився (від ран, отриманих в боях з мідійцями, чи був прикінчений суперниками у боротьбі за владу, хто тепер достовірно скаже?) – під товщею кургану, що його згодом, вже українці, назвуть Литим. Від нього й залишився в кургані залізний меч із золотими піхвами – найбільша дорогоцінність воїна. А вождя й поготів. Та й взагалі, скіфа без меча, як і без лука не уявити (навіть мирні скіфи-землероби та орачі і ті ходили зі зброєю – такі тоді були часи, адже в степах хто з мечем – той і пан). Бо меч – це твоя сила й повага в племені, твій захист і порятунок, а отже, й надія-сподіванка пожити ще в цьому світі. Вже тоді почали виникати поговірки, що в пізніші часи стануть особливо популярними: іти на когось з мечем, себто починати проти когось війну. Підняти меч – почати війну. Схрестити мечі – вступити у бій, у боротьбу чи криваву суперечку. Взяти меч у руку – підготуватися, бути готовим до війни. Але як через віки застерігатиме великий київський князь Святослав: хто прийде до нас з мечем, той від меча і загине.

Отож такого меча – для захисту і наступу – і мав вождь, який перетворився на тлін під товщею Литого кургану. Його піхви були обкладені золотою пластиною, її в свою чергу майстер прикрасив зображенням фантастичних істот – лев з тулубом бика, якась хижа птиця, риба з крилами тощо. А спільними для всіх чудиськ були руки, які тримають натягнутий лук із стрілою, що ось-ось зірветься з тятиви і полетить вражати ворогів…

Але – не полетіла.

Всі багатства Литого кургану (крім меча, ще срібна оздоба меблів, мідна бляшка у вигляді орла, золоте окуття верхньої частини піхов меча, бронзові наконечники стріл, різні прикраси – золоті діадеми, срібні оздоби тощо) були відвезені до Петербурга на зберігання в Ермітажі. Залізний меч із золотими піхвами там і нині цінується, Україні ж залишився лише розритий курган та згадка про нього в енциклопедії та наукових збірниках, присвячених скіфській історії…

У людей з мечем, у царських та кочових скіфів, початком і кінцем, наріжним каменем, ба – засадничим їхнім хребтом, основою їхнього буття в цьому світі були – влада, кочівництво та війни (а втім, без воєн і взагалі без озброєної військової сили й міці влади не втримаєш – та ще в ті часи!). Так-от, кочовий спосіб життя, що вимагав згуртованості, і міцна військова організація, що вимагала прямо-таки жорстокої злютованості й покори нижчого вищому, і наклали колоритний відбиток на всі сторони життя та ідеології скіфів.

Геродот охарактеризував їх напрочуд коротко і напрочуд влучно, точно і ємко: «Кожен з них – кінний стрілець (з лука)». Цим однісіньким, коротеньким рядком сказано все, і це стало найповнішою характеристикою сколотів. А тому й зброю у них мав кожен чоловік – без оружжя, без хвацького і водночас професіонального вміння володіти ним – ти не жилець у тодішньому світі причорноморських степів чи в межиріччі Танаїса – Борисфена – Істра. Зброєю володіли й жінки (чоловіки були всуціль войовниками, а подруги їхні, матері й сестри – войовницями). Навіть діти – це видно з їхніх поховань – носили короткі, пристосовані до їхнього віку й сили маленькі луки, які несли велику смерть. А тому й присутня зброя на всіх зображеннях скіфів (хоча б і в сценах побуту та мирної праці), що до нас дійшли, адже вона супроводжувала потомків Таргітая та Скіфа від дитинства й до останнього подиху в цьому світі. Ба навіть ішла з ними в могили, на той світ – скіфи вірили в існування потойбічного життя, яке мало чим відрізнялося від життя у світі білому. Озброювався кожен. Правда, екіпіровка, як і вартість зброї та її оздоба, залежали від майнового та соціального рангу кожного, його віку, але все одно зброю всі берегли і доглядали, берегли й оздоблювали її за принципом пізніших кавказьких абреків: хай у мене бешмет з діркою, зате в мене зброя у сріблі! До важкого захисного озброєння належали в основному панцир і шолом. Такий воїн-панцирник, латник мав щит, бойовий пояс, сагайдак (горит) і поножі. Додайте до цього меч, акінак, спис, дротик і лук, і скіф постане перед вами, як намальований!

Тож і не дивно, що в синів змієногої богині над усе поціновувались військова звага і доблесть, хоробрість і мужність у бою, зневага до смерті і повна відсутність страху. І, перш за все, відданість своєму народові, друзям – як би ми сказали, однополчанам, товаришам по зброї. Все інше для них не суть було важливим.

Такі риси у своїх воїнів шанували всі, увесь народ, а вожді, царі й товариство – в першу чергу. У них батирами вважалися лише ті, хто вбив у бою найбільше ворогів чи вчинив якийсь подвиг; такі неодмінно при всьому народові (на щорічних святах влаштовувались ритуальні танці й змагання – боротьба, стрільба з лука тощо) одержували з рук царя чи вождя почесну чащу вина і нахильці врочисто її випивали. І це було найвищою шаною за ратний подвиг. (Коли б у світі скіфів існувала система орденів, медалей чи інших яких відзнак й нагород за військові звершення, почесна чаша чи келих вина, що їх підносили при всьому народові вдатному воїну, прирівнювалися б, наприклад, до звання героя Скіфії.)

А ще в них над усе цінувалася дружба – міцна чоловіча дружба! І, як найвищий її прояв, побратимство. Коли чужі до того ставали названими братами, товаришами по зброї, по боротьбі, соратниками й сподвижниками, і таке братерство поціновувалося й шанувалося вище за кровну спорідненість. Не маєш побратима, і ти вже ніби неповноцінний. У слов’ян, наших прямих предків, теж існував обряд побратимства для зміцнення дружби і теж прирівнювався до братерських кровних стосунків – відомо з епосу Київської Русі. Пізніше він набуде особливого значення у запорозьких козаків. «Може, ви чували коли-небудь про побратимство! Де вже не чувати? Се наш січовий звичай!» – вигукував Пантелеймон Куліш. А коріння слов’янського і козацького лицарського побратимства – у Скіфії. (Недарма ж і нині дехто вважає українських козаків – є й така думка – прямими потомками скіфів!)

А здійснювався скіфський обряд побратимства так: у посудину з вином і кров’ю тих, хто давав клятву на вірну дружбу (кров брали з пальця правиці) занурювалася зброя – це міг бути кінчик меча або акінака, стріли чи лезо бойової сокири, наконечник дротика чи списа, після чого два побратими, обнявшись, одночасно пили напій з їхньою кров’ю і побратимство, скріплене в такий спосіб вважалося – і було насправді, – до скону віку міцнішим за родинні зв’язки, адже побратим за побратима, якщо наставала така мить, не вагаючись віддавав життя.

Оскільки ж війни у скіфів відігравали ледь чи не сакральну роль у їхньому житті і над усе шанувалися молодецтво, воїнська звага, хоробрість та самовідданість, то на цьому ґрунті й виник культ бога війни, що його символізував старовинний залізний меч. Цим культом започаткувалися й утвердилися інші звичаї скіфів, що їх ми – з висоти свого віку і своєї моралі, – називаємо жорстокими, а в ті часи, у тих обставинах ми теж діяли б точнісінько так. Себто неодмінно б пили кров першого вбитого у бою ворога, знімали б скальпи з повергнених ворогів – все це не лише зміцнювало відвагу, а й виховувало непримиренність до ворогів і байдужість до власного життя, коли важливішим над усе ставали звага у бою, готовність до самопожертви при захисті товариства, сім’ї, народу, зрештою, рідного краю…

То в чому полягало «велике скіфське лихо»?

Виявляється (це ж треба, га?!.) «християнізація Русі запроваджувалася ГОЛОВНИМ ЧИНОМ ДЛЯ ТОГО, ЩОБ ПОЗБАВИТИ НАРОД ВІД ВЕЛИКОГО СКІФСЬКОГО ЛИХА, ЩО ПОРОДЖУВАЛО ЖОРСТОКІСТЬ» (виділення моє. – В. Ч.).

Ні більше ні менше, надруковано, як кажуть, чорним по білому.

Таке якось прочитав я в одній книзі (власне, брошурці) і був подивований: так ось для чого київський князь Володимир, прозваний пізніше Великим і Рівноапостольним, хрестив Русь у 988 році? Аби від скіфського лиха її позбавити, від їхнього драпіжництва! Лихочинства! Песиголовства! Троглодитства! А я, грішним ділом, був певний (та й досі так вважаю), що християнізація Русі відбулася зовсім не у зв’язку зі скіфами та їхньою безжалісністю, інакше б це його – християнство, як і наших пращурів – тільки б принизило.

Але в чому ж полягало «ВЕЛИКЕ СКІФСЬКЕ ЛИХО», яке, якщо вірити авторові, так нажахало Русь (між іншим, заднім числом!), що вона, бідолашна, змушена була, аби врятуватися, прийняти християнство?

Слава Богу, автор – до речі, кандидат наук (правда, технічних), лауреат Державної премії України з науки і техніки – дає й відповідь: «Так, у скіфів жінка була власністю чоловіка (а в кого вона у ті часи, чи й пізніше, протягом століть і століть не була оною? То що – заради цього довелося на Русі приймати християнство? – В. Ч.), а після його смерті переходила у власність спадкоємця (чи не глобальне зло, аби заради нього доводилося приймати християнство! – В. Ч.); панувала кривава помста за принципом «око за око, зуб за зуб».

І далі:

«Скіф випивав (якщо вже точніше, то не випивав, всю кров неможливо було вицмулити з вен убитого, а лише – робив кілька ковтків. Різниця! – В. Ч.) кров першого вбитого свого ворога, а голови усіх ним вбитих відносив до царя – це було підставою для одержання частки захопленої добичі».

І, нарешті, чи не найголовніше лихо-пеня, те, в чому заднім числом звинувачуються тепер скіфи і від чого, буцімто, рятувалися давні наші пращури русичі, приймаючи християнство:

«Скіфські дівчата не виходили заміж доти, доки не вбивали власноручно трьох ворогів, тому добре володіли зброєю, були хоробрими вершниками» (очевидно, вершницями? – В. Ч.). Але в чому ж тут полягає кримінал скіфських дівчат? В тому, що вони мали вбити бодай трьох ворогів? Але ж з ворогами ні тоді, ні тепер ніхто не панькався і не панькається. (Як любили повторювати в есересерівські часи: якщо ворог не здається, його знищують!) Чи кримінал у тому, що скіфські представниці прекрасної половини роду людського мали бути – і були! – хоробрими? Та ще й вершницями? Що добре володіли зброєю? Так у ті часи без зброї навіть жінка не могла ступити кроку. Згадаймо, як у нас ще не так давно пошановувалися – цілком, між іншим, заслужено! – народні месниці, льотчиці, снайперки тощо!

Так ось. По-перше, християнство на Русі нашій приймалося не заради того, аби «ПОЗБАВИТИ НАРОД (мається на увазі – русичів. – В. Ч.) ВІД ВЕЛИКОГО СКІФСЬКОГО ЛИХА, ЩО ПОРОДЖУВАЛО ЖОРСТОКІСТЬ» (ми теж уміли бути – і були – жорстокими!) – ні і ні! Це б принизило ту воістину величезну роль, що її відіграло впродовж тисячоліття і нині відіграє християнство у нашому житті, у світі нашому слов’янському, а по-друге, це називається шукати крайніх. Валити з хворої голови на здорову. Скіфи не були ані добрими, ані такими собі бузувірами у нашому, звичайно, розумінні цього терміну (як не були такими вже знавіснілими драпіжниками й харцизяками – вони були дітьми свого часу і діяли так, як їм підказували, у їхньому розумінні і традиціях тих часів, їхні неписані закони, звичаї, обставини тодішнього життя тощо). Тобто скіфи не були жорстокішими за інші народи – ні і ні. Людохватство та харцизяцтво – це такі субстанції, що були властиві в якійсь мірі і скіфам теж, і в повнішій мірі усім тодішнім народам – особливо на Сході, які ми нині називаємо стародавніми. Особливо шкуродерними були ті народи і племена, які стояли на значно нижчих рівнях розвитку, моралі тощо. Та й нинішні народи – в тім числі й християнські, – теж проявляли – і часом ще й нині проявляють, – дерилюдство, у яке століття не заглянь, адже війни між своїми – і між християнами теж – не затихали роками в Європі чи на Сході. (Згадаймо хоча б вісім хрестових походів, що були здійснені на Схід на протязі ХІ – ХІІІ століть, коли збиралося до ста тисяч учасників. Ба навіть діти – 50 тисяч! – вирушили в похід з Європи за закликом католицьких фанатиків із Франції та Німеччини у 1212 році «звільнювати Єрусалим» і майже всі зустріли свій кінець у поході!)

А щодо скіфів, то Русь не могла нести відповідальності за чиєсь ґвалтівництво. Бодай і скіфське. У неї і свого вистачало, і в християнства теж. Та й сам автор заявляє, що «амбіцій між конфесіями і церквами та суперечок за вплив на паству, за власність, ще досить багато, що підриває авторитет релігії серед мас». Правильно, але при чім тут скіфи? У них були свої закони, свої звички, принципи, традиції, своя мораль, нам часом і незрозуміло-незбагненна. Вони убивали, але вбивали стрілами, мечами-кинджалами, зрештою, довбнями, а ми це робимо з дещо більшим розмахом – атомними бомбами, під якими (Нагасакі та Хіросима) – гинуть за раз по сто і більше тисяч. Оце розмах! Та скіфам таке й не снилося! І все це чинять також і віруючі люди – християни і мусульмани (особливо нинішні терористи, поспіль релігійні фанатики!). Не стала Русь святішою після прийняття християнства – на жаль!

Гнобительства й прожерливості було й буде в історії людства, і скіфи тут не виняток. Звинувачуючи їх у живоглотстві (від якої буцімто русичі, якщо вірити цитованому тут автору, рятувалися прийняттям християнства), автор мимохіть сам же й розповідає про ту деспотичність, що чинилася на Русі – вже християнській: княжі чвари-розбрати, коли свої нищили своїх (як той же Юрій Боголюбський, який тричі захоплював Київ і тричі плюндрував його) – то при чім тут скіфи? Кровожерливості й своєї вистачало. Вся Європа минулих століть палала у війнах, що не затихали на її просторах часом і десятиліття поспіль – аж до Другої світової, коли в жертву богові війни було принесено від 20 до 40 (точної цифри досі немає) мільйонів людських життів.

Власне зло та розбрати серед своїх, врешті-решт, і погубили християнську Русь перед навалою татаро-монгольських орд!

А скіфи й справді пили (була така в них дикунська, але це з висоти нашої сьогоднішньої моралі!) звичка – пити кров першого вбитого ворога. І не тому, що степовики були такими вже кровопивцями й пожадливо впивалися зубами в шию поверженого ворога, аби напитися «від пуза» його крові! А тому, що тоді вважалося: якщо ти переміг сильного супротивника, випий трохи його крові – бодай і символічно, – і сила ворога, його спритність і звага передадуться тобі, ти станеш ще сильнішим, ще спритнішим, ще відважнішим! (Гастрономічні смаки тут ні при чім!). В ім’я цього й пили кров – це не вважалося тоді дикунством! Але то був ранній період людства, коли зароджувалася його мораль і цивілізація, а кров людини – що, як відомо, не є водицею, – п’ють і сьогодні. І п’ють її гай-гай які освічені й глибоко цивілізовані – в порівнянні зі скіфами, нецивілізованими і неосвіченими!

А щодо дівчат, то вони й справді не виходили заміж доти, доки не вбивали трьох ворогів (а ворогів у ті часи вистачало!), але не так скіфські мадонни, як сарматські. (Сармати – сусіди й близькі родичі скіфів. Про це я вже якось писав у повісті «Ніч любові на засіяному полі».) Але такі були часи, коли не тільки чоловіки не розлучалися зі зброєю, а й жінки змушені були вчитися нею володіти, вміти постояти за себе чи за своїх дітей…

І голови вбитих – бувало й так, – приносили вождю, аби отримати за них винагороду – здебільшого почесну чашу вина в присутності родаків – це була велика честь, про таких героїв складали пісні, їх прославляли! І тоді це не вважалося варварством і дикунством – не варт нинішні моральні принципи тулити до давніх народів і на цій підставі їх у чомусь звинувачувати!

Що ж до кривавої помсти, то вона – кровна помста – існувала ще в родовому суспільстві – як відплата за вбивство свого. І скіфи тут не були винятком. Та й не могли бути. Зобов’язання переслідувати убивцю і його родичів при потребі було чи не священним – навіть у греків! Тож і переслідували родичів аж до дітей двоюрідних братів! Убивця ніде не міг сховатися, а якщо й ховався так, що його не знаходили, то вбивали його близьких, а кровна помста неодмінно здійснювалася. Ба й сьогодні (Кавказ, хоча б та ж Чечня) існує інститут кровної помсти – то затухаючи в певні періоди, то знову спалахуючи, і викорінити його ще жодній владі не вдавалося. Тож від помсти й сьогодні часто вигибають цілі роди!

Приносили скіфи в жертву своєму кривавому богові війни Аресу людські жертви – полонених. Це було у всіх тодішніх народів і не вважалося аморальним. Та й моральні засади тоді були дещо іншими, принаймні не збігалися з нашими, теперішніми.

І нарешті, останнє: Русь приймала християнство – ще раз нагадаємо – не заради того, аби позбутися чужого лиха, що на той час уже кануло в безвість.

Як відомо, царські скіфи, які вважали себе «найкращими», «власне скіфами», решту племен Скіфії називали «підвладними», своїми «рабами». Але не в прямому значенні, просто племена ті мали щороку сплачувати «справжнім» скіфам данину. Відмова від плати – війна. З усіма наслідками, що звідси випливають: пограбування майна, полон, рабство. Бранців скіфи перетворювали на рабів – як і повсюдно в тодішньому світі (у наш час це – військові полонені). Більшу частину невільників переможці продавали в грецькі колонії на узбережжі Чорного моря і навіть у грецькі метрополії. Рабство, як свідчить історія, у них набуло значного поширення. Рабів використовували на різних роботах: догляд за худобою, в домашньому господарстві та в особистому слугуванні. Рідко у якому скіфському кургані не знаходять рабів у могилах не лише знаті, а й середнього стану, їх клали (попередньо вбивши чи задушивши) у ногах покійника або за стінкою могили без речей, здебільшого у скорченому положенні… А втім, рабство у Скіфії було патріархальним, домашнім і не становило, як в інших, основи виробництва.

Хоча недобрими вони бували не лише до своїх рабів. У повідомленнях Кларха Солійського (ІV ст. до н. е.) є свідчення про зарозумілу деспотичність скіфів до інших народів, зокрема до фракійців: «Вдавшись до розкоші і притому досить сильно… вони дійшли до такого ступеня жорстокості й гордовитості, що в усіх людей, з якими вони вступали у відносини, почали відрізати кінчики носів… А жінки їх татуювали тіла жінок фракійців, які жили навкруг них на захід і північ… Над усіма вони панували так пиховито, що рабське служіння в них, ні для кого не безслізне, перенесло і в покоління вираз «від скіфів», яким воно було».

Але війна є війна, не тільки скіфи перемагали супротивників, захоплювали їх у полон і перетворювали на рабів, а й самі скіфи часом програвали битви, а, програвши, опинялися – якщо були живими – в полоні.

І самі ставали рабами.

І тоді вихід був один – викуп. Прадавній звичай багатьох народів. У скіфів паролем при викупі було іранське слово «зірін» – золото. Мірилом багатства у скіфів з давніх часів (і особливо після їхніх передньоазіатських походів) було золото, золоті прикраси, оздоблення зброї та збруї коней, золоті чаші й різне начиння. (Ось майновий ценз одного із знатних тубільців з Боспору: десять золотих чаш, вісімдесят чотиримісних возів та багато табунів коней, стад великої рогатої худоби й отар овець. Але золото – на першому місці.)

У бідних не було золота, і вони не могли викупитися з неволі до кінця своїх днів. Можні та багаті викуплялися за торбу золота і поверталися додому…

Про що кричать глиняні таблички

А затіяв я мову-розмову не для того, аби з кимось полемізувати і тим більше захищати скіфів від звинувачень в людохватстві, ні… І ось чому. По-перше, скіфи таки були нещадимими (в крайньому разі, не відзначалися лагідністю та милосердям до ворогів чи рабів), тут, як кажуть, ні відняти, ні додати. (Втім, їхня жорстокість, це з нашої точки зору й моралі жорстокість, у їхньому розумінні це була молодецька звага.) А по-друге, вони не потребують захисту… Тим більше у ті часи – як і раніше чи пізніше – всі народи і племена були деспотичними, і гнобительство у них було нормою. Особливо на Сході, в Азії, де жорстокість просто не знала аніяких меж.

Хоча б у тій же Ассирії, стародавній рабовласницькій державі, що існувала на півночі Месопотамії і яку ходили воювати скіфи.

Збереглися барельєфи, на яких зображено, як іде підрахунок відрубаних голів. Текст від імені ассирійського царя Тиглатпаласара Першого гласить:

«Як буря, кинувсь я на ворогів. Я наповнив їхніми трупами гірські яри. Я відрізав їм голови. Я руйнував стіни їхніх міст. Я захоплював рабів, майно, нелічені скарби… Міста їхні я віддавав полум’ю, я їх руйнував, я обернув їх на купи руїн…» І таких текстів на глиняних табличках збереглося сотні й сотні.

Все це було тоді нормою. Правилами – даруйте за парадокс – хорошого тону, зразком, яким треба бути завойовником.

І – відрубані голови, голови, голови… Довговолосі, бородаті.

Писець акуратно й діловито підраховує і записує їх, щоб потім повідомити цареві хто з його підданих і скільки відрубав голів і, отже, скількох переміг ворогів. А тому такого треба нагородити. Все буденно, узвичаєно…

Ось на іншому барельєфі конають полоняники, рядами посаджені на гострі палі…

Ось ще на одному – барельєф, як відомо, кам’яний – вічний документ: ассирійський цар Саргон гостряком списа власноручно виколює полоняникам, які стоять перед ним на колінах, очі – теж звична тоді справа!

Ось ассирійці, поприв’язувавши за руки й ноги розпластаних на землі бранців, живцем здирають з них шкіру – спокійно-діловито… Буденна робота.

Ось у камені навічно закарбовані хвастощі царя Ашурбаніпала:

«…Ніби натиск лютої бурі, я покорив країну Елама в цілому. Я відрубував голови, відрубав голову Теумману, їхньому гордовитому цареві. Без числа я переміг його воїнів, їхніми трупами я наповнив околиці Суз: наче тернинами чи чортополохом (будяками), їхню кров я спустив у річку Євлей і обагрив її води, ніби червону вовну…»

«Я увійшов у це місто і перерізав його мешканців, як ягнят…» – це про такі ж «подвиги» з іншого кам’яного документа. І таких табличок з подібними клинописними письменами тисячі! Бо й «подвигів» тоді таких було тисячі й тисячі!

В Ассирії рабам часто виколювали очі, щоб позбавити їх можливості втекти. А для сліпих у царських та храмових господарствах завжди знаходилася робота – наприклад, молоти зерно на ручних жорнах. Тому руки рабам ніколи не калічили – руки в раба мали бути цілими і неушкодженими, Бранець мав робити до останнього подиху.[27] Людей тоді цінували менше як худобу. Домашніх тварин берегли, старалися не переобтяжувати тюками й паками в’ючну худобу, раби ж мали працювати до повного виснаження. Смерть раба – менша втрата, як вола чи корови. Та й безперервні війни безперервно поповнювали людськими ресурсами ті чи ті держави, на місце одного загиблого раба приганяли десятки й сотні нових… Рабами ставали й свої, відносно вільні громадяни. Ось із цього приводу документ на глиняній табличці:

«Сина Сін-нурі, по імені Залілум, Бальмунамхе купив у його матері Сін-нурі. В якості його повної ціни він відважив їй 11 шекелів срібла (на той час приблизно ціна віслюка). Вона поклялася своїм царем перед ювеліром Ібі-ілабратом, перед птахоловом Сін-гамілом, перед Енліль-шемі, перед Сін-ерібом, перед Аху-вакаром, перед Ау-ніншубурка, перед Іліма-ахі в тому, що в майбутньому не пред’являтиме претензій».

Мати продала у вічне рабство сина, і свідки, шановані городяни міста Насарума, своїми печатками скріпили цю угоду. Все по закону.

Не були винятком і скіфи і деяких рабів своїх, аби ті не тікали, теж осліпляли. У відкритому степу та ще в умовах кочового побуту трудно було утримувати рабів, вони могли легко накивати п’ятами, а сліпі – куди поткнуться?

І голови після битви, якщо вона закінчувалася для них перемогою, скіфи відрубували і приносили їх потім вождям як наочний доказ своєї відваги та хоробрості. І вождь тим воїнам, у яких виявлялося найбільше відтятих голів, власноручно на всезагальному святі в присутності народу підносив почесну чашу вина. І такий воїн ставав знаменитим, його шанували, ним гордилися, про нього передавали билиці й легенди. Чи складали пісні. Як вже в наші дні славили тих, хто в роки Другої світової війни більше вбив ворогів – наприклад, снайперів. Чи льотчиків, які найбільше збили літаків противника і мали на фюзеляжах про те відповідну кількість зірочок.

Проте людей на палі, як то чинили ассирійці, скіфи ніколи не наштрикували (в умовах кочового життя це марудна справа – морочитися з палями), але до такого способу чи не найжорстокіших катувань у всі часи охоче вдавалися в багатьох країнах. Згадаймо хоча б Османську імперію, в її столиці Цареграді охоче садовили на палю українців, які протидіяли турецьким чи татарським людоловам. Чи вішали за ребро на гак, згадаймо, як таким робом на багатоденні муки нелюдські почепили Байду в Цареграді на риночку…

Поляки, наприклад, любили садовити на палі (що було, те було) українських козаків, повстанських ватажків, які боролися з панством за волю і кращу долю – це в Речі Посполитій був улюблений вид мученицької страти. Проштрикнутих гостряком через анальний отвір ледь чи не до шиї нещасних піднімали на стовпі, і вони по кілька днів конали під палючим сонцем у нелюдських муках, і це було не так вже й давно – якихось триста років тому.

Чи, скажімо, в Росії любили колесувати, четвертувати живих, коли спершу відтинали жертвам руки-ноги (хоча б тому ж Пугачову), а вже потім, як милість превелику, і голову; заливали приреченим у горло чи вуха розплавлений свинець, варили їх живцем у казанах з киплячим вином (предотепно!), водою чи смолою. (Виходить, що недарма колись поет О. Блок писав: «Да, азиаты мы…» Щоправда, далі уточнював, хто ж вони є: «…да, скифы мы, с раскосыми и жадными очами…»; скіфи якраз і не вдавалися до таких звірств, та ще у вседержавному масштабі, як то робили в Московії, перетворюючи такі видовиська на масові шоу – це наклеп на синів змієногої богині!). Пізніше в Росії засуджених забивали насмерть шомполами, проганяючи їх крізь стрій солдатів, чи шпіцрутенами, топили в річках (зокрема в Москві, у Неглинній) з каменем на грудях і чинили ще багато мученицьких і по-садистському вигадливих страт…

В Європі любили спалювати живцем на багаттях і влаштовували на площах міст грандіозні видовиська, десятками тисяч спалюючи безневинних жінок, звинувачених в чарівництві чи й політичних супротивників – скіфи до такого зарізяцтва, сатанізму й шкуродерства не мали ніякого відношення. Їм, неписьменним, було далеко до «просвещенной» Європи! Таких витончених тортур вони не знали, а тому на практиці їх і не застосовували.

До всього ж лютість скіфів, у якій їх звинувачують в основному грецькі джерела, не підтверджується археологічними чи якимись іншими джерелами – крім, звичайно, варварських звичаїв при похованні царів, коли вони умертвляли і клали з владикою часто жону його, слуг, конюхів, не кажучи вже про рабів. (Та й коней на той світ забирали з собою часом і цілими табунцями по десять-п’ятнадцять і більше голів!) Усі звинувачення їх у жорстокості йдуть від давніх греків і, зокрема, від «батька історії» (виявляється, й «батько» не завжди був об’єктивним!), який у четвертій книзі своєї «Історії в дев’яти книгах» під назвою «Мельпомена» зазначає, що т. зв. царські скіфи, «найхоробріші, найчисленніші; вони вважають інших скіфів своїми рабами». І згадує скіфів-орачів, але останні ніколи не були рабами в скіфських владик, а тільки змушені були платити їм данину, як і інші племена, з яких тоді й складалося об’єднання під назвою Велика Скіфія. І додає, що скіфи осліплюють «УСІХ (виділення моє. – В. Ч.) полонених», що є явним перебільшенням. Щоб осліплювали всіх полонених, такого щось ми не чули. Хоча, звичайно, якась їхня частина, значно менша, і позбавлялась очей (лише ті, які залишалися для себе, аби не розбігалися в степу), переважна ж більшість тих, які відправлялися на продаж, не осліплювалась і взагалі не калічилась, бо кому потрібні каліки. Та й коштували б такі значно дешевше.

«А воєнні звичаї у них такі, – далі свідчить Геродот. – Коли скіф убиває першого мужа, то п’є (трохи) його крові. (Як бачимо, «трохи», а не, наприклад, всю кров. – В. Ч.) Голови вбитих несе цареві; бо тільки той, хто принесе голову, бере участь у розподілі здобичі (чи не в ассирійців, з якими вони воювали в Передній Азії, перейняли скіфи цей звичай. – В. Ч.); якщо ж не принесе, то ні. З голови ворога скіф здирає шкіру в такий спосіб. Обкроює голову довкруг коло вух і витрушує її, а потому вишкрібає м’ясо волячим ребром і мне шкуру руками. (Така деталізація переконливо свідчить, що Геродот тут користувався достовірними розповідями степовиків під час своїх відвідин Ольвії. – В. Ч.) Вичинивши, вживає ту шкіру, як хустку. Він прив’язує її до вуздечки того коня, на якому їздить, і пишається тим. Той, хто має більше таких хусток, вважається найхоробрішим. Багато хто ще й одяг шиє з тих шкурок, зшивають їх, як баранячі (??? – В. Ч.). Багато їх іще здирають з побитих ворогів разом з нігтями шкіру з правих рук (у ворожій правиці сила. – В. Ч.) і роблять собі покривала до сагайдаків. А людська шкіра міцна і блискуча; вона найбіліша з усіх шкір. Багато їх (скіфів) обдирають всю шкіру з людей (слід пам’ятати, що все це робилося вже після того, як ворог був мертвим. – В. Ч.), напинають її на дерев’яну ляльку й возять (із собою) на конях.

А з головами – не всіма, лише найбільших ворогів, – чинять так. Обрізують усе, що вище брів, і вичищають. Якщо це бідний чоловік, то обтягує волячою шкірою й так користується (сира шкіра, висихаючи, щільно облягає череп. – В. Ч.), як посудиною для пиття. Так чинять із черепами своїх домашніх, якщо з ними полаються і коли перед судом царя їх переможуть (в герці. – В. Ч.). А як прийдуть до такого гості, він виносить ті голови й розказує, що це, мовляв, були його свояки, що з ним посварилися, і він їх побив. Це вважається мужнім вчинком.

Раз на рік кожний правитель у своїй окрузі готує посуд для змішування вина, і його п’ють (на бенкеті) ті скіфи, що вбили ворога (в бою); хто ж не вбив (жодного) ворога, не п’є того вина й сидить збоку без почесті. Це найбільша ганьба в них. А хто вбив дуже багато ворогів (для цього й потрібно підраховувати відтяті в убитих ворогів голови. – В. Ч.), дістає дві чаші й п’є з обох них разом».[28]

І все ж зазначав якось один журналіст у своїй розповіді про археологів, які розкопували скіфську могилу: «…описаний… справедливий портрет скіфів аніскільки не принижує їх історичного значення, особливо для нас, східних слов’ян. І навіть, навпаки, свідчення їхнього життя і діяльності, що їх старанно досліджують археологи, є нашим національним набутком».

…А ще кожен скіф підперізувався шкіряним поясом (часто з бичачої шкіри, яку непросто було взяти стрілою чи й навіть дротиком, оковувався ще й металом чи прикрашався бляшками або іншими якимись залізними пластинками), на ньому підвішував сагайдак з лівого боку і кинджал (акінак) з правого. Там часто висіла й чаша для пиття. Зброя в степовика, який себе поважав, незмінно прикрашувалася металевими бляшками, у заможних – срібними чи золотими. Взагалі скіф міг бути й геть задрипаним, але зброя його неодмінно мала сяяти бодай сріблом, бо інакше і скіф не був би скіфом!

Зброя у скіфів, як уже мовилося в іншому місці цієї розповіді, відігравала найголовнішу роль. Ледь чи не вирішальну, адже була гарантією того, що носій і володар її і завтра-позавтра ще житиме в своєму краї. І взагалі – у світі білому. Якщо біля пояса в нього висітимуть кривий і гострий – волосину на льоту краяв! – ніж з кістяним руків’ям, короткий меч-кинджал акінак, двосічний меч, бойовий молот, булава, заткнута за пояс (нею зручно було трощити ворожі голови, аби порятувати свою), дротик та в руках спис із довгим і гострющим вістрям-наконечником. Не кажучи вже про головну скіфську зброю (а втім, у ті часи не лише скіфську) – лук в гориті з тугою тятивою, що її не просто було й натягнути, і сагайдак, повен летючих стріл…

Винахід скіфа, або Як я був безкінним стрільцем з лука

«Я, Ашшурбанапал, осягнув все мистецтво писарів, засвоїв знання всіх майстрів (вельми похвально як для царя! – В. Ч.), скільки їх є, навчився стріляти з лука, їздити на коні…»

Це з написів на глиняних табличках, знайдених в ассирійській столиці Ніневії (668–626 рр. до н. е.). Тож і виходить з цього напису, що з луків ще треба було вчитися стріляти (як і їздити верхи). Здається, простіше простого – поклав стрілу, натягнув тятиву – аж ні. Навіть самому цареві довелося вчитися стріляти з лука і їздити верхи на бойовому коні…

Звернувшись до енциклопедичних видань, ми прочитаємо там, що, наприклад, лук – ручна зброя для метання стріл – застосовувався з часів мезоліту (епоха кам’яної доби, 10 – 7 тисяч років тому) майже у всіх племен і народів (за винятком австралійців) на війні і під час полювання.

Простий лук складається з дерев’яної палиці, зігнутої в дугу, кінці якої стягнено тятивою, а ось складний (посилений сухожиллям та роговими пластинками) переважав звичайний у міцності й дальності метання стріл (до 200 – в середньому – метрів).

Винахід лука – епоха в історії людської думки, прорив, як би ми сьогодні сказали, до передових технологій. Для кам’яного віку лук був дуже складною зброєю, і його винахід можна прирівняти хіба що до геніальних винаходів людства!

Ще до винаходу лука первісна людина користувалася стрілою (попередній варіант полегшеного списа, що використовувався для добування дрібної дичини чи птахів). А сам лук з’явився лише тоді, як прадавній кмітливий майстер надумав стягувати зігнуту гілку (при згинанні гілки молодого дерева накопичувалась енергія, а при розгинанні вивільнювалася) з допомогою тятиви – міцного мотузка, звитого з жил чи з волосу тварин.

Тятива передавала енергію гілки, що розгиналася, стрілі. Цим простим-простісіньким, як нині здається – та ще на перший погляд, – одномоментно було досягнуто колосального прогресу у сфері добування м’яса диких тварин. Пущена з допомогою зігнутої і стягненої тятивою гілки стріла летіла значно швидше і далі, аніж при найсильнішому кидкові рукою. Та й попадала в ціль з винятковою точністю (особливо після того, як додумались стрілу ще й оперити). І відразу ж з’явилася можливість полювати на таких тварин, які раніше були недосяжні для первісного мисливця. З винаходом лука мисливство стало головною галуззю господарства прадавніх людей. А вже потім лук, ще удосконаливши його, почали застосовувати і проти самої людини. За тисячоліття він став вирішальною зброєю тодішніх війн, яким, як відомо, несть числа. (Здається, люди й з’явилися на планеті Земля виключно лише для того, аби воювати та вбивати одне одного).

«На території України лук використовували скіфи, слов’янські племена в XV–XVII ст. – українське козацтво» (УРЕ).

Скіфи і лук…

Це все одно, що подружня пара, чоловік і жінка. Та ще й зразкова пара, адже скіф і лук ніколи не розлучалися – від ранніх дитячих літ і до смерті чи загибелі…

Цілком справедливо вважає доктор історичних наук, відомий скіфолог і археолог Євген Черненко, автор чи не єдиної в Європі (а не тільки в Україні) найповнішої монографії «Скифские лучники» (Київ, 1981), що основною і найпоширенішою зброєю Скіфії був саме лук (зі стрілами, звичайно), який з однаковим успіхом використовувався у бою і на полюванні.

Наконечники стріл (ще є симпатичне слівце – вістря) зустрічаються – і при тому в значних кількостях! – чи не в кожній скіфській могилі (в жіночих теж і навіть у дитячих) – від царів і до рядових общинників, ними засіяні простори Євразії, їх десятки тисяч зберігається в музеях.

Кілька наконечників – бронзових, позеленілих, видобутих із скіфської могили (в курганах їх іноді знаходять тисячі!) подарував Євген Черненко авторові цих рядків. Працюючи над «Синами змієногої богині», я ні-ні та й візьму до рук позеленілі наконечники стріл, ті наконечники, що їх тримали в руках скіфи чи не дві тисячі літ тому, візьму чи не в пошуках натхнення, і після того пишеться мені ще з більшою охотою. Наче смертоносні вістряки – знаряддя вбивства! – надихають на подальшу творчу працю.

Пліній Старший запевняв, що «лук і стріли винайшов Скіф…» Так, так, той, син дочки Борисфена і грецького героя Геракла, від якого пішли «царські скіфи», владичні, лучники з лучників!

В трагедіях Есхіла згадуються кочівники-скіфи, які «озброєні дальнобійними луками».

Скіфи – від рядового общинника до верховного царя (наприклад, Атей на монеті) незмінно з луками в руках чи на поясах – на бляшках, на посуді, вази, на горитах, на піхвах, на пекторалі, на діадемі, на чашах і пластинах. Завжди з луками. Скіф без лука?… Ні, такого годі й уявляти! Сини змієногої богині з ним не розлучалися ні вдень, ні вночі – як в умовах кочового побуту, так і за військових походів, а лягаючи спати, клали його під рукою, напохваті…

А ось з реальними залишками луків картина зовсім інша. До наших часів вони майже не збереглися – дерево не може вціліти за тисячі літ лежання в могилах – перетворюється в потерть-потеруху. Інша річ наконечники, адже вони бронзові чи, як раніше, кам’яні. Тож на території Скіфії зберігся лише один-єдиний – принаймні на сьогодні – «порівняно непоганої збереженості» лук, і Євген Черненко навіть врочисто зазначає, де, коли і ким був він знайдений: С. С. Безсоновою в кургані № 2 «Три брати», за 20 км на південь від Керчі в 1967 році. Довжина древка лука – 64,6 см. Простий сегментовий лук, що складається з трьох дерев’яних пластин, обмотаний по спіралі смужкою кори шириною 1,3–1,5 см.

Древки стріл знаходять частіше, чомусь вони, на відміну від лука все ж хоч іноді, а зберігаються.

А втім, причина того, що лук рідко знаходять в похованнях (чи, власне, майже не знаходять), полягає в тому, зазначає автор згадуваної монографії, що його не завжди клали в могилу разом з господарем. Головна скіфська зброя була водночас і найбільшою матеріальною цінністю (а хіба мечі або золоті речі не є значними коштовностями – та ще витвори мистецтва! – а їх щедро клали в могили), для скіфів надто дорогоцінна річ, можливо, лук передавали у спадок – від батька синові? Згадаймо, Геракл теж залишив синам своїм єдиний дарунок – лук. Не меч, не золото, а – лук.

Складні скіфські луки були невеликими за розмірами, довжина їх – натягнутих – десь 1/5 – 1/2 людського зросту. «А втім, зустрічалися луки й довжиною до метра».

На оперення древка стріли (береза, ясен, тополя) годилося пір’я орла, беркута, грифа, сокола, морських птахів і взагалі тих, які водилися в даній місцевості.

В сагайдаках – шкіряна сумка або дерев’яний футляр для стріл – незмінно знаходився чималий запас стріл – по 50 – 100 і більше штук. (Запасні стріли зберігалися ще й у колчані, що був приторочений до сідла. Так би мовити, боєзапас).

Скіфський лук був досить тугим (в цьому й полягала його головна сила), і натягнути його – справа нелегка. Потрібні були і сила, і значне вміння та досвід (ось чому треба було вчитися, як стріляти з лука). Не випадково Геракл головною умовою передачі влади над майбутньою Скіфією поєднав з луком – хто з синів зуміє його натягнути, той і отримає владу. Що, як відомо, і вдалося третьому синові, Скіфу. Щоб навчитися стріляти, щоб оволодіти луком так, як того вимагали обставини і саме неспокійне життя, потрібне було тривале тренування та значний військовий досвід.

Але – вчилися, адже скіф був перш за все кінним стрільцем з лука (по-грецькому – гіпотоксот).

Стріла, випущена з лука, могла пролетіти 500 і більше метрів, тож була і така відстань, як «політ однієї стріли». (Якщо відстань була більшою, казали вже про політ двох стріл).

Але точність стрільби значно менша, чим довша відстань. До 150 метрів ще влучали – кращі стрільці. І на двісті. Траплялися й такі унікуми.

Кращі лучники могли за хвилину зробити 10–12 пострілів.

Кожна стріла несла смерть.

Або, як пишуть дослідники, «велику вражаючу силу». При розкопках знаходять наконечники стріл, що глибоко засіли в людських кістках – їх іноді не могли витягнути навіть тодішні знахарі-лікарі, і часто поранений змушений був жити з наконечником, якщо тільки він не ставав причиною смерті. (Знаходили черепи скіфських воїнів, поранених у голову – вістря не могли витягнути з черепа, і люди з ними жили й по кілька років).

Тож правий був Ф. Енгельс (колись його в будь-якій праці просто необхідно було цитувати, як і К. Маркса чи В. Леніна, за цим суворо слідкували ідеологічні цербери, а нині це вже й не модно), коли писав: «Для епохи дикості лук і стріли були тим же, чим став залізний меч для варварства і вогнепальна зброя для цивілізації – вирішальною силою». (Між іншим, греки колись вважали лук зброєю варварів. Але після того, як в Афінах з’явився озброєний скіфський загін для підтримки порядку, греки швидко оцінили лук як зброю і взяли її на озброєння, а з часів перських воєн лук у них став чи не головним знаряддям оборони й наступу – ось чому вони були певні, що лук таки винайшли скіфи. Як свідчить Геродот, це завдяки присутності скіфів у Передній Азії їхній лук і стріли стали звичайнісінькою зброєю для тамтешніх народів; збереглася згадка, що саме скіфи вчили мистецтву стрільби з лука тамтешню знать, як, наприклад, синів мідійського царя Кіаксара. На Близькому Сході виявлено кілька бронзових форм для відливання вістрів. З однієї форми одночасно відливали три наконечники. Спеціалісти підрахували: з допомогою такої форми кілька майстрів могли виготовляти до 10 тисяч наконечників за тиждень, а тому, наприклад, потреби загону лучників у п’ять тисяч могли задовольняти всього лише кілька таких форм, власне, похідними майстернями.)

Нині скіфи «стріляють» із своїх знаменитих луків хіба що на золотих бляшках та інших речах побуту і воєнної звитяги, що їх знаходять в курганах…

Крім оперених, зазначає Євген Черненко, в давнину застосовували – ще на зорі винайдення лука – і неоперені стріли. (Геродот, наприклад, пише про лікійців, які мали «неоперені очеретяні стріли»).

І пригадалося власне дитинство (звичайно ж, босоноге, як уже кпинять з цього приводу з поетів), річка Хорол та очеретяні зарості на його берегах. А ще там було повно верболозу, гнучкого і пружного. З нього ми й робили луки, а з волосин, що їх крадькома висмикували з хвостів колгоспних коней, виплітали тятиви. Стріли робили з очеретин, звичайно ж без металевого наконечника. Просто очеретина і все. Її, звісно, не додумувалися оздобити пір’ям – як і в Геродотових лікійців.

Рідко дитинство якого сільського хлопця минало без лозяного лука з очеретяними стрілами.

Досі бачу себе маленьким лучником.

Відчуваю, як пружно натягується тятива.

Бре-ень!!!

І чую, як летить стріла (просто шматок очеретини певної довжини, але придатний, аби вибити кому око, хоча від цього Бог відводив), бачу, як вона летить, летить, летить, розтинаючи повітря – аж бринить у ньому.

Але ні в що живе я жодного разу так і не попав із свого саморобного – лікійського – лука з неопереними стрілами-очеретинами.

Господи, як то добре, що стріляти – стріляв, але я тоді, маленький хлопчик, безкінний стрілець з лука, ані горобчика, ані яке курча, пташа жовтороте так і не поцілив – Бог відвів. Не вбив живої тварі, хоч і настрілявся в дитинстві; чого-чого, а очерету для стріл у нас було предосить!

І навіть у кота жодного разу не вцілив – надто він пильним був. Мовби дрімаючи, все ж зірко слідкував напіврозплющеним оком за моїми приготуваннями до агресії. Не кажучи вже про курей. Наш червонястий, як жар, когут, завжди перебував у стані «бойової готовності» і надійно стояв на сторожі свого курячого гарему. Тільки я, бувало, з’являвся з луком і починав підкрадатися ближче (здалеку неопереною стрілою ні в що не вцілиш), як він таке здіймав, таке!.. Де вже після того було в кого-небудь попасти! Сам тікав від того ґвалту. І добре, і славно!

Але все одно я мав радість від того стріляння «в молоко» – як натягував тятиву, як посилав у світ білий стрілу, і потім бачив і чув, як вона, розтинаючи повітря, летить, летить, летить…

Нині лук залишився в історії. Та ще у спорті.

І – добре.

Якби ще туди – в історію та спорт, – потрапила й нинішня вогнепальна – і – будь-яка інша – зброя.

А ось щодо винаходу іншого скіфа Анахарсіса – жаль. А він, кажуть, винайшов золоту стрілу, на якій буцімто можна було літати. Навіть у майбутнє. Шкода, що золота його стріла не стала набутком людства.

Який жаль.

А втім, можливо, сам Анахарсіс полетів на ній у майбутнє, і нині десь він там, у нашому завтра – нас чекає…

Крилате царство Тагімасада, або Сьоме божество із скіфського пантеону

У своїх релігійних уявленнях скіфи досягли досить високого ступеня обожнювання космічних сил і явищ природи в антропоморфних образах. Пантеон скіфських божеств не поступався перед пантеонами більшості стародавніх цивілізацій.

Історія Української РСР. Т. І. С. 166.

Старшою серед скіфських божеств була жінка (залишки матріархату?), незрівнянна Табіті, богиня домашнього вогнища, вона й очолювала пантеон скіфських божеств.

Її шанували чи не найбільше за всіх богів і богинь. Домашнє вогнище було в кожній сім’ї – в степу без багаття взагалі не обійтися, – тож і не дивно, що ім’я її трактувалося як «та, що зігріває» або ще – «полум’яна». Вона була (в єдиному числі) першою з трьох розрядів семибожого пантеону й ототожнювалася з грецькою Гестією. Будучи богинею домашнього вогнища, Табіті одночасно була і богинею-повелителькою вогню взагалі – у всіх його проявах.

Геродот згадує і про існування якоїсь множинності «царських Гестій» (наче їх було кілька чи одна Гестія в кількох іпостасях), клятва якими була найвищою клятвою. Множинність погоджується із загальним для індоіранських народів уявленням про вогонь, як стихію, що пов’язана з трьома зонами космосу, як про універсальну матеріальну речовину в процесі космогенезу. Множинність Табіті – це й золоті предмети, що на зорі зародження скіфського етносу впали з неба – плуг з ярмом, сокира, чаша. Тому й символізують три групи скіфського суспільства, а через їх прародаків Ліпоксая, Арпоксая і Колаксая – три зони світобудови, що уособлені в них.

А ще Табіті врочисто йменували «царицею скіфів». Чи була вона жоною царя? Швидше всього, це відгомін ритуалу символічного шлюбу царя, що заступав на престол з Табіті – таким актом ніби підтверджувалася сакральність царської влади. А для рядових скіфів Табіті була перш за все матір’ю і цим – коли зверталися до неї: мати Табіті, – все й було сказано-мовлено, від душі і серця.

А ось головним, після Табіті, проте чоловічим божеством, був Папай – батько скіфів, чиїм ім’ям вони теж давали клятви: «Клянусь Папаєм!» («Клянусь бородою Папая!») – і міцнішої й правдивішої клятви у них не було.

Разом із своєю жоною, богинею землі Апі (напівжінка, напівзмія, прародителька скіфів, тому й образ змієногої богині найчастіше зустрічається на їхніх золотих бляшках та багатьох інших речах скіфського вжитку), складав другий розряд божеств і ототожнювався з грецьким верховним богом Зевсом. Ім’я трактується, як «батько, отець», інше – «захисник».

Уособлення верхньої зони космосу.

Вважався батьком першолюдини (першого скіфа), добрий бог-захисник, володар небесних стихій в тім числі; можливо, й грому та блискавок, таким собі християнським Ільком. Скіфські царі вважали його своїм предком, таким чином підкреслюючи своє неземне походження.

Бог сонця Гойтосір (четвертий бог) ототожнювався з грецьким Аполлоном. Це веселоокий гарний скіфський хлопець, молодий чоловік, якого всі любили, всі йому охоче поклонялися і щоранку, як сходило сонечко – радо його вітали: Гойтосір! Гойтосір прийшов! Слава тобі, ясноликий, за те, що ти даруєш нам новий день!

Його символами були орел, олень, кінь і сонячний знак.

Аргімпаса – богиня вроди і кохання (ототожнювалася з Афродитою), була п’ятою богинею в пантеоні сколотів.

На шостому місці знаходився грецький герой Геракл, ніби ж чужинець, приблуда, але його скіфи шанували як свого, як одного з своїх прародителів.

Шостим був Арес (ім’я фракійсько-грецьке, а як його називали самі скіфи – невідомо) – вже згадуваний бог війни, втіленням якого був старовинний залізний меч. Він ніс всьому живому погибель, жорстокий і невмолимий, і його боялися дужче самого Папая (хоча любили більше Гойтосіра, веселоокого парубка, що уособлював собою сонце). Аресу, єдиному з усіх скіфських богів, приносили в жертву не лише тварин, а й людей. На честь бога війни – війни були популярним молодецьким заняттям кочовиків – щороку проводили свята з ушануванням воїнів, що відзначилися в боях, почесною чашею вина. На таких всенародних святах влаштовували ритуальні танці із змаганнями сильних та кмітливих – боротьба, стрільба з луків, перегони на конях тощо.

Сьомим у семибожому пантеоні скіфів і був Тагімасад (Тагімаса, Фагімасад), єдиний бог з крилами, але антропоморфний, людинобог, єдиний бог, якому поклонялися всі скіфи – і войовничі, і мирні. Царські скіфи, кочовики й хлібороби. А втім, за Геродотом, Тагімасад буцімто і не входив в загальноскіфський семибожий пантеон, а тримався ніби осторонь і ніби його шанували лише царські скіфи, воїни і частково землероби, а ототожнювався він з грецьким Посейдоном. Мабуть, на тій підставі, що Посейдон за сумісництвом був також і покровителем конярства.

Тагімасад у скіфів був богом коней (покровителем конярства), зображувався незмінно крилатим людиноконем і взагалі відігравав велику роль у побуті й господарстві як царських скіфів та кочовиків, так і мирних осілих землеробів. Після Папая й Ареса це був третій бог, якого затято шанували кочовики, що майже не злазили з коней. Взагалі конярство в скіфів було над усе, тож і мали вони культ бойового коня, що уособлював собою нерозривний зв’язок між воїнами і кіньми, їхнє побратимство. Навіть богатир з богатирів і той без коня ніхто – піша-пішаниця. Ось чому кінь у скіфів був богом і зображувався крилатим конем, але неодмінно людиноподібним. І не було такого скіфа з часів чи не самого Таргітая й напівдіви-напівзмії, який би не мріяв мати побільше коней, а на крилатому конику ще й політати, і – літали. Правда, в легендах і переданнях…

Оскільки ж кінь був бойовим побратимом воїнів, вірним і найвірнішим, то й започаткувався у них культ бойового коня-вітрогона, коня-воїна і брата чотириногого – навіть самотній одинак, маючи коня, вже не почувався беззахисним і самотнім… Без коня вояка вже не вояка, з конем він уже як батир! (Згадаймо хоча б пізніші часи, вже слов’янські, хоча б трьох богатирів з руського фольклору – як упевнено й незалежно сидять вони на конях, і коні під ними – картинки!).

Кінь був не лише бойовим другом воїнів, а й помічником – незамінним при тому! – в роботі. Особливо в землеробів. А ще ж і кобиляче молоко – кумис та бузат – святкові напої кочівників та інші продукти харчування – у вірного друга було ще й смачне поживне м’ясо, і останнє, чим він міг допомогти своєму двоногому побратимові – це нагодувати його своєю плоттю.

За висновками зоологів, скіфські коні були схожі на нинішні породи степових коней, зокрема казахські та монгольські, це здебільшого низькорослі або середньорослі (близько 123–144 см у холці) тварини, які відзначалися витривалістю, жвавістю та невибагливістю, були вдатними і до роботи в полі, і до брані кривавої. Вони були чи не найкраще з усіх домашніх тварин пристосовані до життя з людиною в одній зоні. Союз людини з конем був одним з найвдаліших і найплідніших з усіх союзів, що будь-коли укладалися з тваринами. «Його вигнута спина за холкою мовби зумисне створена для сідла, його видовжена морда і плечі – для хомута, і тільки в нього в роті можливі вудила. Його ноги – для швидкого бігу, його копита – для підків, а його нестомлюваність у роботі вища, аніж у такого дужака, як слон», – свідчить відомий популяризатор цих тварин І. Акимушкін у своїй книзі «З конем – через століття». – Можна подивуватися прозорливості первісного скотаря, який угледів і інші достоїнства гривастих звірів. Попрацювавши двадцять годин на добу, кінь тільки трохи поспить – хоч навстоячки! – і може знову пастися. Причому, якщо є така необхідність, – на використаних пастівниках, де корови не можуть добути й травинки. І не має шкідливої звички висмикувати рослини з корінням, як це роблять кози. До речі, прогодувати коня надзвичайно легко: два кілограми вівса на день – і він ситий. А в трудні воєнні роки коні, обходячись часто солом’яною січкою, злегка присипаною борошном, возили й орали, боронували й збирали врожай…» (Спеціалісти підрахували, увівши термін кінська сила, що та сила – одиниця потужності – дорівнює 75 кілограмометрам на секунду, або 0,736 кіловат).

До всього ж коні добре були пристосовані до життя у відкритих степах – взимку самі собі добували підніжний корм, розгрібаючи копитами шар снігу й до 10–15 см завтовшки (так звана «тебенівка»).

Разом з низькорослими, хоч і витривалими, але малопривабливими на вигляд робочими кониками у скіфів – переважно в знаті та заможних – були й показові коні, як би ми сказали, для виставки – високорослі, тонконогі красені, чиї останки знаходять археологи в захороненнях, схожі на сучасну арабську породу. Їх добували на Сході – для виведення нових порід і для парадної верхової їзди (особливо царі та вожді). Очевидно, вони й були героями скіфських легенд та передань про молодецтво, про крилатих коней. Ну а далі, як співається вже в українській народній пісні: «Їхав козак за Дунай, / Сказав дівчині, прощай! / Ти, конику вороненький, / Неси та гуляй!»

А загине молодець у бою, то й пісня інша: «Козака несуть і коня ведуть, / Кінь головоньку клонить…»

Життя скіфа, в першу чергу не бідного, минало на коні, без якого справжній скіф (і не тільки кочовик) не уявляв ні себе, ні свого життя-буття у степах, який, здавалося, самими богами був створений для вершників, для їзди на ньому.

Пегас, як відомо, в грецькій міфології – крилатий кінь (пізніше він стане конем поетів). Взагалі це одна з найранніших мрій людства – звідтоді, як у ІІ – ІІІ тисячоліттях до н. е. в степах між Доном і Дніпром було приручено (одомашнено) травоїдного непарнокопитого ссавця родини конячих – політати на ньому не тільки на землі, а й у небі. (Птахи – навіть найбільші, – для такого діла були явно замалі, аби люди могли на них сідати й здійматися в небо.) Згодом кінь буде поширений на всіх континентах (крім Антарктиди), у нього добре розвинені слух, нюх і пам’ять. Він легко піддається тренінгу. (Нині на земній кулі налічується понад 200 порід коней.)

Правда, спершу людська уява створила кентавра, химерну істоту. Зображуючи той витвір людської фантазії, художники і скульптори приєднували до фігури людини задню частину тулуба коня, пізніше до тулуба і грудей коня додавали верхню частину людського тулуба. Так і було створено напівлюдину-напівконя. Мали вони, щоправда, дикий норов (принаймні людська традиція й фантазія їм це приписували) і жагу до вина.[29]

Але з кентаврами нічого путнього не вийшло – та і який з них глузд, сенс і вигода людям? Тож вічна мрія гомо сапієнса будь-що покорити небо і наділила коня крилами. Але далі створення Пегаса справа тут явно не просунулась – у справі підкорення неба. Хоча в руських народних казках людина літала на коні вельми успішно – хоча б той же коник-горбоконик з казки Єршова. У скіфів був свій такий пегас і коник-горбоконик водночас – бог конярства Тагімасад, що зображувався крилатим конем. Між іншим, давні слов’яни V – Х ст. теж поклонялися особливому божеству – конюшнику, який охороняв конюшні і коней від усякого лиха, хвороби чи пожежі. В яслах на ніч конюшнику неодмінно залишали різні наїдки, а здебільшого кусень хлібця, аби був добрішим до коней і пильніше їх оберігав, узагалі ж у слов’ян-язичників кінь чомусь був символом смерті і водночас символом воскресіння сонячного божества, яке сходить і заходить. А вже так, як запорозькі козаки любили коней, їх ніхто не любив. Кінь для січовиків, для всього лицарства січового – і «вірний друг», і «нерозлучний товариш», і навіть «вірний брат». Та й козак без коня був не козаком, а якоюсь там сіромою худорідною чи незвитяжною. Козаком він ставав лише в сідлі коника вороненького, брата і товариша свого вірного.

«Козак звертається до свого коня не як до німої тварини, а як до розумної тварини, – свідчить великий знавець козаччини й Запоріжжя Д. І. Яворницький, – у всьому рівної з людиною; він просить його «розбить козацьку тугу по темному лугу», винести його з тяжкої неволі, розділити його радість у перемозі над ворогом; він ділиться з ним сердечними таємницями, заповідає йому, вмираючи (але на той світ козак ніколи не брав із собою коня. – В. Ч.), передати з дикого степу вісточку дорогим товаришам і близьким родичам у славній Січі і далекій Україні; він піклується про нього як про найдорожче для себе створіння і у випадку хвороби коня пропонує йому і свій святковий одяг, і незліченні скарби, сховані у землі, і «ясную зброю», лише б кінь підвів голову, розмаяв по вітру широку гриву й знов помчав з козаком «шляхом, балками, ярами, непрохідним байраком».

Як уже мовилося, скіфські коні в загальній своїй масі, а не вибрані коні вельможних, були невеликими, проте відзначалися жвавістю й витривалістю – що для кочівництва та воєн було чи не найважливішою умовою. Хай і непримітний коник – нема на що й подивитися, – але ж двожильний. Арран – давньогрецький історик і письменник – зазначає, що їх спочатку важко було розігнати, а тому «до них можна ставитись з повним презирством, якщо побачиш як їх порівнюють з конем фессалійським, сицилійським чи пелопонеським, зате вони витримують які завгодно труднощі; і тоді можна побачити, як той прудкий і рослий, гарячий кінь вибивається з сил, а ця малоросла й шолудива коняка спочатку обганяє його, а потім і залишає далеко позад себе».

Істинний друг, непоказний, не знатний і не родовитий, але ж який надійний і вірний!

Тож і недарма виходить, вони, скіфські коні, чи не єдині з усіх домашніх тварин мали свого персонального бога, якого скіфи шанували не менше, як богиню Табіті, батька Папая, як Агрімпасу чи сонцеликого Гойтосіра. Навіть сам Арес, всемогутній і жорстокий Арес з повагою ставився до Тагімасада – як же без летючої кінноти виграти битву? Тому й був у скіфів культ коня – коня-воїна, і коня-трудівника, друга і побратима, без якого і воїн не воїн, і хлібороб не хлібороб, і богатир не богатир… От би політати на ньому, на вірному конику вороненькому (неси та гуляй!) ще й на небесі – ото б уже була лафа! Але то вже лишалося нездійсненним, з розряду вічних мрій людства – кінь хоч і мав крилатого бога, але трудився на землі – і вірно, і затято, і за це йому ті, хто його приручив, завжди були вдячні і завжди шанували його як свого чотириногого брата.

І земля задвигтіла…

Скіфське об’єднання (прадержава їхня) у степах Північного Причорномор’я відзначалася тричленним поділом – ця законність його й нерушність обумовлювалася ще діями першопредка скіфів Таргітая, який, за легендою, розділив землю між трьома своїми синами – Ліпоксаєм, Арпоксаєм та Колаксаєм.

Всі сфери скіфського життя з давніх давен теж підлягали цьому тричленному поділові і, зокрема, військова. Ось чому скіфське військо незмінно ділилося на три частини на чолі з трьома царями, що походили з одного правлячого дому (клану) чи роду. Але неодмінно один з них (тут скіфи притримувалися принципу єдиновладдя) мав усю повноту верховної влади. Так би мовити, був «старшим» царем, царем над царями, був «більшим» царем, аніж два його «колеги».

Головною ударною силою скіфського війська були, як уже мовилось, кінні стрільці з лука. Сини змієногої богині завжди навалювалися на ворога раптово, шалено, мовби вигулькували нізвідки всією масою коней і людей, і хоч вони використовували як наступальну зброю спис, дротики та мечі із залізними наконечниками й короткі (до 60 см завдовжки) мечі-акінаки (ними здебільшого кололи, наносячи разючий удар!), а довгими мечами рубали навідліг, розкроюючи черепи та плечі, чи бойовими сокирами та клевцями-чеканами (а втім, останні були ще й своєрідними символами влади); самі будучи закутими в захисні обладунки – щити, панцирі з лускатим залізним набором, мали шоломи, бойові пояси, що захищали животи, поножі – використовували захисні обладунки й при спорядженні бойових коней (наприклад, великі бронзові пластинчасті налобники) та все ж головною наступальною – і при захисті теж – зброєю був лук. Рухливі загони кінних стрільців, з яких і складалася основна маса скіфського війська, швидко переміщуючись, дотримуючись – на початку – безпечної відстані від ворога, – засипали його тисячами – десятками тисяч! – нищівних стріл, майже блискавично спустошуючи його ряди. Зберігся напис з Ольвії, у якому розповідається, як якийсь Анаксагор, син Дімагора, відправив стрілу на відстань понад 521 м. Але це поселенець-еллін, людина взагалі мирна, самі ж скіфи півкілометрову відстань долали стрілами легко, а при швидкості стрільби (10–12 пострілів на хвилину) і справді блискавично спустошували ряди ворожого війська, розсіювали його по полю на окремі купки і, оточивши, поодинці добивали.

«…І тоді скіфська кіннота клином врізалася в розпорошені ряди трибаллів, розсікла їх навпіл і почала гнати й добивати охоплені панікою загони. Переслідування було кривавим. Кинувшись тікати, трибалльські загони втратили зв’язок між собою, скіфи їх оточували і по черзі знищували, і гналися, гналися за втікачами, захоплюючи їхніх коней, обози, гурти худоби та різне збіжжя. До вечора з трибаллами було покінчено, і всюди на рівнині лежали трупи людей та бігали коні без вершників. Почувши про повний розгром їхнього війська, племена трибаллів почали зніматися з насиджених місць і тікати на північ і на захід. Паніка охопила степи. Рятуючись від Атея, трибалли пішли з Нижнього Істра, а їхні землі захопили скіфи».[30]

«Вже й білий світ благословився – пора битву починати. Понад Істром пливли тумани, ріка парувала і стомлено хлюпотіла в берегах. Роси випали рясно і щедро. З-за далекого обрію по той бік ріки витикався малиновий пруг сонця, і скіфи, вітаючи світило, підкидали вгору башлики, здіймали списи, кричали:

– Гойтосір! Світи нам і нашій перемозі!

В степу стояв гул голосів і тупіт копит – степ глухо двигтів. Великі маси людей і коней в обох таборах (скіфському і македонському) прийшли в рух і вже не могли зупинитися. В передчутті ситої поживи до Істра зліталося чорне гайвороння, всідалося на прибережних вербах. Каркало, позираючи на людей і коней: швидше починайте, ми голодні.

Люди і коні мали ось-ось почати криваву тризну. Для багатьох схід сонця того ранку стане останнім у їхньому житті. Принаймні у цьому, земному світі, бо відважних воїнів Ареса чекає славне потойбічне життя. Хто більше уб’є ворогів, до того прийде слава і на цьому, і на тому світах! Арара!

…Війська вже готові до бою. Вишикувались вони величезним клином, гостряк якого націлився на македонський табір, що ген бовванів у тумані на відстані польоту двох стріл. На чолі клина – важкоозброєна кіннота, праворуч і ліворуч її гостряка – легка кіннота, позад вершників стоять лучники. У кожного в гориті по десять і більше десятків стріл, пара дротиків, а хто й пращу має. У кожного мечі для кінного бою і кинджали для ближнього. Захищені дерев’яними щитами, шкіряними куртками та широкими бойовими поясами.

Ядром скіфського війська завжди була важка кіннота, озброєна луками, дротиками, списами, бойовими сокирами і довгими мечами – для битви як з кінним, так і з пішим противником. Вершники захищені панцирами з металевим набором. Стоять десятками на чолі з десяцьким, десять десятків складають сотню на чолі з сотником, десять сотень – тисячу на чолі з тисяцьким. Вуздечки у коней в срібних бляхах – одна на лобі, одна на потилиці і чотири по боках, на схрещенні ременів – срібні фігурки грифонів. Такі ж фігурки й на носах коней, а на грудях шкіряні ремні, покриті бронзовою стрічкою з карбованим орнаментом.

За кіннотою стоять лучники. В башликах, у повстяних куртках, у кожного з лівого боку висить горит з луком і стрілами…

…Бій за традицією зав’язувала легка кіннота.

…З ревом, вигуками та улюлюканням понеслась на македонців легка кіннота скіфів. Вершники мчали ніби наперегони один з одним, галасували, пронизливо свистіли, наче щоб просто розрадити душу швидкою їздою.

Македонська кіннота не рушила з місця.

Скіфи як по команді зупинили на всьому скаку коней… зробили коло і повернулися на свої місця. І тоді від македонського війська відірвався загін легкої кінноти і теж з галасом, свистом та улюлюканням понісся на скіфів, випустив хмару стріл і повернув назад. Кілька скіфських вершників щитами спіймали стріли, витягли, поклали на тятиви і пустили їх назад, вигукуючи:

– Ей, македонці, заберіть своє добро! Вашими стрілами годиться хіба що граків полохати!

І тут наперед вихопився скіфський вершник в шоломі, блискучих латах, у малиновому башлику й голубій, багато розшитій куртці, завертівся між своїми й чужими.

– Ей! Хто у вас не з боязких?! Хто хоче послухати, як свистить моя стріла, – виходь!

Із строю вихопився вершник в шоломі, блискучих латах і в білому плащі гіматії. Скіф і македонець, тримаючи в руках луки із стрілами на тятиві, помчали один одному навстріч. Дві стріли дзизнули одночасно, і кожна з них знайшла свою ціль: македонська вп’ялася в око скіфові, а скіфська – македонцю. Теж в око. Обидва відкинулись назад і впали з коней одночасно.

І тоді спалахнуло ревисько з обох боків, і дві лави легкої кінноти – македонська і скіфська – понеслися одна одній навстріч. Налетіли, коні зіткнулись грудьми, завертілися, замиготіли мечі, закрутився пил… Іржання, вигуки, тупіт, дзенькіт зброї, крики… І – розбіглися, тільки на збитій землі залишилися тіла. Одні непорушні, інші корчились…

Але й цього разу билися знічев’я, люті і зла, коли вороги ладні перегризти один одному горло, – ще не було. Просто забавки, мірялися силою, розминалися, під’юджували один одного, насміхалися один над одним, і перші вбиті й поранені теж впали ніби жартома, як у звичайній, нічого не вартій бійці.

А тоді стихло все, і раптом на скіфському боці залунало:

– Арес! Арес!

І на македонському залунало:

– Арес! Арес!

І тоді – почалося.

Скіфська важка кіннота, що чорною стіною стояла в степу, націливши свій клин на македонців, зненацька зірвалася з місця.

Земля задвигтіла.

І світ, здавалося, здригнувся.

Виставивши списи, скіфи неслись тараном, і страшний той таран був націлений в гущу противника. Македонці відчули: якщо таран вріжеться в їхні ряди – не встояти. Він розколе їх навпіл, розсіче, зімне, нестримним потоком, що все змітає на своєму шляху, увірветься в середину рядів, посіче, потопче все і добиватиме, переслідуватиме вже окремі розпорошені купки… Ніхто не міг встояти перед таким тараном, єдине спасіння – кинутись йому навстріч. Ударну силу списа, коли кінь несеться на повному ходу, витримати неможливо – вершники вилітатимуть із сідел, як мішки з соломою. Коли ж і противник несеться навстріч з такою ж силою і швидкістю, то вже кому як поталанить. Або тобі, або твоєму ворогу.

І македонці теж лавою, від якої теж задвигтіла земля, ринулись навстріч скіфам. Наче грім гуркнув у степу, як зіткнулись дві лави. Коні вдарились грудьми в груди, списи пронизували вершників наскрізь, не затримуючись у тілі. Злітали з сідел вершники, навіть не встигнувши охнути, падали під конячі копита, що кресали під собою все, і тіла в одну мить перетворювалися в кривавий заміс… Удари були такими дужими і блискавичними, що вершник, проштрикнувши ворога, збагнути не встигав, що в ту мить він і сам був пронизаний гострим залізом наскрізь.

Коли зіткнулися впритул і змішалися, орудувати списами вже не було як, то взялися за мечі. Білі плащі перемішалися з повстяними куртками, і всі надсадно і люто запрацювали аресами. Дзенькіт, коли мечі стикалися з мечами чи рубали шоломи й лати, стояв такий, що у вухах закладало, хрипіли й іржали коні, падаючи, калічили ноги, тільки люди мовчали. Зціпивши зуби, навідліг рубали, кололи, стинали голови, розсікали плечі, перерубували один одного навпіл… Поранених у такій кривавій веремії не було, бо вони не могли вибратися із сплетеного клубка конячих і людських тіл. Їх або добивали, якщо вони утримувалися в сідлах, або вони самі падали з коней під копита й за мить перетворювалися в заміс…»

…Під дзвін мечів і співи стріл вступили скіфи на історичну арену.

Частина четверта

Скіфський рай і скіфське ельдорадо

Майже на 1000 км смугою завширшки близько 500 км.

І увесь той простір аж до Чорного моря звався степом

Проступає степу сивизна

Край шляхів гіркими полинами.

Степ мовчить, та він один лиш зна,

Як його кохали й проклинали.

Знає він, куди свій час подів,

Знає він, за ким голосить чайка.

Степ сивіє в бородах дідів,

В їхніх зморшках – степове мовчання.

В їхніх жилах – втома степова,

Степове безмежжя – у зіницях;

З рук дідівських супокій сплива,

У зімлілих борознах струмиться.

Юність десь, як спогад у човні.

Тут задума. І туманність далі.

Недаремно звуть у нас «дідами»

Полуденні хмари мовчазні.

…Сивобровий, дивомудрий степ -

Мій прапрадід і, напевне, правнук.

Я твоє мовчання золоте

Осягнути, зрозуміти прагну.

О, якби здійснилась мрія ця!

…Ніс би я невтомно в полі чати,

Коли б мав уміння мудреця -

В унісон зі степом помовчати.

Михайло Чхан

Якщо рай коли і був на землі, то був він у кочівників – це точно-точнісінько і правдиво, а ім’я йому, скіфському раю, – Степ! Неодмінно з великої літери! Степ-Батько, Батько-Степ – таким він був для скіфів (як пізніше таким буде для запорожців).

І хай нас не дивує таке сухе визначення у наших словниках цього незвичайного феномену, яким є Степ: «великий безлісний, вкритий трав’янистою рослинністю, рівнинний простір у зоні сухого клімату». Це, звичайно, так, характеристика щонайточніша, але в Миколи Васильовича Гоголя знайшлося інше визначення, скажемо так, нашого Степу:

«Степ що далі, то все кращав. Тоді увесь наш південь, увесь той простір аж до самого Чорного моря був неторканою зеленою пустелею. Ніколи плуг не переходив незмірними хвилями диких рослин. Самі лише коні, ховаючись у них, мов у лісі, витолочували їх. Нічого в природі не могло бути кращого за степ. Уся поверхня землі була немов зелено-золотий океан, по якому бризнули мільйони різнобарвних квіток. Крізь тонкі та високі стебла трави пробивалися блакитні, сині, й фіялкові волошки; жовтий дрок стримів своєю пірамідальною верхівкою; біла кашка своїми шапками-парасольками рябіла на поверхні; занесений бозна-звідки колос пшениці (чи ж не зі скіфських часів? – В. Ч.) наливався в гущавині. При тонкому їхньому корінні нишпорили куріпки, повитягавши шийки. Повітря було повне всякого пташиного співу та свисту. В небі нерухомо стояли шуліки, розгорнувши свої крила і втупивши очі в траву. Ґелґіт диких гусей, що сунули стороною, відлунював бозна в якому далекому озері. З трави рівним помахом крил підіймалася чайка і, розкошуючи, купалась у синіх повітряних хвилях. Ось вона щезла у високості і тільки мріє чорною цяткою. Ось вона перекинулась на крилах і блиснула на сонці…Степи, степи! Які ж бо ви з біса гарні!» (М. Гоголь. «Тарас Бульба», переклад М. Садовського).

І все ж нам доведеться заглянути й до наукових видань, хоч їм, звісно, й важко змагатися з Миколою Гоголем.

СТЕП – тип рослинності, що об’єднує трав’яні угрупування, в складі яких переважають ксерофіти (рослини, що пристосувалися до життя в умовах дуже тривалої або сезонної посухи – в пустелях, напівпустелях, степах), зокрема ковили, типчаки, житняки, келерії, тонконоги з домішкою кореневищних злаків та посухостійкого різнотрав’я. Формуються в умовах рівнинного рельєфу і помірного клімату – з холодною зимою і посушливим літом… Степова рослинність панує у степовій, частково поширена у лісостеповій і пустельних зонах.

Широкою смугою простягається (степ) від Дунаю до Центральної Азії. Подібними за зовнішніми ознаками до степу трав’яні угрупування Північної Америки називаються преріями, Південної Америки – пампою, Південної Африки – даунлендами. Більшість степів розорана. На території України степи збереглися лише в заповідниках: лучні – в заповіднику Михайлівська цілина, типчаково-ковилові – в заповіднику Хомутівський степ, Стрілецький степ та Асканія-Нова, полиново-злакові – в Присивашші та на Керченському півострові.

СТЕПОВА ЗОНА УКРАЇНИ – займає південну частину республіки, простягаючись з Заходу на Схід від пониззя Дунаю до південних відрогів Середньоросійської височини майже на 1000 км смугою завширшки близько 500 км. У межах степової зони України розташовані Одеська, Миколаївська, Херсонська, Дніпропетровська, Запорізька, Донецька, Луганська області, південні частини Кіровоградської і Харківської областей та рівнинна частина Кримського півострова. Степова зона України характеризується найбільшими тепловими ресурсами, найдовшим вегетаційним періодом та найменшою зволоженістю. Річки степової зони України маловодні, особливо влітку. Великі річки – Дніпро, Південний Буг є транзитними для зони. Озера в основному приморського лиманного типу, частина їх солона. Природна трав’яниста рослинність цілинних степів збереглася на незначних ділянках, переважно у заповідниках (Український степовий заповідник, Асканія-Нова). Навесні багато ефемероїдів – крупка, зірочка, горицвіт тощо. Деревна рослинність поширена на півночі зони байрачні ліси та в заплавах річок – осокірники, вербняки тощо. Сучасний тваринний світ представлений гризунами (зайці, ховрахи, бабаки, хом’яки, миші) та хижаками, які на них полюють (вовки, лисиці, тхори, борсуки); серед птахів поширені жайворонки, перепілки, куріпки, трапляються дерихвіст, дрофа, орел, сова та ін.

За тепловим режимом, зволоженістю, ґрунтами й умовами природокористування степову зону України поділяють на дві підзони – північну і південну. У межах північної підзони виділяють Дністровсько-Дніпровську, Лівобережно-Дніпровську, Приазовську, Донецьку, Донецько-Донську та Молдавську північні степові провінції. До південної підзони входять Дунайсько-Дністровська, Причорноморська, Причорноморсько-Приазовська та Кримська південна степові провінції.

В степовій зоні часто бувають сильні вітри – суховітриці, суховії та пилові бурі…

З устя Дніпра та й до вершини сімсот річок, ще й чотири…

Підрахована площа основних кочовищ скіфів – це між Дністром та Доном, де зосереджені основні їхні поховання, знамениті кургани, – і сягає вона 235 тисяч кв. км!

Та яких! Кращих степів за степи Придніпров’я та Причорномор’я у ті часи годі було й шукати! Недарма ж ще Геродот, пишучи про скіфське степове Ельдорадо наголошував, подивований, що їхня велика рівнина «рясніє травою та зрошується водою багатьох річок».

Рай для худоби, істинний рай!

І хай у тому краї благодатному на степовиків чигали сотні небезпек, де час од часу спалахували криваві сутички й вихором проносилися кінні війська, все знищуючи на своєму шляху, хай там розбійничали сотні драпіжницьких зграй, все ж для степовиків[31] то був рай, той рай, яким на зорі людства для Адама і Єви, ще до їхнього гріхопадіння, був Едем, райський сад. Правда, рай за релігійними уявленнями (християнства, ісламу, іудаїзму, буддизму), – місце вічного блаженства душ померлих праведників, у нашому ж прикладі Степ був раєм для живих. Правда, як і прародителів людства Адама та Єву, скіфів теж, врешті-решт, буде вигнано (Бог вигнав? Чи які сили?) з Раю-Степу і вигнано навічно, але століття – чи не тисячу літ – він все одно був для них красивою і розкішною благодатною місцевістю. Правда і в тому, що спокійного тихого життя в кочівницькому раї в межиріччі Дністра – Дона ніколи не було (десятки племен постійно ворогували між собою, та й скіфи постійно вели війни між собою і між сусідами, і в краях тих завжди владарювала сила, а не справедливість), але тут вже нічого не вдієш: за рай треба платити. І платити пеклом. І скіфи сповна заплатили і, врешті-решт, були вигнані з тих країв (коли б знали поетичні рядки Володимира Самійленка, неодмінно б їх повторили: «Прощай, моя ти втіхонько єдина, / Моє життя, мій раю дорогий»), але те станеться пізніше, значно і значно, через сім століть, через сім віків, а спершу таки був у них рай і ймення йому було: СТЕП!

На отих 235 тисячах квадратних кілометрів, на яких слалися розкішні різнотравні та типчаково-ковилові пасовиська! («Трава така, що й сам би пасся!» – казали, бувало, скотарі, захоплені зеленим царством у межиріччі Дністра – Дону, особливо по берегах Дніпра.) А які низовини та заплави тяглися вздовж великих і малих річок! Тільки в Дніпро з правого боку вливалося дев’ять річок, а з лівого – близько двадцяти! Та які ріки! А які біля них тяглися плавні – повні трав у низовинах та заплавних лісів!

Найзнаменитішим серед них був славний у віках і тисячоліттях (хоч у різний час він, очевидно, по-різному й звався, та ще в різних народів) Великий Луг.

Це через століття, вже за козацьких часів писатиме Дмитро Іванович Яворницький:

«Майже весь береговий простір Дніпра, за винятком порогів, був укритий розкішними й малопрохідними плавнями, що давали запорізьким козакам і ліс, і сіно, й безліч дичини та звіра. Ці плавні були низовинами, вкритими трав’янистою й деревною рослинністю, перетятими в різних напрямках річками, відгалуженнями, єриками, затоками, лиманами, протоками, всіяними величезною кількістю великих і малих озер і порослими густим, високим і непрохідним очеретом. З усіх плавнів особливо був знаменитим Великий Луг, що починався біля лівого берега Дніпра, напроти острова Хортиці, тягнувся зі 100 верст…

…Обидві ці річки, Дніпро й Буг, живилися своїми річками й гілками, що впадали у них в різних місцях по обидва береги. З безлічі приток Дніпра з правого боку найвідомішими були: Сухий Омельник, Мокрий Омельник, Домоткань, Самоткань, Сура, Грушівка, Томаківка, Базавлук та Інгулець з його знаменитою притокою Жовтими Водами, з безлічі лівих приток Дніпра найвідомішими були: Оріль з боковими Багатою і Берестівкою, Самара з боковою Вовчою, що складається з Ганчула і Янчула, Ворона, Осокорівка, Московка Суха, Московка Мокра, Конка, Білозерка, Рогачик, Лопатиха, п’ять річок Каїрок (Довга, Західна, Мечетна, П’ята, Четверта), Сомова та Янушева. З безлічі гілок Дніпра з правого боку найвідомішими були Ведмірка, Лісна, Тарас, Бугай, Дніприще, Орлова, Підпільна, Павлюк, Скарбна, Сисна, Колотівська, Коловоріт, Царева, Дармамівка, Омелова, Космаха, Козацька, Бургунка, Тягинка, Інгульська, Кошова, Вільхівка, Корабельна, Білогрудова, Солонецька. З багатьох лівих гілок Дніпра найвідомішими були Підпільна, Паньківка, Домаха, Кушугум, Річище, Музурман, Плетениха, Темрюк, Конка, Свята, Метелиха, Лободиха, Бристана, Бабина, Татарка, Царевська, Євпатиха, Гребениха, Волошака, Шавулиха, Чаплинка, Костирська, Дурицька, Таванська, Гниловод, Хрулова, Голубова, Олексієва, Кардашинська, Маслова, Борщева, Солонецька й Збруївська.

З кількох приток ріки Бугу з лівого боку найвідомішими були Синюха, Мигійський Ташлик, Корабельна, Ташлик, Єланець, Мертвовод та Інгул з головними притоками – Аджамкою, Сагайдаком, Грузькою, Сугаклією, Березнегуватою й Громоклією.

А з рік Азовського басейну – Торець, Бахмут, Лугань, Кальміус, Кальчик, три річки Берди, що текли паралельно одна одній з півночі на південь і впадали безпосередньо в Азовське море.

Крім рік, річок і гілок, було немало озер, лиманів і прогноїв. Озер, гирл і лиманів уздовж обох берегів Дніпра налічувалося 465, уздовж лівого берега ріки Орелі – 300, по обох берегах ріки Самари – 24…»

І все це Ельдорадо, цей воістину рай раніше був скіфським і вони радувались йому, як пізніше цьому диву радуватимуться запорожці.

Трудно втриматись, аби, описуючи цей край, не повторити ще і ще захоплені слова козацького батька Дмитра Івановича Яворницького, про те, що «край цей був далеко не маловодний; його центр перетинала велика і багатоводна й повноводна ріка Дніпро з багатьма озерами, східні й західні околиці були змережані в різних напрямках безліччю рік, річок і прогноїв та єриків, котрі немов жили в живому організмі, несли свої прісні, гіркі й солоні води по безкраїх степових рівнинах запорізького краю; достаток води в своєму краю козаки характерно висловлювали словами пісні:

З устя Дніпра та й до вершини

Сімсот річок, ще й чотири.

…Характерним явищем запорізьких степів є так звані балки, яри й байраки. Балками тут називаються більш чи менш глибокі долини з пологими берегами, вкриті травою, часом лісом, які служать природними жолобами для стоку води з відкритих степових місць у ріки, річки, озера, лимани, прогної, єрики; геологічною мовою балками називаються мертві яри, недіючі, вкриті лісовою чи трав’яною рослинністю. Ярами ж називаються діючі балки з крутими, оголеними берегами, що обвалюються від весняних і дощових розливів… байраками називаються ті самі яри, але неодмінно вкриті лісом, більш чи менш густим і високим».

Балок було сотні й сотні і тяглися вони на десятки кілометрів (найбільше їх було біля Дніпра – з обох боків загальним числом 131! Коли наставали спекотні дні, на їхніх схилах, в долинах їхніх і паслася худоба. Правда, степ не всюди був однаковий, південніші території між Дністром і Доном були посушливішими (це їх пізніше називатимуть Диким полем). Чи, скажімо, Приазов’я. І все ж для скотарів-кочівників залишався великий простір для маневрів – в посуху вони переганяли стада в краї, де зберігалася волога, у ті краї, про які пізніше, вже в українців, навіть поговірка з’явиться: «Там сіна по коліна, свіжого пойла по стойло».

Недарма ж про ці краї – ще за скіфських часів – так захоплено писав Геродот (процитуємо його ще раз, текст вартий того): «Земля у них (скіфів) рівна, багата травою й добре зрошена; кількість рік, які течуть через Скіфію, хіба що трохи менше кількості каналів у Єгипті…» А про Борисфен, який «з інших рік… найбільш прибутковий: він дає чудові й розкішні пасовища для худоби, багато прекрасної риби, вода на смак дуже приємна, чиста… вздовж нього тягнуться й чудові орні поля або росте дуже висока трава у тих місцях, де не сіють хліба…» Через віки після «батька історії» про ті краї писатиме очевидець тих багатств: «В цій країні, у придніпровських степах трава росте надзвичайно високою і такою густою, що неможливо їздити на колесах, бо вона заплутується у шпицях і не дає їм вільно рухатись…»

Ось іще свідчення 116-річного діда Розсолода, що його наводить у своїй праці «Історія запорізьких козаків» Д. І. Яворницький:

«Тут всілякі квіти цвіли, тоді великі трави росли… тут була така висока тирса, що як оця палиця, що у мене в руках: як глянеш, а вона, мов жито, стоїть; а очерет ріс, мов ліс: здалека так і біліє, так і лисніє на сонці. А що ж до пирію, ковили, мурави, орошку (горошку), кураїв та бурунчуків, то як увійдеш у них, то тільки небо і землю й видно, – в отакенних травах діти губляться, бувало. От вона підніметься вгору, виросте, та й знову падає на землю, та так і лежить, наче хвиля морська, а над нею вже й інша росте; як запалиш її вогнем, то вона тижнів три, а то й чотири горить. Підеш косити, косою трави не відкинеш; поженеш коней, за травою і не побачиш їх; заженеш волів у траву, тільки роги мріють. А випаде сніг, настане зима, то й байдуже: хоч який буде сніг, а траву надовго не вкриє. Пустиш собі коней, корів, овець, то вони так пустопаш і пасуться, тільки біля отар і ходили чабанці; а як заженеш овець у траву, то вони між нею, наче мурахи, – лише увечері й побачиш, але вже тоді біля них роботи – тирсу вибирати, яка поналазила їм у вовну! А що вже між тою травою різних ягід, і говорити нічого; оце було як вийдеш у степ та як розгорнеш траву, то так і бери руками полуниці… Меду скільки хочеш, стільки й бери, – найбільше від диких бджіл. Дика бджола скрізь сидить: і на очереті, й на вербах; де буркун, в буркуні, де трава, у траві…» А вже про звірину різну, дичину – чи й вистачить місця процитувати! І в такому раю жили скіфи і радувались йому – і царські, і кочовики, і землероби.

Серед кочівників-скіфів блукає Cтратон…

Фламандський монах-францисканець і мандрівник по Азії (1253–1255 рр.) Гільйоме Рубрук під час своїх мандрівок Азією побував і в Монголії, де зробив опис того, як здійснювало переїзд сімейство багатого монгола: сотні возів, а навколо рухались величезні стада.

«Мені здавалося, – пише Рубрук, – що назустріч мені рухалось велике місто» – так його вразило багатолюдне і гамірне переселення заможного монгола, що складалося з возів, юрт і величезних шатрів.

Подібну мальовниче-вражаючу картину Рубрук, якби він мандрував, наприклад, степами Північного Причорномор’я, спостеріг би і в скіфів-кочівників. Зокрема, в багатих: сотні возів, нелічені стада, велелюддя, галас, іржання коней, рев худоби, крики погоничів і ще бозна-скільки і яких звуків він би наслухався, опинившись, звичайно ж, у хмаровищах пилу, що здіймалися до небес. Тільки у скіфів були кибитки на возах, а не юрти і не було величезних шатрів, що їх у монголів – на дерев’яних колесах – везли по двадцять і більше биків…

Але побачив би таке, повторимо ще раз – у багатих…

«Основу скіфського суспільства становила мала індивідуальна сім’я, у приватному володінні якої перебувала худоба й домашнє майно. В руках багатіїв зосереджувалися величезні стада, тоді як інша частина населення бідувала, не маючи навіть того мінімуму худоби, який міг би забезпечити ведення самостійного господарства, – зазначає «Історія Української РСР». – Мірилом багатства у скіфів з досить раннього часу були також золоті прикраси, оздоблення зброї й вуздечки, золоті чаші й начиння. Майновий ценз одного із знатних тубільців на Боспорі становив: десять золотих чаш, вісімдесят чотиримісних возів та багато табунів коней, стад великої рогатої худоби й отари овець. Скіфській знаті протистояла маса рядового населення, більшість якого мала по одному возу, запряженому парою волів, і тому називалася «восьминогом». Але були і такі, що не мали навіть цього. Про одного з них розповів грецький поет Піндар (V ст. до н. е.): «Серед кочівників-скіфів блукає Стратон, який не має будинку, що перевозиться на повозці». «Той, хто не має повозки, вважається там безчесним (нешанованим)», – додає до цього коментатор. У Гіппократа (V ст. до н. е.) згадуються скіфські багатії, які називаються «найблагороднішими і наймогутнішими» у Скіфії. Цей же автор говорить про існування скіфської безкінної бідноти, що належала до людей «найнижчого походження».

Геродот: «…а живуть вони в кибитках, із яких найменші бувають чотириколісні, а інші – шестиколісні, вози навколо закриті повстю і влаштовані подібно до будинків, одні з двома, другі з трьома відділеннями: вони непроникні ні для води (дощової), ні для світла, ні для вітрів. В ці повозки запрягають по дві або три пари безрогих волів: роги у них не ростуть від холоду.[32] В таких кибитках влаштовуються жінки, а чоловіки їздять верхи на конях; за ними слідують отари овець і стада корів і табуни коней. На одному місці вони стоять стільки часу, поки вистачає паші для стад, а коли її не вистачає, переходять в іншу місцевість. Самі вони їдять варене м’ясо, п’ють кобиляче молоко і їдять іпаку (сир). Такий спосіб життя і звичаї скіфів».

Етнографи виділяють п’ять основних типів кочовищ в євразійських степах: перші три пов’язані з постійним кочуванням усього населення, а останні два характеризуються сполученням кочового способу життя з осідлим, коли кочівники повертаються на зиму до постійних місць мешкання або частина населення живе осідло. В обох випадках роль землеробства велика. Один із скіфологів (Граков) зазначає:

«Землеробство, очевидно, не заважало населенню кочувати між посівною і жнивами, а молотьба могла тягтися всю зиму».

Археологи виявили одну особливість. Скіфські кургани IV–III ст. до н. е., розташовані неподалік Дніпра, характеризуються скромністю поховань (чи не землеробські, бува?), а ті кургани, що в степах, за 20–40 км від Дніпра – багаті. Там була вотчина кочівників, вічних блукачів степами, а вони були значно багатшими за землеробів (якщо в осілих посуд був ліпний, явно місцевого виготовлення, то в кочівників переважають речі дорогі, великої художньої цінності, античні шедеври, не кажучи вже про золото та вироби з нього).

До іраномовних племен у Скіфії належали власне царські скіфи і скіфи-кочівники. Перші, як ми вже знаємо, владарювали над усіма іншими племенами скіфів (і нескіфськими племенами), які складали союзне скіфське об’єднання, але і ті, і ті не були пов’язані із землеробством, а отже, й осілістю, кочували – благо, Скіфія була степовою країною.

Кочовики (одне із значень терміну: плем’я, народ, що кочує, кочувати – часто переїжджати з місця на місце зі своїм житлом і майном) – теж мали своє господарство, і головною галуззю їх було скотарство. Худоба, як прийнято вважати, була водночас і засобом виробництва та знаряддям праці і продуктом праці та обміну (а це – життя), тож головна турбота кочівників, їхня праця, піт і щоденний клопіт якраз і полягали, кажучи сучасною мовою, в організації пастушого господарства, збільшенні й збереженні поголів’я.

Скотарство відоме ще з неоліту – нового кам’яного віку, коли вперше було одомашнено свиню, вівцю, козу, велику рогату худобу, коня, осла, верблюда. На території України скотарство розвинулося за часів трипільської культури і набуло дальшого розвитку в кіммерійців та скіфів. Воно було кочовим, худобу використовували і для транспорту, а з бронзового віку – для оранки. Тоді ж (догляд за худобою і плужна оранка були справою чоловіків) відбувся перехід від матріархату до патріархату.

Скіфів майже неможливо уявити без худоби та коней, бо вони спершу вчилися їздити верхи, а вже потім ходити.

Худоба цілий рік перебувала на підніжному корму, а тому й доводилося кочувати з одного пастівника на інший. Найбільше у них було корів, биків, овець і, звичайно ж, коней. Оскільки скіфи й кочували, то й винайшли хату на колесах – повстяну кибитку на возі. Все життя кочівника – безперервний рух вперед. Кочували великими стадами, що об’єднували худобу багатьох сімей чи родів. Так – гуртом – легше було охороняти стада від грабіжників. Коли рухалась така орда – десятки тисяч коней, худоби, цілі вервечки повстяних кибиток на скрипучих, але таких міцних і надійних возах з великими дерев’яними колесами, обкутими залізними шинами, ціле військо пастухів, собаки, галас, крики, ревисько худоби, іржання коней – не нападеш на таку орду!

Тож головною турботою і смислом життя кочовиків були, звичайно ж, стада, отари, табуни. До них в першу чергу входила велика рогата худоба, хоча як у скіфів, то насправді – всупереч назві – не дуже велика, себто низькоросла (комола чи короткорога), вівці, в осілого населення – свині, якась кількість кіз, не кажучи вже про коней.

Вівці через свою невибагливість споживають рослини, непридатні для інших тварин і добувають собі корм з-під снігу – ще й сьогодні залишаються одним з найпоширеніших видів домашніх тварин. Були вони такими і в скіфів. За умов вільного утримування їх з кіньми, вони добре доповнювали одне одного: перші, йдучи попаски, споживали верхню частину рослин, а другі поїдали їх повністю, знаходячи собі пашу навіть там, де інші тварини її знайти не могли. Тому овечі отари завжди рухались за табунами коней – так раціональніше використовувалися пасовиська, за які між родами й племенами у степах завжди виникали сутички, часом і криваві. Низькуваті, близько 61–62 см заввишки, вони мали гарну вовну, а за сезон давали ще й до 60 літрів молока високої харчової цінності. А ще ж і м’ясо. Недарма ж туші овець (чи окремі окісти) завжди клали в могилу, як напутну їжу на дерев’яних тарелях, а поруч неодмінно клали й ніж, аби покійник міг у такій ситуації поїсти у тім світі і ні в чому не відчувати незручності. (Що покійники у потойбіччі житимуть так, як жили, будучи живими, в цьому, скіфи не сумнівалися, тож смерть зустрічали без напруги й жаху: тут не вдалося пожити, на тім світі своє, мовляв, візьмемо. У колі предків, серед свого народу, а його там завжди більше збирається, як у цьому світі.)

До весни кочівники перебували на зимниках (приморська смуга степів), де було тепліше і зими не такі сніжні та морозяні, тож худоба цілорічно утримувалася на підніжному корму (та й хіба забезпечиш для таких великих стад сіно та інші корми). Перед вели коні, вони своїми міцними копитами розбивали сніговий наст чи лід, добуваючи з-під них траву, а вже за ними рухалися стада й отари.

Псалії другого тисячоліття до н. е.[33]

Із скіфського записника

Зимівниками в українській мові нині називаються утеплені приміщення для зимування бджіл (деінде ще й будівля для худоби на зиму). В недалекому історичному минулому так ще називалося зимове житло запорожців за межами Січі (серед хуторів та слобід). Згадаймо Стороженка: «Скінчивши своє діло, недовго він (старий запорожець) зоставався в коші, дуже вже старий був, подякувавши за хліб-сіль, помандрував собі в степи, щоб де-небудь сісти зимівником і завести пасіку, бо дуже кохався у бджолах».

Чи в Ю. Яновського: «Оселився старий у землянці над рікою. На даху в нього зимою вовки ночували» – така тоді була романтика життя.

За Б. Грінченком: «Оце викопа (запорожець) яму, обставе її, чим там попало, обліпе, обмаже, поставле мечеть (хліб пекти), зробе кабицю (страву варити) та й живе».

П. Панч уточнює:

«В бурдеї (землянці на зимівнику) не робили (запорожці) груби, не виводили димар, а клали із дикого каменю мечет,[34] на якому пекли хліб і ним же й зогрівали хату».

У скіфів це було широко вживане слово (як і літники); зимівниками називалися краї, куди кочовики поверталися на зиму з худобою, кіньми, в ті краї, де взимку було тепліше. Якщо літники були на півночі, то зимівники на півдні, поближче до Чорного чи Азовського морів, у причорноморських степах.

Зокрема, й на узбережжі Азовського моря та побіля мілководної затоки Сиваш (Гниле море) на заході, біля берегів Криму та Херсонської області. Від моря він відокремлений вузькою Арабатською стрілкою, сполучений з ним Генічеською протокою. Береги там розчленовані мілководними затоками, а Чонгарський півострів розділяє Сиваш на Західний і Східний. Там характерні засухи – рівні ділянки із значним шаром сірого і сіро-зеленого мулу.

Сьогодні Сиваш – місце добування солей, важливої сировини для хімічного виробництва, на його базі працюють бромний та содовий заводи в Красноперекопську.

В епоху бронзи клімат там був дещо іншим, і присивашськими низинами тоді текло багато степових річечок у вербах із зеленими трав’яними луками і там охоче селилися люди. Ще в епоху кіммерійців ті, сьогодні пустельні краї, були велелюдними. Там (і пізніше, за Скіфії) знаходилися зимівники кочівників, куди вони неодмінно перекочовували на зиму. Довгий час у степах Присивашшя археологам не вдавалося знайти хоч які-небудь сліди тих зимівок – пустка навколо, тільки вітри пил переносять. Жодного сліду зимівників, як замели їх за собою кочівники!

І лише з допомогою вертольотів (комусь спало те на думку) їх вдалося виявити (власне, стоянки на зимівниках). Вже з невеликої висоти, починаючи чи не з десяти метрів археологи, які перебували у гвинтокрилих машинах, загледіли внизу, на випалених сонцем, майже не придатних для життя рівнинах, якісь підозрілі світлі плями. Аерофотозйомки почали неподалік села Сергіївка, що на Херсонщині.Так було виявлено сліди десятків прадавніх стоянок кочівників та окремих поселень. Уже перший контрольний шурф, зроблений в одній із таких світлих плям, приніс успіх – усього лише на глибині 30 см знайшли бронзові вудила з круглими кільцями на кінцях і пару стержневих псалій, вже тоді малопоширений тип кінської вузди.

Детальні дослідження світлих плям швидко внесли ясність. Виявляється, там були зимівники кочових племен (спершу епохи бронзи, пізніше кіммерійців та скіфів), себто недовготривалі, лише на короткий зимовий час поселення, культурний шар яких був вельми тонким. Та й для чого на коротку зиму споруджувати капітальні приміщення – худоба й під відкритим небом зимуватиме, люди – в кибитках, а пастухи й біля багать грітимуться. Тож мало чим поживилися археологи – кострища на колишніх зимівниках, уламки кераміки, кістки тварин. У ті краї на зиму просто переганяли тварин, і все. Там було вдосталь корму, особливо були значними очеретяні зарості, і худоба добре зимувала. А по весні знову починали свій вічний рух уперед – із зимових пасовиськ на літні, щоб пізно восени чи й на початку зими знову вигулькнути на пару місяців біля Сивашу. Можливо, з часом аерофотозйомки виявлять там більші площі культурних слідів, але… Нині той район вже увійшов у зону зрошення Каховської зрошувальної системи – нові часи, нове життя…

Ті, що носили штани…

Отож по весні залишали зимники й попаски вирушали на літні пасовиська. Випасання велося меридіально – з півдня на північ, так було зручніше. На одному місці залишалися рівно стільки, наскільки вистачало трави, а тоді переходили на нові пастівники, і так до скону життя. Попаски, попаски, все вперед і вперед, із зимівників на літники, з літників знову на зимівники. Кожна родоплеменна група чи роди мали свої маршрути для щорічних переміщень, що їх не дозволялося нікому іншому перетинати.

Треба було щодень напасти численні стада, табуни, отари; уберегти чотириногих від хижаків – головно вовків, а їх у степах розводилося до безміру! Слідкувати, аби тварини були здоровими і в доброму тілі, ще й постійно наглядати за видноколами, бути готовим в будь-яку мить відбити напад драпіжників, степових розбійників, які завжди мали невситиме бажання поживитися твоєю худобою. Чи й самому спритно, використавши зручний момент, напасти на сусідів з гиком та свистом, аби, вихором налетівши, поживитися чужою худобою і таким робом примножити власні багатства – воєнна здобич на всіх «законних» підставах переходила у власність нападника.

Випас і догляд худоби, охорона її від сусідів і напади на самих сусідів – все то у віданні чоловіків, які ніколи, ні взимку, ні восени, весною чи влітку не злазили з коней. Вони були добре пристосовані до нелегких умов кочового життя і перш за все добре одягалися (одяг вовняний, теплий, зручний – був і шкіряний). Виготовленням одягу – до речі, гарного, майстерно пошитого, художньо оформленого аплікаціями, гаптуванням – займалися, звичайно ж жінки. Одяг був зручний, практичний – короткі, перетягнуті в поясі шкіряні (хутром всередину) каптани, шкіряні, теплі й міцні штани або вовняні шаровари, м’які, перев’язані біля кісточок чобітки, що їх греки називали скіфіками,[35] на голові – гостроверхий башлик, що захищав не тільки голову, а й потилицю. Носили ще й кожухи, принаймні їх згадує Геродот.

А ось щодо штанів… Якщо сусіди степовиків греки не знали штанів і не визнавали їх, бо вважали таке вбрання ознакою варварства й дикунства, то скіфи штани любили – та і як у холоднечу обійдешся без штанів? Та ще на коні. Ніяким кожухом чи каптаном голі ноги і стегна не прикриєш, ніякі хітони – довгі сорочки, що їх залюбки носили греки, у степу не зарадять – диваки греки, і як тільки вони ухитрялися жити без штанів, дивувалися скіфи.

Життя тих, хто носив штани (а втім, скіф’янки теж їх залюбки носили – зручно, практично і затишно), минало в степу на верховому коні – на вітрах, на спекоті, на дощах, на морозі… Нелегке життя, ворогу такого не побажаєш, але для скіфів воно було і єдиним, і звичним – іншого вони не знали і не уявляли. Тож були великими трудівниками, які ні вдень, ні вночі не знали спокою. Спали, передрімуючи, ловлячи дрижаків, біля багать – особливо тяжко було восени та взимку – гибіли під відкритим небом, посеред огрому степу, не завжди прихильного до людини. Щоб не сказати, ворожого. В крайньому разі не лагідного і не зичливого до скотарів – вічних трудівників степу, який вони вірно і незрадливо любили все життя. У степу вони народжувалися, зростали, зістарювалися – якщо доля посилала їм такий шанс, постаріти за життя, – і смерть свою зустрічали теж у степу, смерть від праці, віку чи ворожої стріли – швидше всього.

Таємниця двох скіф’янок

А за стадами, за табунами й отарами, зрештою, за чоловіками на верхових конях, рухались кибитки, запряжені комолими волами – з сім’ями, жінками та дітьми і нехитрим збіжжям (зайвого не возили, тільки те, що необхідне було для щоденного вжитку).

Не кожне діло у скіфів – як і в будь-яких інших кочових народів – вважалося «благородним». Наприклад, царські скіфи (і скіфи-кочовики, хоч між ними різниця мовби й не спостерігається, хіба що за багатством) величали «благородними» лише війни та догляд за худобою. За Геродотом, вони «вважали за менш вартими поваги тих, що займалися ремеслами і їхніх нащадків». Але, як не крути, як не верти, а ремісники – та ще за умов кочового життя, відсутності доріг і постійних сутичок – були вкрай необхідні. Без них неможливо було обійтися в побуті – та і як обійтися хоча б без ковалів? (Як ковалі не могли в свою чергу обійтися без металургів, тих, хто з болотяної руди виплавляв їм залізо), тож ремісники були, і до них кочовики раз по раз зверталися, хоч мовби їх і менше шанували. Але аж ніяк не могли обійтися без ковалів, теслів, без шорників чи стельмахів, без «будівничих» возів, адже постійно треба було лагодити старі речі й виготовляти нові – зброю, мечі, кинджали, наконечники до списів чи стріл, кухонну утвар, не кажучи вже про криті вози з кибитками, без яких у степу ні тпру ні ну…

Крім ремісників, для яких ремісництво було професією і шматком хліба та м’яса (чи сиру іпака), кожна сім’я ще й сама багато чого виготовляла – для щоденного ужитку. Недарма ж у жіночих похованнях археологи незмінно знаходять так звані пряслиця,[36] що їх у кожній родині виготовляли з обпаленої глини. А це свідчить, що прядіння було поширеним заняттям серед скіф’янок різних соціальних прошарків. Пряжу теж кожна родина виготовляла сама – з вовни та рослинної сировини – хоча б тих же конопель. Тканини (за нечисленними знахідками чи відбитками їх у глині) виготовлялися без допомоги ткацького верстату, простим переплетінням. (Хоча в заможніх були дорогі привозні тканини, про це свідчать розкопки з багатих, т. зв. царських курганів). Кожна родина виготовляла ліпну кераміку, що потім випалювалася на вогнищі, та різний дерев’яний посуд – тарелі, чаші, у заможніх із золотими або срібними обкладками, та інші речі з рогу чи срібла – але це вже в багатих.

Із повсті та шкіри виготовляли (теж здебільшого самі, в кожній родині були свої майстрині) теплий зручний одяг, накриття для кибиток. Щоправда, такі речі у скіфських курганах практично не збереглися, тож по них вчені судять за матеріалами алтайських курганів скіфського часу – дякуючи специфічним умовам (мерзлоті тощо), там добре збереглося багато речей з органічних матеріалів, – повстяні килими, прикрашені аплікаціями, чи прикраси сідел у вигляді фігур тигрів з червоної повсті. Як і косторізна справа, майже всі ці види традиційного для кочовиків виробництва були пов’язані з оброблюванням продуктів скотарства і були добре розвинуті у скіфів. Ось чому повсякденний їхній побут не можна уявити лише у двокольоровій гамі сірого заліза та жовтогарячих бронзи і золота, предмети яких найчастіше зустрічаються у скіфських курганах, ставши майже звичними для археологів.

В той час як чоловіки день і ніч перебували біля стад, табунів та отар, «вдома» (себто в кибитках, що рухалися слідом) залишалися жінки. Носили вони довгі плаття з вузькими рукавами й поясом. На голові в кожної скіф’янки незмінна гостроверха шапка (були й пласкі, але рідше), оторочена хутром, до якої кріпилося кольорове покривало, що спадало на плечі й спину. Лоб закривала пов’язка, до якої приторочувалися скроневі підвіски, – як, наприклад, з Товстої могили, розкопаної у свій час Борисом Мозолевським, – справжній шедевр! По краях покривало прикрашала кайма із золотих бляшок (у заможніх), бляшки та інші металеві пластинки з насічками чи орнаментом були й на шапці, над лобом. А ще носили браслети на руках (золоті, срібні, бронзові), намисто, дорогі коралі, гривни, медальйони із зображенням богинь і найчастіше матері-прародительки, змієногої богині (все – витвори грецьких умільців), діадеми, персні, серги… Ось хоча б кілька прикладів.

У Вовківецьких курганах скіфського часу на правому березі Сули неподалік с. Вовківці (Полтавщина) в кургані № 4 виявили захоронення двох жінок у склепі, що був частково викопаний у материку. Померлі лежали випростано. Біля одного з кістяків знайдено: золоті сережки, намисто з сердолікових та пастових намистин, на руках – залізні плаковані золотом браслети, на ногах – бронзові браслети з голівками вухатих хижаків, ліворуч лежало незмінне дзеркало у вигляді оголеної Афродити (коштовна річ!). Золоті сережки блищали й біля другого кістяка (виходить, що він не належав рабині, як було спершу подумали археологи), золоте намисто з підвіскою у вигляді лунниці, на грудях – кілька бляшок, на ногах – бронзові браслети. Жінки – чи не рідні сестри бува? – за соціальним статусом були рівними і, очевидно, разом померли (чи не загинули). Ще в похованні виявили литий бронзовий конус, амфору, 26 дзвіночків, частини кінської вузди (покійниці були вершницями?) з бляхами, виконаними у звіриному стилі. Але таємниця двох скіф’янок так і залишилася таємницею. Якщо вони були подругами, то чому разом поховані? Що спричинило їхню смерть чи наглу загибель?

Феодосійські серги

Це їх названо так тому, що знайдено їх було біля Феодосії у 1853 році – виняткові за майстерністю виконання серги! Як писали дослідники, вони явили світові зразки того своєрідного давньогрецького мистецтва, яке прийнято називати мікротехнікою. Кожна серга є своєрідним диском, краї якого вкриті кількома рядами зерні.[37] На внутрішній поверхні дисків розміщені вісім вишуканих пальметок з розетками біля основи, а центр їхній прикрашає пишна багатопелюсткова квітка.

Головна прикраса кожної серги – багатофігурна композиція, виконана в мікроскопічних формах. На них зображені популярні в Афінах спортивні змагання. Ось учвал несуться четверо коней, запряжені в колісницю, якими керує крилата богиня Ніке. Праворуч від неї воїн з великим щитом, готовий вистрибнути з колісниці, щоб самому завершити біг до фінішу.

Давньогрецький майстер був превеликим умільцем та ще в такому непростому виді, як мікротехніка. Він успішно виконав такі деталі, як мережива на щиті, виокремив кожну пір’їнку на крилі богині! Ясно, що за сильного збільшення (принаймні це видно тільки при багаторазовому збільшенні), крихітні зерна були з’єднані по чотири і розміщені рядами. Саме такі деталі та їх вправна обробка і створили всесвітню славу «Феодосійським сергам» – тим більше, що винайдена давньогрецькими майстрами техніка зерні згодом була втрачена. Оптичного скла тоді ще не вміли виготовлювати. Для цього використовували лінзи з гірського кришталю, які могли давати дворазове збільшення.

Серги, знайдені біля Феодосії, відразу ж привернули увагу ювелірів. Чимало хто з них – Петербург, Париж – намагалися зробити копію, але так і не впоралися із завданням, адже не знали способів припаювання та склад припаю, що їх застосовували античні майстри. За справу брався навіть знаменитий Карл Фаберже, але скільки не робив спроб повторити «Феодосійські серги», стільки його й чекала невдача. Лунниця була покрита всуціль зернами зерні. Крихітні, ледь око їх розрізняє, золоті кульки були рівномірно розташовані по всій поверхні. А ось намагаючись створити їхню копію, Фаберже не міг з’єднати бодай три зернятка – вони зливалися і не трималися на серзі. І це при тому, що знаменитий ювелір використовував усі досягнення сучасної техніки, зокрема оптику, чого не мали античні майстри. З часом ювеліри ціною величезних зусиль зуміли з’єднати лише три зернини замість чотирьох, але прадавня техніка зерні, по суті, так і по сей день залишилася невідомою.

Вершиною жіночих прикрас у скіфів на сьогодні залишається золота пектораль – нагрудна прикраса із Товстої Могили, що є шедевром прадавніх умільців – греків і скіфів.

А ще в кожної жінки було незмінне бронзове дзеркало, просте й з орнаментом, або прикрашене позолотою.

Вона була чарівною на позір…

…Біля черепа жінки лежали масивні золоті сережки з голівками фантастичних грифонів, випуклі і коштовні. Вже по них можна судити: знатна була жінка!

А ще біля черепа знайшли 20 золотих пластинок від головного убору – бляшки із зображенням скіфської праматері, змієногої богині, – біля лівої ноги бронзове дзеркало у формі диска з прямокутною ручкою, там же стояла посудина на ніжці – своєрідна курильниця з кришкою. А ще знайоме археологам із скіфських поховань веретено. Та амулет з нижньої щелепи молодого вовка. Одне слово, звичайні речі заможної і знатної скіф’янки, що мали супроводжувати її в потойбіччя.

Зачищають далі, і раптом з’являються два довгих залізних списи, колчан із берести, а в ньому – 150 бронзових наконечників стріл… Жінка і… воїн в одній особі?

І стало ясно, що в могилі на березі Дністра похована молода (20–25 років) жінка-воїн.

Антропологія явно скіфська.

То виходить, це могила жінки-амазонки? Однієї з тих войовниць, що нічим не поступалися чоловікам-воїнам?

«Ми з дитинства звикли, що це тільки красива і поетична легенда, – пише Є. Яровий, який розкопував поховання придністровської амазонки. – Прадавня казка, народжена під безхмарним егейським небом, де смагляві красуні оперізують своїх героїв мечем, благословляючи їх на подвиги, а козлоногі боги, які пахтять веселим мілетським вином, витанцьовують з довгоногими німфами. Але ось розкопаний буджацький курган, що осів під вагою літ і заріс жорсткою степовою травою, а під ним виявилась легенда, що ожила у вістрях списів і десятках безжалісних стріл…»

Жіночі поховання, що, ймовірно, належали амазонкам-войовницям прадавніх часів, розкопали на Дону, на Дніпрі, Інгулі, Дністрі, тож виходить, що жінки-воїни – це не фантазія давніх авторів?

Але якщо вже бути точними, і про це свідчать поховання, вони були не тільки воїнами, а й добрими господинями, зразковими дружинами, матерями, хранительками домашніх вогнищ, тільки, на відміну від чоловіків, мали подвійну роботу – і вдома, і на війні.

«Графічна реконструкція черепа… проведена в лабораторії, показала, що ця молода жінка була рідкісної вроди. В обрамленні масивних золотих серег вона була чарівною на позір. Який жаль, що життя її обірвалося так рано».

Гіпотеза Бориса Мозолевського:

У скіфів були не лише царі-воїни. А й царі-жерці. А що коли їх убивали й ховали одразу ж по смерті царя?

Жерцями називають служителів культу, переважно в політеїстичних багатобожих релігіях.

Їхня головна і найважливіша функція – здійснення жертвоприношення.

Жерцями в докласовому суспільстві були старші в роду, чаклуни, шамани. Згодом, із розкладом первісного устрою, вони виділилися в особливу привілейовану громадську групу, що входила до панівного класу. Виступили (виступають) як посередники у спілкуванні людей зі світом богів і духів.

В давніх рабовласницьких державах індійців, єгиптян, юдеїв, персів, вавилонян, греків, римлян, ацтеків та ін., де релігія відігравала значну роль у зміцненні влади панівного класу, жерці користувалися великою політичною владою і володіли значними багатствами. В сучасному православ’ї за священиками збереглася грецька назва жерця – ієрей. В католицькій Папа Римський називається верховним жерцем, що успадкував найменування глави жрецької колегії в Давньому Римі. Жрецтво збереглося в індуїзмі, в деяких народів Південної Америки, Австралії та Океанії.

В античності жрець (як правило, це батько сімейства) виконував функції священика. Знав літургічні норми, обряди, календарі, керував обрядами, жертвоприношеннями.[38]

Жрецтво отримували або шляхом успадкування, або по вибору (вільному чи й через оракула), часом ця прибуткова посада купувалася (при жіночих божествах існували жіночі жрецькі посади).

Пізніше жерці виробили не лише ритуал, а й придумали своєрідний одяг, символіку, зачіску, обряди посвячення чи помазання на жрецтво і безшлюбність. В принципі кожен міг стати жерцем, але жрецькі посади в основному займали патриції.

Їх вибирали на рік або на кілька років – як виняток, іноді жрецькі посади були спадковими і пожиттєвими. Деякі жерці дотримувалися певних табу в їжі, не мали права ходити в лазню, в сімейний дім тощо. Особливої винагороди не отримували, але їм надходила частина м’яса жертовних тварин, дари віруючих, їх обслуговували як храмові раби, так і храмові повії-ієродулами.

Інститут жрецтва був вельми поширеним і популярним у скіфів (сини змієногої богині отримали його чи не у спадок від східних народів, серед яких вони жили й воювали майже три десятки літ). Жерцями виступали як чоловіки, так і жінки. У скіфів і сарматів жерців (як і жриць) навіть ховали в окремих курганах (не менш пишних, як царські) і після царів та вождів вони відігравали значну роль в суспільстві, не лише відправляли обряди, а й були своєрідними суддями, до них зверталися з будь-якого приводу, і їхнє слово було законом для всіх. Їх ще називали енареями, білими (очевидно, вони носили біле вбрання, що було відзнакою їхнього сану). Недарма ж скіфське суспільство ділилося на три соціальні групи: касту жерців, професійних воїнів і рядових общинників. Скіфські царі виділялися з військової верхівки. «Але в мене народилася думка, – якось ділився своїми припущеннями Борис Мозолевський перед журналістами, – це поки що робоча гіпотеза, що у скіфів були не лише царі-воїни, а й царі-жерці. Мені вже кілька разів доводилося стикатися з похованнями, котрі нагадують поховання жерців. Причому цікавило те, що поховання ці не зустрічалися західніше Базавлука. Можливо, ця річка була якимось своєрідним кордоном?

Те, що ми знайшли, говорить, що, можливо, це і є поховання царя-жерця (у Бабиній Могилі. – В. Ч.). Я не хочу стверджувати це категорично, поки що немає достатніх наукових даних для таких висновків. І все ж мій здогад підтверджується тим, що в могилі немає важкої зброї, більшість знайдених предметів срібні. Срібло – білий метал, а білий колір – колір жрецтва. І ще – всі знахідки мають зображення скіфських божеств – Геракл, змієнога богиня, легендарна прамати скіфів.

– Ще одна цікава думка спала мені під час розкопок Бабиної Могили.[39] – Я звернув увагу, що в курганах частіше зустрічається первісне поховання жінки, а потім уже впускне, самого царя. Не може ж бути такого, щоб жінки у ті часи завжди помирали раніше чоловіків?

Пам’ятаєте у Геродота: «В останньому великому просторі могили ховають одну з наложниць царя, попередньо задушивши її…» Жінка – охоронниця сімейного вогнища, і за релігійними уявленнями скіфів мала створювати його і в потойбічному світі. А що, коли її вбивали й ховали одразу ж після смерті царя і насипали первісний курган? Тим часом скіфи прощалися з тілом царя і через сорок днів, за Геродотом, ховали його у ньому, вже створеному, за їхніми релігійними уявленнями, родинному вогнищі?…»

В степах під Херсоном…

У 1896 році до директора Херсонського музею Гошкевича звернулися з проханням визначити якість художньої роботи і збереженості бронзової статуетки у вигляді жіночого божества, що була знайдена в одному з курганів на околиці Херсона.

Струнка елегантна богиня була зображена в платті до ніг, і воно тісно облягало її зразково-показову фігуру. Поверх плаття з правого плеча на ліву руку тяглася накидка, що підкреслювала талію і вільно звисала вздовж правого стегна. З-під головного убору з вирізом над високим лобом на плечі спадало гладке волосся. Лице суворе, його обрамляла якась прикраса, скріплена на лобі кільцем. Подібне кільце скріплювало і комір. Від пліч на груди зиґзаґом звисали стрічкові прикраси. Трохи зігнута в лікті ліва рука, її пальці тримають злегка відтягнуте від стегна вбік плаття. В правій руці, що продіта в накидці й зігнута під прямим кутом у лікті, сидить сирена. На плечах божества стоять дві собаки, над головою – ажурна композиція із двох левів, які терзають бика.

Директор музею вияснив, що статуетка із грабіжницьких розкопок так званих скарбошукачів і що в тому похованні було знайдено золоте намисто з дрібних намистин і три кільця, зігнуті з товстого дроту. Згодом Гошкевич провів дообстеження кургану і вияснив, що під невисоким насипом було зроблено всього лише одне поховання. В могилі виявилися бронзові наконечники стріл, перстень, статуетка собаки, що біжить, прикріплена на товстій вигнутій пластині, камінні пращі, глиняні кільця для веретена, що незмінно супроводжують жіночі поховання, античний глечик із сірої глини і сердолікові, глиняні та пастові буси. Знайшли ще одне золоте кільце і золоту лунницю, прикрашену трикутником із зерні, що входило до намиста.

Але найважливішою знахідкою були уламки бронзового диску дзеркала – це, власне, була ручка дзеркала, верхній обід якого прикрашала фігурка собаки, яка бігла, виконана в тому ж стилі, що й собака на статуетці богині. Ясно було, що дзеркало (це було вочевидь т. зв. «всевидяще око», у якому богиня чи жриця роздивлялася людські долі) з херсонського кургану – видатний твір йонійської художньої школи і було найдавнішим витвором грецьких майстрів у скіфському кургані початку V ст. до н. е.

Бронзові (залізні) дзеркала з добре відшліфованою поверхнею археологи знаходять майже у всіх жіночих похованнях – без дзеркала скіф’янку не відпускали у світ предків, адже без дзеркала скіф’янку й уявити неможливо. І це багато про що говорить.

Всього лише один рецепт з косметики

Покривала (неодмінна деталь скіфського жіночого вбрання) були зазвичай різнобарвними і горіли в степу всіма кольорами, і тому жінку видно було здалеку. Але таким було здебільшого вихідне вбрання, парадне, а щоденно в побуті, в суєті суєт жінки (якщо тільки вони не цариці і не із знатних) одягалися простіше – вицвілі кохтини й такі ж плаття чи сукні, такі ж шаровари (дуже зручні, коли крутишся щодень по господарству), на голові замість хустки здебільшого просто шматок тканини. Парадний жіночий головний убір вартий того, аби на ньому зупинитися окремо. Наприкінці польового сезону 1964 року археологи розкопували курган біля с. Ілічевого і в ньому виявили шість поховань бронзового віку. В центрі вцілів кам’яний ящик, частково, правда, знищений бліндажем часів Другої світової війни, за всіма ознаками – скіфське поховання. Там і було знайдено якийсь незнаний золотий предмет вагою в 300 г! Спершу здалося, що то якась посудина. При детальному обстеженні всередині виявилася шийна гривна і більше десятка золотих пластин різного розміру. Згодом реставраторам вдалося відновити предмет – знахідка відтворилася у вигляді усіченого конуса з отвором у плоскій вершині. Було висловлено слушну думку, що це частина складного головного убору скіф’янки. Масивна річ була прикріплена на металевому стержні.

Від холодів до холодів скіф’янки ходили босоніж, і п’яти їхні та підошви за літо так грубіли, що були невразливими. (Траплялося, що скіф’янки затоптували змію, і та не здатна була навіть прокусити ороговілу підошву своєї убивці).

Щодо прикрас скіфи теж різко різнилися. У бідних – які коштовності! Простесеньке скляне чи кам’яне намистечко, бронзові сережки, залізний (якщо він ще був) браслет, а ось в можних одяг прикрашали десятки й десятки золотих бляшок. Так, наприклад, на платті цариці з Куль-Обського кургану знайдено було 474[40] золоті бляшки загальною вагою в 1,43 кг! Щоправда, одяг з такою кількістю золотих бляшок, напевне ж, одягали рідко, лише у виняткових випадках, на святах чи коли цариця «представлялася» підданим, а також на смерть – для подорожі в потойбічний світ. (Не відстав – варто зазначити – від своєї жони-цариці і її чоловік-цар, котрий був похований в одному з нею кургані (хоча, мабуть, навпаки, цариця була похована в одному кургані з царем): масивна золота гривна на його шиї затягнула аж на 460 г. Додайте сюди ще й 266 золотих бляшок загальною вагою в 955 г, що прикрашали його одяг, обкладений золотом, горит, зброю тощо).

Як жінки, так і чоловіки любили носити різноманітні прикраси, більшість з яких мала значення оберегів. Це найрізноманітніші медальйони із зображенням богинь, зокрема й грецької Артеміди – такий медальйон чудової роботи знайдено в Неаполі Скіфському. Серед популярних медальйонів неодмінно був медальйон із зображенням Праматері – змієногої богині, напівжінки-напівзмії Апі. Взагалі, до теми мовлячи, змієнога богиня – як і грифон, що терзає жертву, – була широко поширена і в інших країнах. У Європі, особливо в часи раннього середньовіччя, тож можна сказати, що образ цей носив інтернаціональний характер, але у скіфів зображення змієногої богині було особливо популярним і шанованим. Як, наприклад, «берегиня» в давньоруському фольклорі, що зображувалася у вигляді повітряної діви, яка оберігала людей від упирів. Слов’яни вважали, що берегині живуть побіля жител і оберігають їх і їхніх мешканців від злих духів. Таку роль скіфи відводили своїй прародительці, змієногій богині, напівдіві-напівзмії, яка й берегла їх щодень і щомиті. Тож і пластини із зображенням змієногої богині були улюбленим сюжетом народного мистецтва.

Особливо скіф’янки любили буси – кам’яні і скляні (скляні у ті часи високо цінувалися і вважалися ледь чи не скарбом), браслети, згадувані серги, зроблені як місцевими умільцями, так і привозні. Звичними у рядових кочівників були серги у вигляді порожнього конуса, з’єднані основою на невеликій вигнутій дротині, або у вигляді порожнього конуса з дротиною, закріпленою зсередини. Поясні гачки були із зображенням звірів – т. зв. звіриний стиль.

Про персні й говорити не доводиться, це була звична окраса скіф’янок, і без них вони і з кибитки не виходили.

Різко відрізнялася від звичайних, скромних за соціальним статусом кочівників, їхня знать та багатії. Прикраси носили тільки привізні, виготовлені заморськими майстрами вищого класу в Греції чи грецьких містах Причорномор’я – в цьому скіфи добре зналися і вміли шанувати шедеври. Це й діадеми філігранної роботи, такі ж кульчики, нагрудні і скроневі підвіски – все ювелірні вироби вищого класу!

Кожна жінка, як уже мовилося, мала своє люстерко. Бронзове. Були вони найрізноманітнішої форми й вартості, залежно від смаків і купівельної спроможності. В одних це були прості дзеркальця, сяк-так відполірований метал, в інших – відполіровані ідеально, дивлячись у них, можна було побачити найдрібнішу рисочку на власному обличчі. (Колись мені колега показував прямокутні шматочки сталі, відшліфовані умільцями так, що я побачив у них себе чи не краще, як у дзеркалі, – це сталевари та металурги і сьогодні тямлять робити.) Такі люстерка були позолоченими й прикрашалися високохудожнім орнаментом. Особливо славилися дзеркала, виготовлені в грецькій колонії Ольвія для багатих скіфів, з незмінним руків’ям, що прикрашалося в звіриному стилі.

А скільки в багатих скіфських похованнях чорнолакового, досить дорогого розписного посуду грецьких майстрів! Це й посуд для пиття – кіліки, різні сосуди для вина й води. (Виноградне вино, привезене з далекої Греції, користувалося попитом, чи не тому у скіфських городищах стільки зустрічається уламків амфор для вина. Між іншим: греки пили його розведеним водою – один до двадцяти в пропорції, скіфи споживали нерозведене, і в греків це вважалося безкультур’ям, простіше – варварством.) А скільки на розкопках зустрічається посудин для косметики! І це при тому, що скіфи загалом не схвалювали чужі речі – особливо це стосувалося релігії – чужий побут владно вторгався у їхнє життя, скіфські багатії мали свої палаци в Ольвії, широко й охоче користувалися грецькими речами.

Зберігся один з косметичних рецептів (в переказі Геродота): «Жінки їхні труть об шерехатий камінь кипарисове, кедрове і ліванне дерево, підливаючи води, і густою масою, що виходить, вимазують собі все тіло й обличчя: це надає тілу приємний запах, а коли другодні знімуть мазь, то тіло виявиться чистим і глянцюватим». Маленька деталь, всього лише один рецепт з косметики, а як багато він говорить про скіф’янок, їхню акуратність, чистоту та гігієну, а звідси й до любові – один крок. І це в кочівницьких жінок, серед гарячого степу, повного пилу, спопеляючих вітрів чи осінньої мокви, зимових морозів, з життям у кибитці, постійно в дорозі, в перекочівках так слідкували жінки за тілом своїм, аби воно було чистим і прекрасно та загадково-збуджуюче пахло!

Ойропати – «чоловіковбивці»? Легенди про амазонок

Амазонки буцімто мешкали в районі Каспія, Кавказу, Чорного моря (Азовського теж) – там нібито існували їхні легендарні царства. Принаймні про це писали Гомер, Геродот, Страбон, Діодор Сицилійський… Невже праві ті, хто запевняє, що диму без вогню не буває?

А ось Діонісій, який жив в Александрії в середині ІІ ст. до н. е. повідомляв, що найдавніше амазонське царство знаходилося в Північній Африці, в Лівії, і зникло воно за багато поколінь до Троянської війни (Троя – місто на північному заході Малої Азії, була заснована в ІІІ тис. до н. е.). Мовби столиця цього царства була в Атласних горах Алжиру, на березі озера Шергі. Ці легенди вочевидь пов’язані з тим, що в Лівії, Алжирі, Тунісі були племена жінок, які відзначалися войовничістю та хоробрістю, вони охоче вправлялися у військовій справі і навіть якийсь час несли військову службу, в той час як чоловіки займалися домашнім господарством та вихованням дітей. В тих амазонок була цариця Марина, і войовниче жіноцтво під орудою своєї владарки покорило всі сусідні землі. (Там збереглися прадавні кургани, у яких за легендами і поховані тамтешні амазонки, котрі полягли у битвах.)

А ще збереглися легенди про трьох знаменитих амазонських цариць – Марпессу, Лампаду і Гіппо, – які буцімто захопили землі в Південній Азії та Сирії, заснували міста Ефес, Смирну, Фібу, Синопу і у свій час навіть захоплювали Трою! А потім, обтяжені великою здобиччю, пішли собі геть, залишивши в підкорених містах свої гарнізони й застави. Збереглося повідомлення – Павла Оросія – що амазонки з’явилися в Азії разом з кіммерійцями в 723 р. до н. е. і тоді ж у бою загинула їхня знаменита цариця Марпесса.

«Поселяли» амазонок на північно-західному узбережжі Каспію (сучасний Дагестан), вздовж рік Кума і Терек, в західному напрямку до Кабардино-Балкарії, Дону, Північного Причорномор’я та Фракії.

Збереглися дані, що в дельті Куми була міцна фортеця амазонок, що контролювала водні торгові шляхи. В гирлі Старого Тереку теж знаходилось важливе місто амазонок, коли Терек був їхньою південною границею із сусідніми народами.

Імперія амазонок розпалася в часи Александра Македонського, тоді ж частина войовничого жіноцтва зосталася на місцях, на берегах Куми, Терека, Черека, Дону, в Північному Причорномор’ї, де з часом змішалася з іншими народами. Інша ж частина перекочувала в якісь далекі краї. Пізніше багато амазонок подалися в гори Чехії та Словакії, а потім на Рейн (Німеччина), до Бретані (Франція) та в Іспанію і східну Англію.

Ще одне царство войовниць розташовувалося в Малій Азії «за Халдеями» – південно-західне узбережжя Каспію до озера Урмія, а ось головне їхнє місто знаходилося в Ірані.

Програвши сутички з військами Александра Македонського, жіноцтво подалося на південь Аравійського півострова (Ємен) в райони дельти Нілу, в Лівію і ще кудись далі й далі.

А ще амазонки будували багато храмів, у яких справляли службу їхні жриці, які вміли читати й писати. Вони й передавали жінкам здобуті ними знання Сходу, а під старість розходилися по сусідніх народах, де навчали дітей грамоти й різних премудростей життя (дівчаток – уміння зцілювати). Таких грамотних амазонок називали «йогинями», що вже в християнську епоху, як гадають деякі дослідники, перетворилося на Бабу Ягу і збереглося в руських народних казках.

До речі, в руських «Азбуковниках» (тлумачних словниках), що були поширені в Московії в ХV – ХVII ст., згадується термін «амазонська земля», а жінки ті йменуются «а мазаніки». Дехто вважає, що термін цей треба розуміти як «омужання» (себто мужні жінки). Можливо, що вислів «а мазаніки» означає «помазаники», тобто посвячені в священний жіночий союз. Їм сприяла богиня Гера, жона Зевса.

Щодо амазонок Скіфії, то їх згадує Діодор Сицилійський. За його словами, вони жили по берегах річки Амазон, що пізніше була названа йменням сина амазонки Лісіппи Танаїс. Існує легенда, що Танаїс закохався в свою красуню матір, але, не бажаючи вдаватися до гріхопадіння, кинувся в річку Амазон і втопився – звідтоді річка, що впадає в Меотиду, і стала зватися Танаїсом. Мати його невдовзі наклала головою в одній з військових сутичок, а її дочка – сестра Танаїса – взяла бразди правління в свої руки і, кажуть, перевершила свою матінку. Це вона узвичаїла навчання дівчаток із семилітнього віку грамоті, фізичним вправам та духовному вихованню – в тім числі й навчала їх мистецтву зцілення. І що вона покорила багато народів від Танаїса й до самої Фракії – що й продовжували чинити її спадкоємиці.

За легендою, амазонки для продовження роду протягом двох весняних місяців, як усе квітло й буяло в природі й тягло до кохання, зустрічалися з хлопцями сусідніх скіфських та інших племен і народжували від них дітей: дівчаток залишали в себе, а хлопчиків віддавали батькам.

У них були писані закони, які потім запозичили сусідні народи, у тім числі і давньоєврейські держави.

Легенди про войовничих жінок поширені у всіх народів, у скіфського теж, і були віддзеркаленням епохи матріархату, що вже на той час, зрозуміло, минула. Амазонки терпіли чоловіків лише якийсь там час на рік – виключно лише заради продовження роду! Їх іноді називали «безгрудими» – ніби для більш зручної стрільби з луків амазонки позбавляли себе правої груді. Проти амазонок, як відомо, виступав Геракл, хоча… Чи варто молодцю – якщо він справжній молодець – та виступати проти жінок? Чи ворогів у справжніх козаків було обмаль – так ні ж бо! Ворогів у всі часи, у всі віки вистачало, тож їх було чи не на вибір. А втім, під боротьбою з амазонками вочевидь ховається легенда про боротьбу з племенами, які перебували на більш низькій сходинці матріархату. Але так чи інак, а виникла навіть т. зв. АМАЗОНОМАХІЯ – боротьба греків проти амазонок. Скульптурні фрагменти тієї боротьби, не вартої, звісно, для справжніх чоловіків, зображені на фризах численних грецьких храмів, на фронтонах і навіть на мавзолеї в Галікарнасі. У скіфів відгомін теми амазонок був, але боротьби з ними не було – скіфські чоловіки шанували і поважали жінок – молодці! Хоча самі амазонки чи не вороже ставилися до чоловіків – недарма ж їх сини змієногої богині називали ойропата (ще одне відоме нам слово із зниклої скіфської мови), що в перекладі означало «чоловіковбивці».

Не слід, проте, вважати, що скіфські жінки тільки те й робили, що вбивали своїх чоловіків і багли жити без них – ні і ні! Вони не були чоловіконенависницями, як то їм приписує фольклорна традиція греків, і протилежної статі не цуралися. Навпаки, не уявляли свого життя без чоловіків (як то й має бути насправді) – без батьків, братів, мужів і просто воїнів-захисників, без господарів і повелителів своїх. (Не забуваймо, не чоловіків клали у могилу до своїх жінок, а якраз навпаки). Легенди про ойропата, амазонок-чоловіковбивців – всього лише легенди. Фольклор, і не більше. Не було ніяких амазонок – у грецькому розумінні цього терміну – у скіфів. У них жінки були як жінки – господині, матері, бабусі, тіточки, ґаздині, зрештою, гарні доньки, сестри і дружини.

Але життя було таким суворим, що й жінки – діватися нікуди – мусили володіти зброєю. Чоловіки в степу, біля худоби, чи на полюванні, чи на добуванні харчу, в походах та на війнах – хто захистить дітей, сім’ю? Не кажучи про старих і немічних, про сяке-таке добро. Тільки вони, жінки.

Тож скіфські мадонни мали не згірш чоловіків володіти зброєю – мечем, кинджалом-акінаком чи й простим ножем, списом та дротиком. Чи й дубовою замашною палицею і – особливо луком. Вміти осідлати коня і триматися в його сідлі, як бувалий воїн, на скаку пускати в ціль дзвінкі стріли. Роль жінки у повсякденному житті не завжди зводилася лише до господарства та родинних обов’язків. Треба було вміти постояти за себе зі зброєю в руках. Тож і не дивно, що, за даними археологів, понад 40 відсотків жіночих поховань містять наконечники стріл (виходить, жінки скіфські було непоганими лучницями?), адже це чверть усіх знайдених наконечників списів.

Зброєю скіф’янки починали оволодівати з юних, ще дівочих літ.

А даних про те, що у скіфів було окреме жіноче військо, немає. Як певно, й не було таких військових підрозділів. А ось у близьких їм – теж іраномовних – осетин було військо, яке складалося з дівчат, вони (рядки з осетинського епосу) «з лука всі безпомильно стріляли», бо стріла та меч там були «знайомі дівам».

У каракалпакській поемі «Сорок дівчат» (мотиви її сягають стародавніх часів) розповідається, як богатирша Гулайім та її подруги перемогли ворогів у кривавій січі, коли «від сліпучих стріл темна ніч ставала осяйною».

У багатьох племен і народів воєнні вправи серед жіноцтва були, але це переважно в середовищі дівчат. Не ставали винятком і юні скіф’янки. (Наприклад, у споріднених з ними сарматів, за свідченням Геродота, «жодна дівчина не виходила заміж, поки не вб’є якогось ворога»).

У всьому ж іншому скіфські жінки були як жінки. Але незмінно підперізувалися поясами, біля якого висів ніж із кістяною колодочкою, часто короткий, з кривим лезом, але неодмінно гострий. І незмінне бронзове дзеркало.

Але, крім прикрас та косметики, крім погоні за гарним вбранням (а жінки у всі віки жінки!), що було святом для скіф’янок (та й нині для жінок це є святом), були ще й будні, була проза життя, щоденне господарство, коли непомітно й роки збігали і жінки старіли біля казанів, біля дітей, на господарській метушні-клопотах, яким – що тоді, що тепер – не було й не буде ніколи кінця-краю.

Чоловік лише зрідка заскакував до кибитки…

Хоч скіфські чоловіки уміли куховарити не згірш жінок – кочове життя до будь-чого привчить, – але все ж їжею – та ще на становищах – займалися жінки. Вели господарство, слідкували за волами, яких запрягали у вози і ними поганяли, у вільний час займалися незмінним рукоділлям – недарма ж у могилах скіф’янок завжди присутні веретена, часто грецького типу, з кістяним набором, вельми привабливі (красу речей цінували!). У простих скіф’янок і веретена прості, дерев’яні. Чи й глиняні. А ще кожна скіф’янка мала цілі набори шил, проколів, голок у спеціальних «несесерах».

Посуд – дерев’яний і металевий, незмінні бронзові казани на високих ніжках для варіння м’яса – головної їхньої їжі, бронзові миски, дерев’яні підноси, чаші (іноді прикрашені золотим окуттям). Був і місцевий глиняний посуд, в основному прості горщики.

А ось їжу – що багаті, що бідні – готували у великих мідних казанах на піддонах і з ручками висотою до 70–80 і діаметром 60–70 сантиметрів. (До речі, такі казани були в ходу в багатьох інших народів, наприклад, у сарматів, саків Сибіру й Алтаю. Вони дорого коштували, завжди їх не вистачало, тож за казан можна було виміняти чимало добра. Недарма ж могильні злодії, вичищаючи кургани, незмінно забирали з них казани, що їх скіфи залишали своїм покійникам, і потім користувалися ними чи й продавали як ходовий товар.)

Але м’ясо – було б м’ясо! – вони могли зварити й без казанів чи будь-якої посудини.

Ось як Геродот описує той оригінальний спосіб:

«Зідравши з тварини шкіру, очищують від м’яса, потім кладуть в казани… якщо казана не виявиться, то викладають все м’ясо тварин у шлунки тварин, підливають води і запалюють кістки; вони горять відмінно, а очищене від кісток м’ясо легко вміщується у шлунку. Таким способом бик сам себе варить…»

А ще Геродот описав і вельми своєрідну скіфську лазню.

«Спочатку змащують і обмивають голову, а потім для очищення тіла влаштовують таке: поставивши три жердини, нахилені одна до одної, натягують на них вовняну повсть і, стягнувши її якомога щільніше, кидають розжарене до червоного блиску каміння в посуд, поставлений між цими обтягнутими повстю жердинами… Скіфи беруть сім’я коноплі, входять під повсть і кидають сім’я на розжарене каміння. Від кинутих зерняток піднімається такий дим і пара, що ніяка грецька парова лазня не перевершить цієї скіфської. Скіфи захоплюються такою лазнею і виють від задоволення; це замінює їм обмивання, адже вони взагалі не обмивають свого тіла водою».

Після такої лазні, що її влаштовували і в степу біля стад, розімлілий, аж помолоділий чоловік заскакував до своєї кибитки – поїсти гарячого, відвести душу юшкою і взагалі вареним, бо сухом’ятка набридала в степу. Питав, квапно набиваючи рот – думками був далеко звідти, біля худоби в степу: чи все гаразд «удома»? І потім, на ходу дожовуючи, вихоплювався на коня і мчав у степ, де хмарами ходили табуни… До рідної худоби, до свого життя, помолоділий і збадьорілий – від лазні, від гарячої юшки, від відвідин свого сімейства. Ночував у кибитці рідко (доручивши напарнику займатися стадом), переважно взимку, коли була люта холодина або коли «дуже хотілося жінки». Влітку скіф’янка – теж, коли їй «дуже хотілося чоловіка», впоравшись з клопотами в кибитці, вихоплювалась на коня – верховий кінь завжди був біля воза, на всякий нагальний випадок – і мчала до чоловіка, котрий ген на обрії рухався за стадом, аби місячної ніченьки у високій траві, у срібній ковилі бодай раз на тиждень зайнятися з чоловіком любов’ю, якої вимагали і тіло, і душа… Чи еросом, як називали любов греки. Це коли богиня кохання Агрімпаса та раптом насилала на них свої чари, від яких відбитися – та й для чого відбиватися – раз-бо на світі живеш, та й скільки того життя! – не могли ні царі, ні вожді, ні самі боги, не кажучи вже за простих смертних.

Та й діти були потрібні Скіфії, спадкоємці батькам, майбутні кочовики, скотарі і воїни на прудких конях з луками в руках – для поповнення народу синів змієногої богині.

І була щаслива любов, коханнячко вірне під огромом зоряного неба посеред степу широкого, і життя тоді здавалося просто-таки прекрасним і, безперечно, вічним. Бо як же інакше.

А, може, воно таким і було насправді, га? Тим більше Папай, батько богів і всіх скіфів день і ніч пасе Скіфію, дщерь свою.

Але так чи інак, а вранці стада вирушали на нові пасовиська, а за ними покірно скрипіли дерев’яні вози з кибитками, запряжені лінивими, флегматичними волами з короткими рогами, а то й зовсім без них.

З цією святою вірою і жили скіфи, жили доти, доки не зникли – усі до одного – з планети Земля.

Але жили і радувались життю.

З цією вірою живемо і радуємось життю і ми…

Бо як же інакше?

Частина п’ята

Золотий плуг і золоте ярмо. Скіфія хліборобська, або Звідки «родом» змій Горинич

«Чорні люди» з Чорного лісу

Чорноліською археологічною культурою прийнято називати культуру перехідного періоду від пізньої бронзи до раннього залізного віку.

Назва походить від назви Чорного лісу, де її вперше, у 1949 році у верхів’ях Інгульця і було виявлено. Її пам’ятки займають лісостеп між Дністром та Дніпром і основну частину басейну р. Ворскли на Лівобережжі.[41] Хронологічно чорноліська культура поділена на два ступені: ранню (1050 – 900 рр. до н. е.) і пізню (900–705 рр. до н. е.). Заселення басейну Ворскли чорноліськими племенами відбулося в результаті їхньої міграції з Правобережжя наприкінці бронзової доби. Селилися чорнолісці на мисах корінних берегів рік, поселення їхні були добре укріпленими, оточувалися валом з дерев’яним палісадом у вигляді прямокутних секцій – кліток і захищалися ще й ровом. (Іноді з напольного боку зводилися ще й додаткові захисні споруди, щось схоже на передграддя.)

Такі фортеці правили за сховища – при раптовій появі ворога, коли населення спішно втікало під захист валів, мурів та ровів. Мешкали чорнолісці в дерев’яних наземних житлах та в землянках чималих розмірів. По кутах біля стін стояли стовпи, що підтримували перекриття. У підлозі рилися ями господарського призначення, вздовж стін знаходились різні речі: посуд, сільськогосподарське знаряддя тощо. Переважав обряд трупоспалення з похованням в урнах у безкурганних могилах. Поряд з поодинокими відомі групові, ймовірно сімейні поховання.

Основу господарської діяльності чорноліських племен становило землеробство і скотарство, велику роль відігравало металообробне виробництво.

Вважається, що чорноліська культура брала участь у складанні загальної культури скіфського часу.

Хто вони були, чорнолісці, яка їхня етнічна приналежність – про це свого часу точилася жвава дискусія. Одні дослідники відносили їх до франкомовних племен, інші переконані, що чорноліські племена пов’язані з протослов’янами – ця концепція на сьогодні перемогла. За даними археології, у VIII – на початку VII ст. до н. е. мали місце активні контакти праслов’янського та фракійського світів, і, як результат, змішування різномовного населення, в якому переважили наші предки, праслов’яни, які досить дієво, разом з іншими, творили Велику Скіфію. І все було б добре, якби не войовничі кочівники. Чорноліські племена успішно займалися землеробством, ремеслами, тож мали, як кажуть, хліб і до хліба. Принаймні поживитися у них було чим. Тож кочовики, які самі не дуже любили трудитися – особливо біля землі, а ремесла зневажали, як неблагородне заняття – і внадилися за добром до наших пращурів слов’ян – очевидно, ще чи не з кіммерійських часів, але особливо посилилися напади у VIII ст. до н. е. Бо саме тоді й зводиться потужна захисна лінія в багатьох чорноліських фортецях уздовж Тясмина, а в Чорному лісі споруджується потужне, захищене трьома рядами валів, городище, південний форпост племен, де надто дозоляли кочовики. Єдина система оборони свідчить, що в чорноліських племен вже тоді був своєрідний центр координації дій, а його «столицею» могло бути Суботівське городище,[42] підступи до якого прикривалися окремими фортецями.

Кочовики завжди налітали несподівано (надто під осінь, як чорнолісці збирали небідні врожаї, і їхні ями були повні золотистого зерна, що пахло сонцем), галасливими ордами – земля двигтіла, а в небі не видно було сонця з-за хмари стріл…

Іржали коні, дерли горлянки вершники, намагаючись штурмом взяти вали, подолати – що було нелегкою справою – глибокі рови. Населення висипало на вали, відбивалося стрілами, а коли доходило до рукопашної – списами, дротиками, мечами й довбнями…

Іноді – мирилися. Це коли мешканці городищ погоджувалися платити прийшлим кочівникам данину. Золотим хлібом. Але мешканці городищ не могли збагнути: за віщо? Кочовики не орали, не сіяли, не збирали врожай – за віщо їм платити, як вони взагалі до них – приший кобилі хвіст! Але мусили. Платити. Взагалі боротьба з добре озброєними, зорганізованими й навченими вояками-кочовиками була тяжкою справою. Майже безнадійною, зарані приреченою на поразку. Всього траплялося. Часто штурмові лави кочівників досягали свого – в полум’ї пожеж загинуло Тясминське городище, лютувало полум’я на Суботівському та Чорноліському городищах і сліди пожеж та руйнацій і через тисячі років вражали археологів.

Степ, що його уособлювали скіфи-кочівники на летючих конях, був постійною загрозою, яка з року в рік нависала над поселеннями чорнолісців, тож вони постійно мали тримати зброю в руках і бути щомиті готовими до відсічі чужим кінним ордам, що зненацька виринали з марева далини.

Хліб теж вирощували зі зброєю в руках. В майстернях ремісників завжди напохваті стояли списи, лежали мечі, луки зі стрілами.

На валах городища вдень і вночі маячіла добре озброєна зіркаста варта.

Хлібороби, йдучи в поле орати, сіяти чи жати, озброювались, як на війну. Виснажливим було таке життя, життя на межі тривоги й загибелі, життя, що могло будь-якого дня негадано урватися.

Матері лякали дітей «чорними» кочівниками, захованими в шкіру та металеву луску панцирів, що виринали зі степу на гарячих конях, у яких, здавалося, були крила й по кілька голів. Як і в самих вершників, бо скільки їх не рубай, а їх щораз більше й більше несеться з безмежних степів…

Та й самі вершники – чужі і незбагненні, жорстокі й люті – здавалися крилатими чудиськами, грифонами, що терзають їх з літа в літо, багатоголовими, зрештою, зміями…

Довгими зимовими вечорами, коли вили-завивали заметілі і все потопало в сніговій круговерті, діди розповідали онукам про багатоголових зміїв, що жили у Степу, і онуки їм вірили – такі чудиська на конях щоліта налітають з того страшного степу. Та й сам загадковий, страшний і незбагненний степ, що хвилями котився до далекого звідти моря, здавався чорнолісцям одним великим змієм з багатьма головами. Той змій мав багато пащек (три й більше) і з кожної вергав всеспопеляючий вогонь, сам зрісшись зі своїм конем, і спину йому не було.

Ось тоді, в ті далекі первісні часи, в слов’янському фольклорі вперше почав створюватися образ багатоголового Змія, що спалював міста й забирав жінок та дітей, того Змія, що став прообразом Горинича з руських билин і казок – з 3, 6, 9 чи й з 12 головами. А ще ж були його родаки – Кощій Безсмертний, Зміулан – змійовидний демон.

Скільки Русь стояла, стільки й боролася зі Степом – скіфи, потім печеніги, половці, татари – і стільки й прилітали зі Степу на Русь багатоголові змії. В первісних легендах з такими зміями успішно боролися перші ковалі Козьма і Дем’ян, а це вказує, що міфи про зміїв почали зароджуватися ще на початку епохи заліза, але остаточно сформувалися вже за скіфського та половецького часів. Звідтоді й на тисячі років Степ став для праслов’ян і слов’ян, для русичів уособленням зла, батьківщиною вогнедишного крилатого і багатоголового Змія, який ніс горе, тому й звався Гориничем. І уособлювали його кочівники. І з ним нашим пращурам з лісостепової зони довелося витримувати нелегку багатовікову боротьбу, що з віку в вік тривала з поперемінним успіхом. Та, власне, й війну скіфів (після їхнього повернення з Передньої Азії) з нащадками рабів, що про неї розповідає Геродот, можна трактувати і як довготривалу боротьбу синів змієногої богині за утвердження свого панівного становища, і як підкорення місцевих землеробів та інше осіле населення Лісостепу.

Про скіфів-георгоїв, званих ще землеробами

«…Стратегічні інтереси примусили основне ядро скіфських племен перекочувати у Нижнє Подніпров’я, що відновило боротьбу за остаточний контроль над лісостеповим населенням. Здається, ця боротьба було досить вдалою, про що свідчить не тільки збільшення власне скіфських поховань у лісостеповій зоні, а й початок економічного занепаду в південних районах Лісостепу (зокрема басейн Тясмину), який припадає на другу половину V ст. до н. е. Найвірогідніше, цей занепад пояснюється долученням цих районів до складу причорноморської Скіфії, що супроводжувалося прямою і жорстокою економічною експлуатацією місцевого населення на кшталт тієї, що мала місце в Передній Азії, де скіфи, за Геродотом, «грабували все, що тільки було в кого». В інших регіонах Лісостепу цей тиск, мабуть, був дещо слабкішим і зводився до збирання якоїсь фіксованої та більш-менш регулярної данини.

Довготривале й тісне співіснування предків східних слов’ян разом зі скіфами-іранцями мало відчутні наслідки. Як зазначає Б. О. Рибаков, східна половина слов’янської прародини міцно увійшла в широке коло «скіфської культури», яка глибоко вплинула не тільки на зовнішні вияви їхнього буття (зокрема в сфері матеріальної культури), а й на мову та релігійні погляди східних слов’ян, іранський за походженням корінь «don» (вода) простежується у назвах майже всіх основних річок України – Донець, Дніпро, Дністер, Дунай. З іранської мови до нас прийшли такі важливі для суспільного життя поняття, як «бог» та «цар». Відгуки мотивів скіфського «звіриного стилю» й досі наявні у народному мистецтві східних слов’ян.

Треба врахувати, що «спільне існування власне скіфів та предків східних слов’ян у межах єдиного етнополітичного утворення обов’язково мало привести в дію механізм етнооб’єднувального процесу» (К. П. Бунятян, В. Ю. Мурзін, О. В. Симоненко. «На світанку історії»).

Про це свідчить й інше авторитетне видання – «Історія Української РСР»: «Панування скіфів у Північному Причорномор’ї глибоко впливало на економіку, соціальний устрій, матеріальну культуру, ідеологічні уявлення та на інші сторони життя населення Правобережного Лісостепу. Особливо великий вплив степові сусіди справили на жителів придніпровської та південної частини цих земель, що межували зі Степом (північна частина нинішньої Кіровоградщини, Черкащина, Київщина). Далі на північ і північний захід скіфський вплив помітно зменшувався і місцеві доскіфські риси зберігалися більше».

Ще повторимо про панівну роль царських скіфів у політичному об’єднанні, відомому під назвою Велика Скіфія:

«Царські скіфи вважали себе “найкращими і найчисленнішими”: сучасники називають їх також “вільними скіфами” або “власне скіфами”. По відношенню до цієї панівної групи решта племен була залежною, “підвладною”. Царські скіфи вважали їх своїми “рабами”. В основі цієї залежності, безперечно, лежали відносини данництва, що спиралися на воєнний примус. Несплата данини служила причиною, прямим приводом до війни, з усіма її наслідками – пограбуванням майна, полоном, рабством. Та навіть і виконання данницьких зобов’язань не давало гарантії від набігів. Але у таких випадках це були рейди окремих загонів, що діяли з власної ініціативи, а не “за загальним рішенням”. Чудовою ілюстрацією такого становища є розповідь Лукіана про те, як у відповідь на скарги боспорців на часті набіги, скіфські посли відповіли: ці загони “не висилаються за загальним рішенням, а кожен з них займається грабіжництвом на свій страх, заради прибутку”, і той, хто захищається, може сам покарати їх, якщо зуміє.

Форма залежності підвладних народів від царських скіфів, мабуть, була різною. В одних випадках вона могла бути більш м’якою, такою, скажімо, як у стосунках зі скіфами-кочівниками і скіфами-землеробами, в інших випадках – жорстокішою, як, наприклад, зі скіфами-орачами та підлеглими фракійськими племенами. Прямий вплив на характер взаємовідносин міг мати ступінь етнічної спорідненості, коли ближчі за етносом і культурою народи потрапляли в більш привілейоване становище, ніж етнічно чужі».

Історики-скіфологи, характеризуючи господарство праслов’янського населення Лісостепу, що було так чи інакше пов’язане зі Скіфською державою, зазначають: воно було багатогалузевим, але безперечний пріоритет надавався землеробству, адже «лісостепова зона з її помірною вологістю, родючими ґрунтами та полями, захищена від вітрів і посух гаями й дібровами, за своїми природно-кліматичними умовами якнайкраще відповідала потребам такої «сільськогосподарської діяльності» («На світанку історії»).

Продуктивність первісного рільництва значно збільшилася з появою залізної сокири – з її допомогою великі ділянки лісових хащів перетворювалися на доглянуті лани. Недарма ж прадавні землероби називали тоді сокиру матінкою своєю, годувальницею родів.

Яке було рало, що ним користувалися племена Лісостепу, видно з глиняної моделі цього знаряддя, знайденого на Більському городищі разом з моделями дишла, ярма та глиняними фігурками волів.

Спершу воно не мало залізного наральника, а тому ґрунт ним оброблювався на незначну глибину, і лише винахід плуга різко змінив картину. Давні землероби застосовували не лише підсічну, а й перелогову та двопільну систему використання орної землі.

Переважали ярі культури, проте вирощували й озиме жито. За даними ботаніків, які досліджували залишки рослин, основними культурами у скіфів були плівчаста пшениця (полба), плівчастий ячмінь та просо. Ще сіяли голозерну м’яку та тверду пшениці, жито, овес, горох, боби, квасолю тощо.

Жали серпами та косами, молотили ціпами, перетирали збіжжя з допомогою спеціальних кам’яних плит (на жорнах, що складалися з двох кам’яних кругів, автор цих рядків ще пахолком молов зерно по закінченню Другої світової).

Як у кочовиків, так і в землеробів на чільному місці все ж залишалося скотарство, а в ньому велика рогата худоба займала визначальне місце. Чимале було й поголів’я свиней.

Величезну роль в осілих землеробів відігравало ремісниче виробництво, успішно розвивалася металургія, хоч це був обтяжливий і складний процес. Так, наприклад, для виробництва 20 кг заліза з бурих залізняків та, зокрема, з болотяної руди треба було перетворити на деревне вугілля 800 кг деревини твердих порід, в першу чергу дуба, аби температура плавлення сягала 1300°.

Крицеве залізо, що одержували, було м’яким, і ковалі вміли перетворювати його на готові вироби.

В Більському городищі знайдено і мідну руду, мідні шлаки, уламки плавильних тиглів, бронзові відливки наконечників стріл тощо.

Для лісостепового населення були традиційними домашні промисли, виробництво ліпного посуду (гончарству скіфи-орачі навчалися в гончарів чорноліських племен).

Поширеними були різноманітні промисли з оброблюванням деревини, кістки, рогу, шкіри та хутра. Кушнарі користувалися особливою шаною, адже без них не взуєшся, не зодягнешся, не спорядиш коней і навіть не озброїшся як слід – це вони виготовляли шкіряні сорочки – основи залізних панцирів.

Широким попитом користувалося ткацтво, основною сировиною для якого була овеча вовна (між іншим, саме у скіфів з’явилися спеціальні ножиці для її стрижки), а також коноплі та льон. Не просто було випрясти 16 кг куделі, доводилося затратити майже 1000 годин! Але вже були перші, ще примітивні ткацькі верстати з човником із кістки (Більське городище), вироблялися прості тканини типу полотна, більш складні (репс і саржа). Вовняні тканини фарбувалися натуральними речовинами – корою вільхи, бузиною (ще в середині минулого століття на Полтавщині полотняні штани фарбували бузиною – як і в скіфські часи!), вохрою.

І все ж головним і визначальним заняттям осілої Скіфії було, як і слід чекати, землеробство. І землеробами охоче ставали вчорашні блукачі степами й, осівши, починали займатися рільництвом. Вважається (одна з думок), що до цього в степах Придніпров’я їх спонукало збільшення населення (тісно стало навіть кочувати) і нестачі добрих пасовиськ – за умови, що скотарство інтенсивно розвивалося і стада щоліта множились і множились, тож їх десь треба було цілий рік пасти. Тоді в Північному Причорномор’ї та Придніпров’ї й почався поступовий перехід частини населення від кочової форми скотарства до напівкочової, а згодом і до осідлої. Наприкінці V та у ІV ст. до н. е. по берегах Дніпра поблизу плавнів виникають десятки скіфських поселень, мешканці яких використовували не тільки природні пасовиська, а й вже заготовлювали корми, зокрема фуражне збіжжя, орали нивки, засівали їх, збирали перші врожаї. Вже тоді скіфи Нижнього Подніпров’я вирощували не тільки фуражне зерно, а й збіжжя для власної потреби.

І заколосилися перші скіфські нивки пшеницями.

Урожаї були значні, зернові ями в поселеннях землеробів переповнювалися золотим зерном. Праслов’яни (у Геродота скіфи-орачі) разом з іншими племенами (ті ж алазони чи агафірси) вже «сіють і їдять пшеницю і цибулю, і часник, і сочевицю та просо». (Щоправда, в «батька історії» в оригіналі «скіфи-георгої», що з давньогрецької мови перекладається як «землероби».)[43]

І заскрипіли з молодої Скіфії до юних приморських міст греків каравани. Везли шкіру, мед, віск, рибу, гнали рабів та худобу, корів і коней, але найбільше везли зерна, золоту пшеницю, що її охоче купували чи вимінювали на свої товари елліни – які, власне, й трималися на скіфському хлібові.

Увіткни дишло – віз виросте

Крім грецьких міст-колоній, одним з основних торгівельних партнерів Великої Скіфії було Боспорське царство, яке утворилося близько 480 року до н. е. у східній частині Криму, на території Тамані та в прилеглих районах. Сюди постійно йшов потік скіфського хліба – як, між іншим, і в материкову Грецію. За свідченням грецького оратора й політика Демос-фена, на початку ІV ст. до н. е. тільки до Афін щорічно прибувало до 400 медимнів хліба.

400 медимнів – це 1 мільйон пудів! Ось яка ріка пливла із Скіфії до материкової Греції!

І все це неоціненне багатство – що тоді неоціненне, що тепер – давала людству скіфська та праслов’янська ЗЕМЛЯ.

В спецлітературі можна прочитати сухі рядки про те, що основним засобом виробництва в провідній галузі сільського господарства по вирощуванню продовольчих, технічних, кормових та інших сільськогосподарських культур виступає земля.

Так і хочеться отут написати великими літерами: ЗЕМЛЯ.

А втім, земля – це ще й місце життя й діяльності людей, край, країна; заодно це й образ, персонаж слов’янської (це у нас, слов’ян) міфології, українського (це у нас, українців, в інших народів теж) фольклору.

У пращурів наших земля була матір’ю і виступала як образ-тотем. Вважалася живою, священною істотою. («Навесні гріх землю бити – вона вагітна». «Гріх землю бити – вона ваша (наша) мати»).

Земля – наша годувальниця, а тому найцінніша з усіх скарбів, які були, є чи будь-коли будуть. Вона – найбагатша. («Будь здорова, як вода, а багата, як земля»). Це для живих, а для померлих земля – вічна домівка, тож і зичим споконвіку тим, хто вирушив в інший світ, аби земля йому була пухом.

Земля – символ родючості, плодючості: «Увіткни в неї ціпок – дерево виросте». «Увіткни дишло – віз виросте».

Ще давні наші пращури-слов’яни, обожнюючи землю, цілували її («Цілуй землю! Клянись землею!»), нею скріплювали свої клятви, і вважалося, що це була найміцніша у світі клятва.

Найбільша і віковічна мрія селян (землеробство зародилося ще в середині кам’яної доби, в ІІІ – ІІ тисячолітті до нашої ери, було основним заняттям трипільських племен, які населяли територію сучасного Правобережного Лісостепу України, давніх слов’ян і… І – до наших днів. І так буде у наших онуків, правнуків і праправнуків, у всіх наших нащадків) – мати свій клаптик (бодай клаптик!) землі. Чи не тому селяни на перший засів ішли, як на свято, зодягали чисті сорочки, молилися, і недарма землю називали матір’ю і святою, адже все, що отримувало людство, народжувала природа, земля.

А різні свята, обряди з чим пов’язані? Із нею, з матінкою землею. І ось що вражаюче: археологи не раз знаходили в посудинах зерно. Саму посудину (залізо!) з’їдали тисячоліття, а зерно, що протягом тисячоліть зберігалося в ній, залишалося свіжим і родючим. Посій – зійде! Через тисячі літ! Це ж у ньому сила землі, сила давня, вічна і всеперемагаюча. Сила землі, її родючість. (Недарма ж німецькі окупанти вивозили з України до своєї Німеччини цілі ешелони, завантажені нашими ґрунтами-чорноземами[44]). А з якою любов’ю опоетизована земля у фольклорі, літературі! Згадаймо хоча б пророче-віщі слова Василя Симоненка:

З нею я ділити завжди буду

Радощі, турботи і жалі,

Бо у мене стукотить у грудях

Грудочка любимої землі.

Від копирсачки до плуга

До ста найбільших винаходів людства, безперечно, належить винахід мотичного землеробства (рала і плуга) – це факт!

З прапрадавніх, первісних часів основним заняттям людства було збирання (призбирування). Кожна жінка тоді була збирачкою – з того сім’ї, роди й племена і жили. Під цим терміном мається на увазі збирання їстівних зерен, горіхів, фруктів (ясно, що дичок, здебільшого кислих і несмачних), коріння, личинок, яєць тощо. А головним знаряддям при цьому була товста палиця-копачка (копирсачка), один кінець якої був загострений і для міцності обпалений на вогні. Згодом на роль копачки-копирсачки почали підбирати палицю з поперечним сучком, на який при копирсанні можна було натиснути ногою. Спрощено кажучи, це був віддалений предок майбутнього рала, а з ним і плуга. В крайньому разі мотики-сапи, то вже точно. Згодом кінець її – робочу частину – почали робити з рогу чи з кістки і прив’язували її до палиці жилами тварин. Так і з’явилися кам’яні мотики, насаджені на дерев’яну ручку. Це був перший значний крок – майже семимильний! – у винайденні землеробства, адже такою копачкою, кам’яною (пізніше) мотикою можна вже було копати землю, перевертати її, розбивати грудки – геніальний взагалі винахід первісних збирачів! Якщо взяти до уваги, що чоловіки займалися в основному мисливством, то винахід мотики є винаходом прекрасної половини роду людського, яке тоді ходило в шкурах тварин. Зважте: коли людство перейшло до культурного обробітку рослин, мотика на протязі тисячоліть (!!!) залишалася найголовнішим сільськогосподарським інструментом землероба, і цей геніальний винахід людства витримав перевірку на протязі тисячоліть. Та й досі витримує, бо й досі в кожній селянській сім’ї мотика (сапа) – річ украй необхідна і незамінима, без якої не посадиш город, не виполеш бур’яни. Слава сапі! Слава мотиці, винайденої нашими жінками ще в кам’яному віці, коли вони гуртами никали степами, збираючи різне їстівне збіжжя!

Проте шлях від простого збирання їстівних плодів і до свідомого обробітку землі й вирощування культурних рослин був неймовірно довгим – він розтягнувся на сотні тисяч… Так, так, на сотні тисяч літ! Таким довгим і тяжким був шлях людства в науку, адже найраніші землеробські культури на землі склалися біля 9–8 тисяч років до н. е.

Копирсаючись палицею в землі, викопуючи поживні корінці, збирачі мимовільно розрихлювали землю, і чиясь світла голова нарешті додумалася кидати туди сім’я, аби воно виросло й біля стійбища, щоб більше не доводилось далеко ходити в його пошуках – так з’явилися крихітні городці, що згодом переростуть у перші нивки. Так почалася нова ера людства, коли гомо сапієнс від просто збирання перейшов до свідомого вирощування рослин. Але тут потрібна була вже не палиця-копачка, не якась там копирсачка, а щось значніше.

Так з’явилося рало.

Але ще довгі тисячоліття землеробство залишалося мотичним – аж доти, доки не почало тупцювати на місці. Там, де були м’які ґрунти (наприклад, в долині Нілу чи Месопотамії), то й мотикою можна було, врешті-решт, якось обробити поле – хоч продуктивність праці все одно залишалася низькою. Та і як мотикою цілинні луки, що заросли багатолітніми травами, де так щільно переплелося цупке коріння перетворити на поле? Майже неможливо. Хіба що якийсь там клаптик – ціною великих затрат праці. Але ж результат залишався дрібним і, як кажуть, шкурка не була варта вичинки. Потрібно було таке знаряддя, яке б не копало, а підрізало пласти дерну знизу.

Таким знаряддям і мав стати плуг.

А втім, спершу те знаряддя – ще примітивне – гай-гай! – звалося «борозновою палицею» – нею прокладалися в полі борозни, що ділили його на грядки. Робоча частина таких палиць була спрямована під гострим кутом до руків’я. І прадавні ратаї здогадалися: оброблюваний ґрунт треба не копати – що ж тут довго думати?! – а волочити. Так і з’явився прообраз плуга – роздвоєна палиця із загостреним кінцем (тут вже видно зародки майбутніх дишла і лемеша). Землероб тягнув (згодом це за нього робитимуть тяглові тварини) за собою таку штукенцію, а вона утворювала борозну. Правда, це було можливим лише на м’яких ґрунтах, що вже не раз оброблювалися, за відсутності каміння й дерну, а на твердих ґрунтах доводилось значно посилити тиск на леміш.

Так з’явилося руків’я.

Ще удосконалили свій винахід, і ось на давньоассирійському пам’ятнику вже видно первісний плуг, дишло, леміш, рукоятку. Працювали у парі – один тягнув плуг, другий спрямовував його і тримав у землі. Тільки значно пізніше, як землеробам набридло (та й сил не настачиш, особливо як збільшувалися поля) тягати плуг, вони й додумались запрягати в нього биків (згодом волів). Спершу плуг просто прив’язували до ріг тварин, потім з’явилося ярмо і примітивна упряж. І швидкість обробітку землі відразу ж виросла, а сама робота для селянина стала значно легшою.

Перші плуги виготовлювалися з кореневищ дуба, бука, клена, були цільним шматком дерева. Минуть ще роки та роки, доки римський письменник І ст. н. е. Пліній не опише плуг, у якому вже є колесо, ніж і відвальні диски. Колесо не давало плугові занадто глибоко заходити в землю, ніж підрізав дерн, а відвал перевертав його так, щоб бур’ян і трава опинялися під землею. І таким плуг існував аж до наших століть, коли винайдення залізного лемеша не зробило переворот у плужній справі.

Плужне землеробство стало ще одним величезним – більш, як семимильним! – кроком вперед, таким значним, що в уяві давніх людей його винахід був здійснений богами: єгиптяни вважали плуг дарунком бога Осиріса, греки – Афіни-Паллади, індійці – Агні, китайці – божественного Шенпунгу.

А ось скіфи… З цього приводу в скіфів є чи не найдревніша і чи не найпоетичніша легенда (передання, міф).

Коли відбувався шлюб бога Папая з богинею Апі.

Соціальний устрій землеробських племен Скіфії, хоч як це не дивно, але мало чим відрізнявся – бодай за зовнішніми ознаками – від устрою кочівників. Адже землероби для захисту мали свої збройні сили, що складалися з ополчення і озброєного дорослого населення, мали вождів і військових ватагів, як їх мали, приміром, кочовики – причому основу їхнього війська складала теж важкоозброєна кіннота, як і в кочовиків, у них теж існувало патріархальне рабство. А головним, як і в кочовиків, у землеробів теж залишалося скотарство.

І все ж між членами землеробської общини великої різниці не було – принаймні вона не була такою різкою, як у степових кочовиків. Земля перебувала у власності родової общини й час од часу перерозподілялася між окремими сім’ями. Це вирішувало загальне зібрання поселення, всі члени «комуни». За такими давніми традиціями і зберігалися великі патріархальні сім’ї, і це дещо стримувало зростання приватної власності. Родоплемінний устрій за таких умов залишався головною формою суспільних відносин.

Гіршим було інше – землероби постійно перебували в данницькій залежності від кочовиків. А це – що ярмо для вола. Аби хоч якось уберегтися від розбоїв, поселяни змушені були створювати системи укріплень своїх поселень, завжди перебувати на чатах, як на війні, і по можливостях давати дієвий відсіч різним озброєним ватагам, що нишпорили степами в пошуках легкої поживи.

Ось що пише Страбон:

«Номади займаються більше війною, ніж розбоєм, і війни ведуть за данину: віддавши землю у володіння звиклим займатися землеробством, вони задовольняються одержанням встановленої помірної данини… а в разі несплати… починають з ними війну… А не платять їм ті, хто впевнений у своїх силах так, що може або легко відбити нападників, або перешкодити вторгненню… А землероби, хоч і здаються щодо войовничості людьми більш мирними і більш цивілізованими, будучи користолюбними і контактуючи з морем, не втримуються від розбоїв і тому подібних засобів збагачення».

І все ж, будучи залежними від кочовиків, з якими жарти куці і які за непокору карають смертю, хлібороби змушені були платити їм щорічну данину, адже не завжди могли дати відсіч зброєю – та й не завжди це входило в їхні плани. Тож змушені були виплачувати данину – так собі ж і вигідніше. Але, незважаючи на таке становище, в господарському житті, в самоуправлінні зберігали повну самостійність. Головне плати, а там живи як хочеш – цього правила дотримувалися кочовики. Тож поселяни мали своїх вождів, своє військо і жили за своїми законами, хоч і входили до Великої Скіфії, підкоряючись її верховенству. (Дрібнішим зграям гультіпак-драпіжників вони завжди могли дати гідну відсіч.) До всього ж вожді та старійшини і взагалі військово-родова верхівка розумно підтримували союзницькі відносини з верхівкою царських скіфів (з вовками жити – доводилося по-вовчому вити). З цього вони мали й певні вигоди, брали участь у військових походах скіфів, за їхнім посередництвом встановлювали торгівельні зв’язки з кочовим населенням Скіфії, грецькими колоніями Північного Причорномор’я, з фракійцями чи сарматами.

У землеробів були свої культи і свої священні місця. Як і всі скіфи, вони не зводили храмів чи якихось приміщень, їхні обряди, культові свята відзначалися під відкритим небом, але в певних місцях, що вважалися у них священними, функції жерців у них виконували царі та представники родоплемінної знаті.

Були священні краї як місцевого значення, того чи того племені, так і загальноскіфські, для всіх. Особливо обряди, пов’язані із землеробством і культом родючості. В осілих племен Лісостепу значної ваги набули землеробські культи. В городищах знайдені спеціальні жертовники із слідами вогню. (Наприклад, такі жертовники відкриті на Черкащині, Пастирське й Мотронинське городища.) Вони мали вигляд круглого підвищення діаметром близько метра, зверху мископодібне заглиблення з сімома концентричними колами. Поверхня жертовників обпалена, навколо залишилося вугілля, обвуглені колоски пшениці, кістки тварин. На городищі Караван (Сіверський Дінець) відкрито жертовник у вигляді глиняної «тарілки» діаметром у півтора метра і заввишки чверть метра, до якого вела доріжка, викладена камінням. На жертовнику зберігся товстий шар обгорілої соломи, а поруч – купа попелу, у якому знайдені глиняні коржики з домішкою зерен та моделі зерен хлібних злаків і бобових рослин, виліплені з домішкою борошна. Ідея родючості уособлювалася й у виліплених з глини примітивних фігурках різних домашніх тварин. Магічні дії біля жертовника під час свят у присутності всього населення здійснювали вожді та старійшини, і такі свята скіфські землероби проводили постійно і охоче на них збиралися. В кожній окрузі, в кожному поселенні були такі жертовники – прообрази майбутніх язичницьких капищ Давньої Русі, а потім християнських храмів.

Але головним, найбільш шанованим і масовим, спільним для всіх землеробських племен святом (частково й для кочовиків) було щорічне свято на честь «священних дарів». За однією з легенд, скіфам ще на зорі їхньої історії впали з неба три золоті речі: плуг, ярмо, сокира і чаша. Вони – крім чаші – і стали головними землеробськими знаряддями скіфів-хліборобів, їх обожнювали й оберігали, як своїх годувальників. Це було свято пробудження природи, під час якого – вважалося – відбувався шлюб бога Папая з богинею Апі (за іншими варіантами – Геракла із змієногою дочкою Борисфена). Свято проводилось гучно, збиралися чи не всі племена, велелюддя було від обрію й до обрію, палили багаття, пили кумис та бузат, грецькі вина, танцювали й співали, вшановуючи своїх предків. Жертви – безкровні, – приносили як Великій богині, що посилала хліборобам дощ, так і богу сонця Гойтосіру. І проказували ґречно: славимо білий день на чорній землі, нивки наші родючі, зерно золоте, що дає нам життя і над усе славимо ясне сонце у небі, бога славного нашого Гойтосіра… Ось і такі були скіфи, менше, правда, знані в історії. Бо той, хто вирощує хліб, завжди залишається в тіні тих, хто неліченими ордами, в хмарі пилу й тупоту копит бойових коней іде на війну…

…І сьогодні, коли я дивлюся на безмежні хлібні лани України, багаті її пшениці, то в шерхоті колосків вчувається ледь-ледь чутний шерхіт вусатих колосків із далеких-предалеких скіфських ланів – за туманами, за далями, за віками…

Звідти родом золоте наше хлібне зернятко…

Лан

Ораний-горьований,

вічноплодний лане,

Хай твоє весілля

повниться – не в’яне,

Хай громи гранують колоски лискучі,

Водоспадить сонце з голубої кручі.

Гей, тебе орали

списами й носами!

Гей, тебе кохали

й били до нестями!

Сивий, таємничий,

ніби скіф в скафандрі,

кличеш в мрію марев,

у немарні мандри.

Хто тебе, мій лане,

тільки не скородив?

Скільки сповивав ти

й колисав народів?

Ти, напевне, знаєш,

де вони поділись:

ти ж – нетлінна книга,

ти – моя надійність!

Все у твій чорнозем

роки вкарбували:

як справляли війни

чорні карнавали,

як гули весілля,

як пісні кружляли —

все промацать можна

в борознах-скрижалях.

не дивуйся, лане,

не посмикуй вусом —

розрубай заклятий

азіатський вузол,

щоб заспрагла мука

серце не в’ялила:

я – нащадок скіфа,

а чи слов’янина?

«Поздоровся, хлопче,

і прийми – добридень…

Як тобі дурниці

шкрябать не набридне?

І навіщо сили

на здогадку тратить:

хто був твій напевний

прадесятий прадід?

Хто промордувався,

мов мара, над світом;

ким пишатись мусиш —

русичем чи скіфом?

Я таки не геній,

а звичайний свідок,

я тобі пораджу:

плюнь, і хай їм ідол!

Хто летів стрілою,

хто в пилу гадючив,

все те прахом стало —

мирним і родючим.

І не треба в ньому

півнем кушпелиться —

хай із нього сходять

жито і пшениця!

Скільки тут товклося!..

плакали й гикали —

мерли піонери,

мерли могікани.

Де вони пірнули,

де богів молили,

запитай, як хочеш,

краще у могили.

Та моя порада:

ніс туди не совай,

дай довічний спокій

костям перетлілим.

…Плюнь же на полову

псевдофілософій,

Бо єдине щастя —

дарувати хлібом!

М. Чхан

Частина шоста

Мідний казан Аріанта, або Подорож на Ексампей

Але це я бачив на власні очі…

Нроботос. Гісторіїс аподейксіс

Гіпаніс[45] – третя, якщо рахувати із західного прикордоння, ріка Скіфії. (Перша – Істр, друга – Тірас). Така ж знана в ній, як той же Істр чи Борисфен. Чи Танаїс на сході скіфських володінь.

Згодом Геродот запише до своєї «Історії» в дев’яти книгах, що Гіпаніс «випливає (також) зі Скіфії і пливе з великого озера. Довкруги того озера пасуться дикі коні білої масті».[46]

Бачив їх з палуби трієри.

У Скіфії з диких коней – це він знав – водилися лише тарпани – невисокого зросту, мишачого забарвлення, з характерною чорною смугою вздовж спини (по хребту), кінці ніг та хвіст у них майже чорні, грива коротка, стояча.[47]

Вони добре знані у Скіфії, водяться в її степах повсюдно, і скіфи навіть вважали диких коней своїми. Під час мандрівок Скіфією, Геродот іноді бачив їхні табуни на обріях. А якось поталанило бути свідком (азартне то було видовисько!), як тарпани, ставши в коло (в середину його сховалися кобили з лошатами), відбивалися від зграї степових вовків – кільком сіроманцям розкроїли череп копитами задніх ніг, що є разючою зброєю в тарпанів. Вони сильні, швидкі, як вітер, в неволі, кажуть, швидко гинуть, тож скіфи й облишили спробу їх приручити й використовувати в господарстві, сміливі, вовків, єдиних своїх ворогів (не рахуючи людину), ніколи не бояться, а відважно вступають з ними в двобій.

Свійські ж коні у Скіфії порівняно дрібні, невеликі й низькорослі, звичайні коні простих кочівників, бо в багатих і заможних коні добрі – їх вони вивозять з Середньої Азії.

А ось чи водилися в Скіфії ще й дикі білі коні, Геродот не знав. Дивно, але хоч він їх і бачив своїми очима, але все одно був певний, що білих коней у Скіфії немає. Можливо, то альбіноси – відсутність нормальної для даного виду організмів пігментації, забарвлення? Альбінізм у конярстві вважається ознакою виродження. Але в поезії та пісенній творчості білі коні чи не найпоширеніші. Та ще їх полюбляють полководці – особливо для своїх тріумфів, щоби в’їхати на білому коні в повержене місто! То що таке дикі білі коні Скіфії – окрема порода чи то всього лише альбіноси?

З ним був Тімн, молодий, але вже знаний навіть у греків скіф, якого він найняв за добру плату собі в провідники – до всього ж Тімн не лише знав шляхи-дороги своєї батьківщини і вмів знаходити спільну мову з одноплемінниками, а й слугував йому за товмача – вільно володів еллінською, а це серед скіфів – рідкість.

– Білі коні – теж тарпани? – питав Геродот, коли вони з палуби трієри спостерігали за диво-кіньми на березі озера.

– Мабуть, що… ні. Хоча, може, що й… так, – чи не вперше завжди впевнений у собі невпевнено відповідав Тімн. – Тарпанів ще можна спіймати, хоч їх не можна вкоськати, бо в неволі вони швидко гинуть, а білих коней – ніколи. До них ще жоден скіф – навіть з тих, що знаються на конярстві, – не зміг доторкнутися бодай рукою. Вони невловимі, їх можна лише дивитися очима. Здалеку. Як пощастить… Один наш цар пообіцяв тому щасливчику-везуну (чи – відчайдусі), який спіймає і приведе йому білого коня, десять звичайних, але з того нічого не вийшло. Білі коні невловимі…

– На все воля богів, – замислено мовив Геродот.

– У нас кажуть, що білі коні – то коні богів, які іноді відпускають їх пастися в степах.

– Можливо, адже кому, як не богам, на таких конях їздити.

Табунець біляків з шести чи семи голів то пірнав у білий ранковий туман у долині і тоді здавався марою, фата морганою, то наче з нізвідки виринав на зеленій траві – все тією ж марою-примарою.

– Вони є і їх мовби немає, – Тімн пошкріб пальцем у бороді. – Бачити їх усі бачать, в кого очі є. Але близько до себе білі ще нікого не підпускали. На рівному щезають. Може, то й не коні, а всього лише омана? Цур їм пек!

– Але ж які гарні!.. Так би й дивився на них… Жаль, трієра надто швидко йде…

Вперше білих коней Геродот побачив, як плавав на Ексампей, до мідяного казана царя Аріанта. Вони паслися побіля озера, що звалося в тих краях «матір’ю Гіпаніса».[48] Мандрівний грек так і занотує до записника (згодом він ті нотатки перепише до своєї «Історії»): «Це озеро цілком правильно називається «матір’ю Гіпаніса», бо «він із нього випливає. Звідти пливе ріка Гіпаніс протягом п’яти днів шляху ще мілка…»

Місцями навіть доводилось сушити весла і йти на жердинах, а це марудно, дно драглисте, мочаристе, жердини часом входили в нього так глибоко, що потім спробуй їх витягти. А військова трієра – не річкове суденце на кількох веслярів.

У верхів’ї Гіпаніс – рівнинна ріка, привільно тече широкою долиною, на якій серед боліт і луків блищать озера й озеречка, протоки і єрики, переповнені рибою і птаством (пташиного галасу там було стільки, що аж вуха глухли!) – вони й виповнюють живлючі джерела ріки. Від озера Гіпаніс швидко і широко пливе вниз, вода в ньому ще солодка (прісна), цілком придатна для пиття. Геродот бачив, як тарпани з чорними смугами по спині, забрівши по черево в річку, неквапом цмулили чисту джерельну воду ріки. Він і сам її пив пригоршнями прямо з ріки – справді джерельна вода, справді солодка – п’єш і ніяк не нап’єшся. І так протягом перших п’яти днів плавби. Але на наступних чотирьох днях шляху і ген аж до моря вода в Гіпанісі стає чомусь гіркою, непридатною для вживання ні людям, ні тваринам. Чому?

І він занотує собі (щоб потім переписати вже в Афінах до задуманої «Історії»):

«Звідти (від озера, званого «матір’ю Гіпаніса». – В. Ч.) пливе ріка Гіпаніс протягом п’яти днів[49] шляху ще мілка і солодка, а наступних чотири дні шляху аж до моря дуже гірка, бо до неї впадає гірка річка. Вона настільки гірка, що хоч і мала собою, але її домішок дуже значний в Гіпанісі – великій річці. Ця річка пливе на межі скіфів-орачів і алазонів. Річка і та околиця, що з неї вона витікає, називається по-скіфськи Ексампей, а грецькою – Святі Дороги» (переклад Теофіля Коструби).

У скіфському логосі Геродот називає вісім великих рік Скіфів: Істр – Дунай, Тірас – Дністер, Гіпаніс – Південний Буг (або ще Бог), Борисфен – Дніпро, Танаїс – Дон. А ось ріки Пантикап, Гіпокірсис та Герос, неозначені й досі лівобережні ріки.

Серед неозначених і гіркий Ексампей, що впадає (чи тисячоліття тому впадав?) у третю ріку Скіфії і своїм йменням дав назву цілому краю, що його греки нарекли як Святі Дороги.

…Врешті-решт, після багатьох пошуків, припущень, суперечок та гіпотез, для локалізації загального Ексампея гуртом відібрали чотирьох кандидатів (всі, як і має бути за умовами пошуку, ліві притоки Південного Бугу): Гнилий Сланець, Мертвовод, Синюха та Чорний Ташлик… Кого з них скіфи свого часу називали Ексампеєм, а греки – Святими Дорогами? І про кого з них писав Геродот у своїй «Історії» і на березі якої з них цар Аріант поставив свій знаменитий казан?

Добре, що «батько історії» заздалегідь уточнив: річка Ексампей – ліва притока Гіпаніса. Але от загадка: на сьогоднішній карті України такої річки немає і не було за нашої пам’яті. Чи висохла і щезла тисячу років тому (чи й усі дві тисячі літ!), чи тепер вже по-іншому називається? Чи Геродот щось переплутав?

Отож сьогодні річки з йменням Ексампей на теренах України немає (навіть ім’я це невідоме, ніколи раніше не чуте), а в скіфів це була добре знана річка – як і однойменна місцевість, де вона протікала і яку врочисто звали Святими Дорогами.

Також було відомо: місцевість Ексампей – то колишній релігійний центр Скіфії. Знаходився він десь у межиріччі Гіпаніса – Борисфена. Достовірно відомо, що Ексампей-річка впадала в Гіпаніс з лівого боку і не де-небудь, а за чотири дні плавання вгору від моря. Але що мав на увазі Геродот під словом «море» – лиман чи Понт Евксинський? Та й берегова лінія звідтоді кілька разів змінювалася (все ж таки минуло ледь чи не три тисячі літ!) – то від чого ж починати вести відлік днів? До всього ж тоді і тепер були різні плавзасоби, тож і різну відстань вони проходили за день плавби. І ось уже 250 років сперечаються спеціалісти про те, де ж був, де впадав у Гіпаніс – Південний Буг загадковий Ексампей і як він сьогодні має зватися? А раптом він взагалі висох і слід його навіки загубився на лоні землі?

Геродот зазначив, що в Ексампеї є джерело гіркої (солоної) води, а сьогодні серед лівих приток Південного Бугу немає такої, яка б виділялася своєю солоністю. Тож суперечка, яку річку Геродот називав Ексампеєм, не затихала ніколи. Одні дослідники ототожнювали скіфський Ексампей з невеликою річкою Синюхою, що впадає в Південний Буг в районі міста Первомайська, інші доводили, що це притока Мертвовод, що текла нижче Синюхи, треті, що то Гнилий Сланець (він впадає в Буг нижче Мертвовода), четверті ототожнювали загадковий Ексампей з річкою Чорний Ташлик. Шукають його й далі названих чотирьох річок, десь аж на територіях Вінницької та Хмельницької областей, адже там колись багато було мінеральних (звідки гірка вода) джерел та солонців, що теж давали гіркоту водам. Але ж кандидат на звання скіфського Ексампея має неодмінно бути лише за чотири дні плавби від моря.

Тоді засперечалися: чому рівний один день плавання в часи Геродота? Проаналізувавши історичні дані, скільки стадій за день проходили грецькі судна тих часів, зійшлися на тому, що стадій загалом рівний 36–37 кілометрам.

І почали шукати Ексампей на відстані 220–237 км від гирла Гіпаніса, а це відстань якраз до… гирла Синюхи. До всього ж тамтешня місцевість з давніх давен відома солонцями та солонуватими озерами. Ґрунтові води теж гіркуваті. Варто зазначити, що у верхів’ї Синюхи вода в озерах за солоністю не відрізняється від морської, тому там аж до початку XIX ст. інтенсивно добували сіль. А в часи скіфів її було задосить. Вона ж і змінювала склад води в Гіпанісі, роблячи її солоною. Себто гіркою. Але з віками запаси солі вибрали і смак води в Гіпанісі та Синюсі різко змінився – вода стала прісною, або, як кажуть на півдні, солодкою.

Врешті-решт, переважна більшість дослідників зійшлися на тому, що скіфський Ексампей – це і є теперішня річка Синюха.

В довідниках можна прочитати, що Синюха – ліва притока Південного Бугу, довжина 111 км, площа басейну 16 725 км2, тече в межах Кіровоградської та Миколаївської областей. Утворюється злиттям трьох річок – Гірського Тікича, Гнилого Тікича та Великої Висі. Злившись докупи, три різні річки далі течуть до Південного Бугу як одна річка під йменням Синюха. Тече Придніпровською височиною, місцями порожиста, на ній стоять смт Новоархангельськ та в гирлі місто Первомайськ. У тамтешніх краях ніхто досі й не підозрює – крім спеціалістів-істориків – що їхня річка Синюха – це і є скіфський Ексампей. Правда, невідомо, що колись означало скіфською мовою це слово. Можливо, щось таке на кшталт солоний край, солона вода, адже ті краї споконвіку славилися і солоними, і гіркими водами.

А спеціалісти тим часом почали доскіпуватися: а яка з трьох річок – Гірський Тікич, Гнилий Тікич та Велика Вись – і є верхів’ям Синюхи? Найсолонішою з них у давнину була Велика Вись, в її долині знаходились солоні озера, з яких ще скіфи добували сіль, до всього ж там багато солонців, а ґрунтові води надто гіркі. (Не забуваймо: скіфський Ексампей був таким гірким, що від нього й Гіпаніс у тих краях «страждав» гіркотою). Все це й дало підстави авторові книги «Загадки Понта Эвксинского» М. Агубнову оголосити верхів’я Великої Висі загадковою скіфською річкою Ексампей. А тому, мовляв, і навколишня місцевість теж звалася Ексампей, що її греки переклали як Святі Дороги, там був релігійний і торговий центр Скіфії, куди постійно прибували або Гіпанісом на трієрах, або степами грецькі купці, там знаходилось головне святилище Скіфії, тож там – і тільки там – стояв її знаменитий казан, званий ще казаном Аріанта.

Скіфи-орачі жили, починаючи від теперішньої Вінниці. Землі алазонів знаходились в районі зближення Дністра та Південного Бугу (це за Геродотом) і тяглися до теперішнього Гайсина (це їхні північні межі), далі до Саврані – південна межа.

А саме гирло Ексампея, себто теперішнє Великої Висі (чи – Синюхи?) було в межах каліпідських країв.

Сьогодні Велика Вись – річка в Кіровоградській області та на її межі з Черкаською областю, лівий витік Синюхи, довжина 166 км, площа басейну 2860 км2.

То хто ж з них – Синюха чи її лівий витік Велика Вись – колись був скіфською річкою Ексампей?

Бойова трієра на три ряди весел йшла з Ольвії аж десь у верхів’я Гіпаніса, до пограниччя алазонів та скіфів-орачів: якраз до того краю в межиріччі Гіпаніса та Борисфена, що його скіфи називають Ексампеєм. Бувалі ольвіополіти порадили Геродоту неодмінно скористатися такою нагодою. По-перше, не щодня туди ходять трієри, по-друге, це значно дешевше й зручніше, як з купцями, а по-третє, і це головне, з військовиками надійніше й безпечніше – як-не-як, а команда їхнього судна, що однаково добре ходить морем і ріками, складається з 200 чоловік: 170 веслярів (а це швидкість!), 20 матросів і 10 воїнів. На випадок чого – це добрий захист, бо в тих краях, в межиріччі Істра й Гіпаніса всього можна чекати, а по-четверте, бойовий вітрильник, це хоч і просте, але ж надійне, легке в маневрах і досить швидкісне судно – що можна краще побажати мандрівникові, який зібрався в чужоземні краї ледь чи не на край ойкумени? Місцеві племена, а серед них у Скіфії трапляються й дикі і навіть канібали, як ті кляті андрофаги, що грецькою й означають «людоїди». Але навіть вони не зважуються нападати на військове судно, на якому три ряди весел, наче живі, ритмічно піднімаються й опускаються. А спіймавши у свої вітрила попутний еол, трієра летить, як на крилах…

І Геродот дав згоду. Тим більше, він якраз і хотів потрапити в Ексампей, аби на власні очі побачити диво-казан Аріанта, а тут справді така нагода! Коли ще так поталанить?

«Вони проіснували біля тисячі років…»

Це про грецькі міста на північному узбережжі Понта Евксинського, що з’явилися там у VII–VI ст. до н. е.

Від гирла Істра на заході і до Танаїса на сході на берегах приморської частини Скіфії виникли Істрія, Тіра, Никоній, Одесс, Ольвія, Офіусса, Керкінітида, Пантикапей, Феодосія… Від Візантія на Боспорі і до Істра в Північному Причорномор’ї виникли Салмидеса, Аполлонія, Месембрія, Каллатис, Томи. Але вже у IV столітті нашої ери (вже нашої ери!) майже всі античні міста, колись велелюдні, гамірні, де цікавились мистецтвом, театром, де творилася філософія, література Північного Причорномор’я, «припинили своє існування, були забуті і поступово перетворилися в руїни, – писатиме історик. – Античний світ Причорномор’я пішов у минуле і був забутий на віки».

В славетну Ольвію, що в перекладі з грецької означає щаслива і яка стояла на березі Гіпаніса, власне, його Лиману, грецький історик Геродот, син Лікса родом з Галікарнаса, прибув року 450-го до нашої ери на борту торгової трієри, що привезла в своїх трюмах, як і завжди возила, тканини, прянощі, вино у великих амфорах, золоті та срібні прикраси, посуд тощо. Назад, у материкову Грецію вона повезе те, що завжди возила – золотий скіфський хліб, шкіру, сіль, мед, віск, рибу і, звичайно ж, рабів, рабів, рабів… А втім, що везти додому, то справа і клопіт купців, а Геродот збирався побути в Ольвії декілька місяців, об’їздити бодай найближчі до Понта скіфські краї, познайомитися з синами змієногої богині, як самі себе в урочистих випадках величали скіфи, з їхнім життям, звичаями, історією – хто вони, звідки взялися і чого хочуть. Він був переконаний, і це стало його кредо: всі народи чудові в якому-небудь відношенні, всі зв’язані між собою спільними долями та інтересами, і греки, і взагалі всі люди є творцями єдиної людської культури.

Це був міцний, натоптуватий, кругловидий бородань з приємним виразом обличчя і особливо очей та усмішкою, що налаштовувала співрозмовника на відвертість і щирість, до всього цікавий чоловік. Він багато знав, але мав невичерпну жадобу знати ще більше, тож і розпитував всіх і кожного уважно вислуховував. Він знав, здається, все, але все одно слухав і тих, хто нічого не знав – бо й у таких щось для себе знаходив.

Мандрівки були для нього цілющим повітрям, без якого він не міг жити. Ще хлопчиком Геродот любив приходити в гавань рідного міста Галікарнас і спостерігати, як швартуються кораблі з найвіддаленіших країн Сходу і Заходу, тоді ж у нього виникло й міцніло бажання самому спізнати далекі й невідомі країни… Минуть роки, й палка дитяча мрія підлітка з Галікарнаса стане реальністю його життя.

Десять років мандруватиме він світом (455–445). Відпливши кораблем до фінікійського міста Тір, Геродот об’їздив величезні простори від Лівії до Вавилона, Ассирії і Екбатана. У Єгипті він пробув три місяці, потім – Мала Азія, Геллеспонт і Північне Причорномор’я, за ними будуть грецькі держави Балканського півострова і острови Егейського моря.

Повернувшись до Афін, які стануть йому другою батьківщиною, Геродот напише свою «Історію в дев’яти книгах».

У четвертій книзі розповість про Скіфію – скіфський логос – що стане основним джерелом історії нашої батьківщини, коли була Скіфія, та інших народів, які жили в Північному Причорномор’ї. Вже сучасники зарахують працю Геродота до найзнаменитіших творів історіографії. Згодом Цицерон удостоїть його звання «Батько історії».

Аристотель вважатиме Геродота найвидатнішим істориком – не стільки за наукові заслуги, але й за блискучий талант оповідача, майстра художньої прози, який зумів із найрізноманітніших матеріалів – власних спостережень, розвідок, легенд, міфів, історичних анекдотів, усних розповідей, документальних даних і т. п. створити яскравий і цілісний за своїм характером твір.

Живучи в Ольвії, Геродот зробив три мандрівки в Скіфію незнану, принаймні так вважається.

Перша – до скіфів-орачів – верхів’я Бугу. Місцеві скіфи (та інші землеробські племена, звані навзагал скіфами) возили хліб до Ольвії, неквапом скрипіли їхні вози із великими дерев’яними колесами, а назад поверталися з грецькими товарами. З однією з їхніх валок і поїхав Геродот до берегів Тірасу. В своїй «Історії» він згодом розповість, що бачив «могилу кіммерійських вождів» у степу, а на скелі біля Тіраса – «відбитки ноги Геракла», який залишив її, буцімто мандруючи тамтешніми краями. «Одна тільки річ, крім рік та обширу землі, варта уваги: скіфи показують на річці слід ноги Гераклової, відтиснутий на камені і схожий на слід людський, але завбільшки у два лікті». Як гадають дослідники, знаменитий слід Геракла – можливо, або витвір якогось майстра карбування на камені, або природи, – треба шукати на скелястих берегах Тіраса між теперішніми містами Хотин і Могилів-Подільський.

Другу подорож по Скіфії історик з Галікарнаса здійснив головною рікою Скіфії – грецькі купці піднімалися Борисфеном аж до великих порогів (або по теперішній Дніпропетровськ, або лише по Запоріжжя), куди прибули купці зі Скандинавії для менової торгівлі, Борисфен, за його ж словами, можна було порівняти хіба що з Нілом.

«Четверта ріка (Скіфії. – В. Ч.) – Борисфен, що після Істру є найбільшим, на нашу думку, він найбільш плодовитий, не лише між скіфськими ріками. Він має найкращі й найпридатніші для худоби пасовиська, він же має щонайбільше доброї риби. Вода з нього найприємніша для пиття; він пливе чистий між мутними. Над його берегами найкращі посіви; в місцях, де не сіяно, родить висока трава. У його гирлі нагромаджується сама по собі величезна кількість солі. У ньому водяться великі риби без костей для сушення, що звуться антакеї (рід осетрів) й багато іншого, гідного подиву. Аж до країни Геррос, що до неї сорок днів плавби, відома його течія, знаємо, що тече з півночі, а через які краї пливе у вищій течії – ніхто не скаже, мабуть, пливе через пустелю аж до країни скіфів-хліборобів, бо ці скіфи живуть над ним на просторі десятьох днів плавби».

Такі слова підібрати і так написати про Борисфен з чужих уст неможливо – Геродот особисто проплив Борисфеном до його порогів і лишився в захопленні від великої ріки скіфів.

А ось на третю подорож він поклав собі за мету відвідати загадковий Ексампей – річку та однойменну місцевість, що її греки називали Святими Дорогами (а може, це точний переклад скіфського слова «ексампей»?).

Був ранній, прохолодно-свіжий ранок, що так приємно бадьорив тіло і душу. Геродот піднявся з каюти на палубу, з насолодою вдихнув повітря («повітря Скіфії» – чомусь подумалось). Дув легкий денний бриз – з охололої за ніч ріки в бік теплої суші, вітрила пообвисали, й трієра йшла на веслах. Лиман просто розкішний – як він привільно лине скіфськими степами, і на його могутніх грудях вітрильник, певно, здавався метеликом.

Під щоглою на дудочці грав раб, під його мелодію веслярі здіймали й ритмічно опускали весла – трієра йшла плавно.

Кормчий кивком голови привітався з Геродотом, не втримавшись, показав білі зуби, що були сліпучими на його чорній бороді.

– Добре йдемо, хоч і проти течії.

Йшли справді добре. Дорогою завернули до Гіпполаївського мису, аби відвідати святилище богині Деметри і принести їй жертву – так робили всі, хто вирушав з Ольвії в далеку дорогу. Помолившись, попрохали в богині доброї путі та щасливого повернення додому, і невдовзі мис Гіпполая, а з ним і Ольвія залишилися далеко позаду, а попереду все ще вільно і широко котив свої води Лиман. Попереду було дев’ять – перші чотири дні по «гіркій» воді, наступні п’ять по «солодкій» – днів плавби туди (стільки ж назад). Відразу ж за Ольвією пішли землі каліпідів, за ними – алазонів, а вище них скіфів-орачів, де й мав бути Ексампей.

Хоч до моря звідти було вже не близько, але вода все одно була морською – себто гірко-солоною. То низовик (як звуть вітер у тих краях) наганяв морські води в лиман. Він дув проти хвилі, знизу вгору великої ріки, гнав солоні води, казали, на кілька днів путі.

Долаючи по двісті стадій за день, йшли до того місця на Гіпанісі, що звалося Ексампеєм, де Геродот і хотів подивитися одне з чудес тогочасного світу – мідяний казан, своєрідний пам’ятник скіфам, що його спорудив їхній кмітливий та винахідливий цар Аріант.

Якщо про знаменитого (найзнаменитішого серед усіх скіфських царів, вождів, принаймні нам відомих) Іданфірса, історія знає, що це він не числом, а вмінням переміг перського царя Дарія, коли той із своїми ордами приходив захопити Скіфію і перетворити її на свою сатрапію; романтика Скіла історія знає тільки тому, що він закохався в красуню-еллінку з Ольвії і відмовився – в ім’я кохання – від царської влади у Скіфії, за що й був як відступник убитий братом по батькові Октамасадом; чи, скажімо, про Анахарсиса, скіфа із царського роду, відомого мудреця (навіть мудрі греки були вражені його мудрістю!); про Атея (після Іданфірса чи не найвідоміший скіфський владика) те, що він об’єднав під своєю владою скіфські племена, ледь чи не створивши державу, успішно воював з Філіппом, царем македонським, поширивши свої володіння на Дунай, і загинув у битві з македонцями у віці 90 років; то про Аріанта тільки й відомо, що він якось провів у своєму царстві, як би ми сьогодні сказали, перший і останній у Скіфії ПЕРЕПИС. Завдяки цьому неординарному факту (скіфські владики славились лише війнами) та ще мідяному казану, що на віки й тисячоліття став легендою, – його ім’я й збереглося в історії Скіфії, а отже, й людства.

Це ж треба! Ніхто в ті часи не проводив перепису населення, – навіть пізніше, хоча б і за часів Київської Русі, – а ось Аріанту така задумка довго не давала спокою, як захотів дізнатися, а скільки ж скіфів у Скіфії?

Тільки ось біда: як провести перепис населення в країні, мешканці якої не знають письма? І тим більше ті, хто робитиме перепис. Та й у рахуванні вони не мастаки – з великими сумами, коли рахунок піде на сотні тисяч, навряд чи впораються.

Наймати ж письменних людей, умілих до лічби, хоча б у тій же Греції – Аріант не захотів: і накладно, і непрестижно. А він був патріотом свого краю.

Поміркувавши так і сяк, зважаючи, що підвладне йому населення не знає грамоти, Аріант справу вилагодив на диво просто: хай кожен скіф, звелів він, принесе йому по наконечнику стріли. Всього лише по одному наконечнику! Луки і відповідно стріли з наконечниками у кожного скіфа є – знатного чи простого, багатого чи бідного, бо скіфа без лука й уявити не можна. Скіфи як ніхто вправні стрільці з луків – хоч кінні, хоч піші. Та й без лука у степах довго не протримаєшся. Отож хай кожен, гласило царське повеління, – від вождя до пастуха принесе до царя по наконечнику стріли. Скільки виявиться наконечників, стільки відповідно й скіфів у царя Аріанта. Наказ був пресуровий і закінчувався погрозою: хто його не виконає, той буде страчений! Аріант – і це знали всі, – крутий і на кару швидкий, слів на вітер задарма не кидає. Сказав – значить зав’язав. Або неси, або прощайся з життям!

Тож скіфи хоч і подивувалися – що це забаглося їхньому цареві? – а чимскоріш понесли до царя по гостряку стріли. Швидко чи ні (а скіфи були розкидані на великій території – від Істра на заході й до Танаїса на сході, від моря Акшайни на півдні й до неврів на півночі, за якими вже починається пустеля), а невдовзі в межиріччі Борисфена й Танаїса, де того літа кочував Аріант, біля урочища Соколиного, де була його літня ставка, виріс чималий ворох наконечників – ледь чи не на висоту вершника!

Видовисько було з небачених раніше і багато цікавих прибивалися до царської ставки, аби подивитися на той ворох гостряків, похитати головою й поцокати язиком. Аріант був гордий, що так утнув, але досить швидко й задумався: як ті наконечники порахувати? Тим більше, що гостряків тьма-тьмуща, рахунок піде на такі цифри, що скіфи й не чули про них. Аріант довго метикував, як йому бути, радився з мудрецями, сам голову ламав, шкріб бороду, чухав потилицю, скалив око, ще і ще роздивляючись ту гору гостряків і врешті вирішив: а рахувати й не варто. Треба з цього зібрання наконечників виплавити (мідь бо) чашу чи великий казан і поставити його у степу. І хай тоді всі знають, скільки в Аріанта скіфів. Чим більший вийде казан, тим більше скіфів виявиться в Аріанта. І вся тут лічба!

Весла востаннє піднялися, й застигли над водою (після команди кормчого: «Суши весла!»), трієра зупинилася в прибережжі. Чотири дні плавби спливли як за водою. Геродот в супроводі Тімна зійшов з судна по хисткому й вузькому – з однієї дошки – трапу, що пружинив під ногами й опинився на першій п’яді ексампейської землі.

– З прибуттям в Ексампей, – привітав Тімн свого підопічного, теж сходячи на берег. – Так тут називається річка з гіркою водою – он вона впадає в Гіпаніс. І вся навколишня місцевість теж Ексампеєм зветься – святою землею Скіфії.

– Жаль, що в річці вода гірка і непридатна для пиття.

– Чому – непридатна?

– Але ж вона – гірка? Тімн сам про це щойно сказав.

– Гірка. І не просто гіркенька, а – гірчуща! Але – цілюща. Хто животом страждає чи ще якимись хворобами, в Ексампеї всі болячки вилікує. Тільки треба знати, як її пити і скільки і від яких болячок. Алазони та орачі, які живуть у цих краях, віками п’ють гірку воду, а тому завжди здорові. Вони й царя Аріанта, який страждав животом, вилікували своєю водою – він сюди щоліта приїздить пити гірку воду та обкладає ноги й поперек ропою з озер. Видужав він тут, тож і чашу свою саме тут велів поставити – на ознаку свого видужання та як пам’ятник цілющій гіркій воді.

– Еге-ге, цікаві виходять речі, – подивувався грек. – Розказуй мені, скіфе, побільше, люблю слухати те, що я не знаю.

Широке прибережжя місцями було заболочене, ще далі блискотіли озерця з ропою, там і там путівцями сунули вози, запряжені комолими волами, одні везли сіль, інші ще тільки прямували до неї, і Тімн, метнувшись сюди-туди, погомонів із тим-тим візником, і далі мандрівники поїхали возом.

Воли йшли неспішно, ремигали, візник хльоскав їх батогом.

– Ворушіться, ліниві, ворушіться! Бо скільки того дня вже лишилося, а ще ж маю солі набрати!

До казана Аріанта їхали цілими сім’ями, здіймаючи пил, проносились верхівці, йшли піші. І всі в одному напрямку. На багатьох возах рідні везли недужих – спершу причаститися до казана, а вже потім пити гірку воду, од якої навіть сам цар видужав.

Геродот, сидячи на возі, навсібіч вертів головою, стараючись побільше побачити й загніздити в пам’яті. Час од часу, наче спохопившись, він щось квапно занотовував до свого дорожного записника і знову вертів на всі боки головою, прислухався до скіфів. Тімн перекладав йому, про що говорили його одноплемінники.

З долини піднялися на узвишшя – далі простилався степ. Аж до неблизького обрію. Де-де на тому обширу золотилися пшеничні гони, в повітрі пахло достиглим хлібом. Але загалом природа там була різноманітною: лісисті горбогір’я змінювалися безлісними плато, то там, то там – дубові переліски, липняки і знову рівнинні степи з узвишшями та прадавніми могилами, у різних напрямках бігли, часто перехрещуючись між собою второвані путівці, на обрії рухались каравани, виднілися кибитки, біля яких здіймалися синюваті димки, паслися коні та худоба.

Було парко хоч і хмарно. Та ось зненацька виглянуло сонце і враз у степу щось спалахнуло сліпуче і яскраве – наче там зайнялася пожежа.

– Казан Аріанта! – загаласували скіфи.

На далекому узвишші, найвищому на видноколі, і справді в промінні сонця спалахнуло щось велике й сліпуче.

Ще довго скрипіли дерев’яні колеса скіфського воза, що їх віз (поруч, ліворуч і праворуч, попереду й позаду скрипіли інші такі ж вози, великі й малі, з галасливими скіфами, дорослими й дітьми), доки високий взгірок із сліпучим полум’ям на ньому почав нарешті наближатися до них, наче сам рухався їм навстріч.

Та ось уже й приїхали. Спинилися на рівнині перед узвишшям, схожим на чималу могилу з покатими схилами – з одного боку на неї вела добре протоптана тисячами ніг дорога.

Людська черга не міліла й не ріділа, просувалась повільно.

– Все літо не уривається людський тлум до казана Аріанта! – гордо вигукнув Тімн. – Мабуть, тут вже вся Скіфія перебувала!

По тих словах він кудись зник, а повернувшись, жестом запросив Геродота вийти з людської вервечки.

– Геродота, як заморського гостя, пропускають без черги…

Піднялися крутосхилом до майданчика. З узвишшя простилалися вабливі видноколи – степова далечінь з рівнинами й кряжами на обріях, нелічені дими похідних багать кочовиків, валки, табуни коней, кибитки, пшеничні поля, змійки путівців, хати скіфів-орачів, криті очеретом. Це вони вирощували золоту пшеницю «не для їства, а на продаж», бо греки з узбережжя Понта, маючи купецьку жилку, більше торгували. І над усім тим краєм – високе небо з чередою білих хмар, низом раз по раз пробігали легкі чорні тіні, як хмари пропливали небесним океаном під гарячим сонцем Скіфії.

Диво-посудина Аріанта стояла в центрі майданчика і сліпила сяйвом своїх крутих боків. Щодня той казан, що став уже знаменитістю, відвідували сотні скіфів. До всього ж Ексампей був ще й релігійним центром Скіфії, тож у ті краї звідусіль, з півдня й півночі, зі сходу і заходу, від Борисфена та інших рік прибували скіфи – помолитися, полікуватися, поторгувати, бо Ексампей ще ж був і осередком торгівлі, куди прибували знизу грецькі купці, а згори – прибалтійські, скандинавські та інші. І кожний сколот неодмінно відвідував казан, ще й тулив долоні до крутих його боків. Це – вірили – принесе удачу й здоров’я та всілякі гаразди. Долоні й відполірували посудину Аріанта так, що вона блищала, як добре натерта піском. Доторкуючись до лискучих боків казана, бородаті, чорноокі кочовики добродушно усміхалися: «А здорові були, скіфи! Як вам тут у казані? Та й багато ж вас, якщо казан вийшов таким здоровенним!..» І кожний пишався, що і його мідний наконечник стріли, розплавившись, став частинкою спільного казана Скіфії, найбільшого з усіх, що були на її просторах, в кочів’ях і поселеннях. А тому казан Аріанта наче об’єднував скіфів, викликав у них почуття не лише гордощів за свій край, а й спорідненості та братерства – у ті часи то було рідкісне відчуття, адже тоді сусіди здебільшого робили наскоки на сусідів – і на своїх теж.

Витвір Аріанта в промінні бога-сонця Гойтосіра був як земне сонце, що зігрівало Скіфію.

І Геродот притулив долоні до крутого боку казана і теж відчув тепло. Навіть на мить аж пошкодував, що він не скіф, а навколо нього не його батьківщина. Як просто й водночас геніально придумав Аріант, об’єднавши своїм дивом усю Скіфію!

Кілька разів неспішно обійшов з усіх боків казан на високій ніжці, міркуючи, кого чи що він йому нагадує? Та ось пригадавши, вигукнув «Евріка!» (що грецькою означало «Я знайшов!»): казан Аріанта, як і взагалі традиційні скіфські казани для варіння м’яса, був схожий на популярні чаші з острова Лесбос для змішування вина. Тільки останній у тисячі разів більший.

Ніжка (хоч швидше нога) – масивна, товстезна, схожа на отруб стовбура. А вже на ній – об’ємна чаша. Під ногою – вилита з міді (для рівноваги й стійкості) – грубезна і важка плита. Кожен з підданих Аріанта приніс всього лише по одному маленькому наконечнику стріли, а яке диво вийшло – що то значить злютований гурт! Недарма ж кажуть: в гурті сила, гуртом і батька добре бити!

Очевидно, спершу, міркував Геродот, як завжди в задумі мнучи кучеряву свою борідку, була збудована плавильна піч для виплавки міді з наконечників, потім заготовлено достатню кількість древесного вугілля, споруджено майстерню, житла для ливарників та їхніх помічників (робота довга і більше всього кипіла все літо). Спочатку підготували потрібний майданчик на узвишші, викопали коло діаметром біля чотирьох метрів і, знявши шар ґрунту, добре втрамбували його. А вже потім у нього залили розплавлену мідь – вийшла основа, плита або ще «ступня» ноги. Казанярі виплели з лози опалубку циліндра висотою до двох метрів і обмазали його глиною. Як він висох і затвердів, підсипали на його висоту землю – щоб зручніше було заливати ногу.

Чашу казана теж виплели з лози у вигляді двох напівсфер, що їх потім з’єднали, обмазали глиною і теж дали їй добре висохнути. А потім досипали вгору курган – аж до висоти чотирьох метрів. Себто до країв чаші. А вже тоді на дно сферичної опалубки заливали шар розплавленої міді з наконечників товщиною в шість пальців. Затим установили внутрішню напівсферу, закріпили її на кургані і вже киплячу мідь заливали по периметру чаші (плавильна піч, яку завантажували наконечниками і древесним вугіллям, звичайно ж, працювала безперебійно). На глиняній обмазці великої напівсфери викарбували різні малюнки, що й з’явилися вже як випуклі – на зовнішньому боці чаші. І коли все вичахло, вистояло й затверділо, розібрали насипний курган, глиняні опалубки, і казан вперше засяяв у промінні бога-сонця Гойтосіра.

Розглядаючи казан, Геродот схвально кивав бородою до своїх думок: добра робота! Зразу видно умілі руки майстрів!

– Чи не моїх співвітчизників бува запрошував Аріант для сього діла? – поспитав Тімна, майже впевнений у своїй правоті. – Мені здається, тільки грецькі майстри могли створити таке диво?

– Греки – майстри з майстрів, але казан відлили наші, – вигукнув Тімн, радий за своїх співплемінників.

– Вражаюче, вражаюче, – Геродот порадів за скіфів як за своїх.

Неможливо з певністю сказати, чи підрахував Геродот (бодай з цікавості) масу мідяного казана-велетня – про те в скіфському логосі він не залишив ані згадки. Не зберегла й історія даних про масу Аріантового казана. Але відомо – завдяки Геродоту, – що вміщував він 600 амфор. Вже в наші дні спеціалісти та історики заходилися вираховувати вміст і вагу казана. Відомо, що вміст однієї амфори – 40 літрів. Казан вміщував 600 амфор. Ось уже й маємо дані перших підрахунків. А далі арифметика, якщо тільки вона правдива, така. Товщина стінок (дані Геродота) – шість пальців. Візьмемо середню товщину пальця за 18,9 мм. Маса наконечників від 20 до 50 г, об’ємна маса міді – 8,9 т/м3. Підрахували внутрішній діаметр казана, вийшло 4,5 м, зовнішній – 4,72. Отже, маса казана (без ноги) – має бути 31,4 тонни. Вага ступні (плити) і ноги – біля 7,7 тонн. Ну а тут, якщо підрахунки, повторюємо правдиві, арифметика проста: загальна маса казана – 39,1 т.

І нарешті про головне. Якщо домовитись, що наконечники були вагою в 35 г кожний, то загальна кількість скіфів у часи Аріанта була… Знаєте, скільки?

1 МІЛЬЙОН 116 ТИСЯЧ ЧОЛОВІК.

Саме чоловіків, бо з луком (а де лук – там і стріли, а де стріли – там і наконечники) ходили чоловіки, то була особиста зброя кожного. Але, повторюємо, чоловіків. Жінки, приміром, користувалися луком не всі. Не користувалися ним і діти, хоч вони теж були населенням. Тож виходить, що Аріант забаг дізнатися не скільки у нього всього населення (чоловіки, жінки, діти), а скільки у нього тих, хто володіє луком, чоловіків. Себто воїнів.

Їх у нього і виявилося 1 мільйон 116 тисяч.

Загалом непогана і немаленька армія! Але й вона, як час покаже, не порятувала свою батьківщину від повного розгрому. А втім, те станеться вже в перших століттях нашої ери.

В краю гірких вод і казана-пам’ятника всім скіфам Геродот поспілкувався з тамтешнім відьмаком, як захоплено назвав його Тімн. Той чаклун, як він заприсягався (та й скіфи, загалом наївні й довірливі, хоч і жорстокі часом до безміру, вірили тому), все відав – кому ще скільки жити зосталося (чи не жити), що буде завтра-позавтра, а то й через тисячу літ.

– Для ексампейського відуна у віки зазирнути чи в долю чиюсь – все одно, що нам завісу в кибитку чи в шатро відхилити, – шепнув Тімн і аж сам боявся того, що вимовляли його уста.

Відьмакував старий у тих краях, як пошепки баяли, вже сто літ. Та ще ж по стільки багато разів, бо ні плину часу не знав, ні смерті. Всі навколо старіли, відходили в кращий світ, а він як був дідом, так дідом на віки й залишався і до нього навіть царі з острахом приїздили – про долю свою дізнатися. Що скаже їм старий, то як на віки зав’яже – так і буде, як він напророчить. Відьмацтво його всіх відлякувало (як гляне старий на чоловіка, так у того мурахи по спині враз і побіжать, побіжать), і водночас усіх вабило, бо кожному кортіло дізнатися про долю-судьбу свою, що завтра з ним буде, позавтра? А відьмак той, як бачив, що тому чи тому добре випадає, то казав про те охоче, а як зле, довго мовчав, супився, навіть невідь-чому сердився, до чоловіка того чіплявся і, зрештою, застерігав його поберегтися…

Відьмак вівчарив у тих краях, казали, споконвіку. Вівчарня його, з лози плетена й глиною обмазана, стояла в урочищі Вовчому (ох там і люті сіроманці водяться!) і йому сірі, як вірні собаки, допомагали овець стерегти – так заморочив їх! І були вони в діда на побігеньках – так це чи ні, точно ніхто не відає, лише казали. Але, мабуть, так воно й було. Хоч і низького росту старий вдався, але коренастий, натоптуватий, голову завжди в плечі вбирав, тож на вид дещо був ведмедкуватий, лице широке, подзьобане віспою, на голеній голові, що блищала проти сонця, як мідяна, мав один лише довжелезний пук сивого волосся, що його заплітав у косичку, а ту косичку кілька разів закручував навколо вуха – як то в орачів водиться, котрі вище алазонів живуть. Казали, що він буцімто родом з тих країв.

І влітку, і взимку жив у благенькому лабазі, критому очеретом, але ні холод, ні спека над ним не владними були, бо він їх міг і руками відігнати, як хмару, що йому чимось заважала. До нього, до куреня його у Вовчому урочищі завжди була черга – і кінних, і піших, можних і простолюдинів. Геродота прийняв без мороки. Як він з Тімном підійшов, дідуга той гостро (іншого погляду, як гострий, він, здається, не мав) зиркнув на Тімна («свій»), а потім – на Геродота.

– О-о! Віду мав ще зранку: з далеких заморських країв чоловік сьогодні до мене приблудиться. Ось ти й приблудився, чоловіче добрий…

– А звідки знаття, що я добрий?

– Про такі речі мене не питають, бо коли ти такий знаючий, то нічо й до мене йти. А як вже прийшов, тоді відання моє потрібне? Так я гуторю, чоловіче, який світом по добрій волі мандрує?

– Я подорожую, щоб і світ, і людей в ньому пізнати, – відповів Геродот (Тімн старанно перекладав, злякано звертаючись до відьмака майже ласкаво: «Дідуньо»).

– То ти маєш бути чаклуном.

– Я лише учень знаючих.

– Достойна відповідь мудрої людини.

Дідуган щось варив у закіптюженому горщику на кабичці, кописткою помішував зелене варево.

– Випий нашого зілля, чужоземцю, – раптом запропонував. – І вже ніколи не забудеш Скіфію.

І протягнув глиняний кухлик із зеленим варивом. Геродот трохи надпив зілля.

– Гірке…

– Що вдієш, таке життя… Бо коли б воно було солодким, його б уже давно виплюнули.

– О, вже ніби в роті солодко стає…

– Після гіркоти завжди солодко – для рівноваги. І навпаки. Щоб люди всього спізнали в цьому світі.

Тімн старанно перекладав – слова Геродота на скіфську, а слова дідиська на еллінську і з острахом позирав на чаклуна, боячись до нього навіть ближче підступитися.

– Дай мені руку, чоловіче, – і старий довго роздивлявся Геродотову долоню. – О, промандрував світом ти чимало. А це вже, бачу, додомоньку засобирався.

– Я повернуся додому, до отчих могил? – з тривогою запитав Геродот.

– Не квапся. Все тобі, що на долоні в тебе, викладу, а вуха маєш, то слухай… Ти повернешся до свого народу, до таких же мудреців, як і сам. Будеш щасливим. Тільки міцніше стій у своєму щастю. І не бійся бути щасливим.

Геродот м’яко заперечив скіфському любомудру:

– На мою думку, ніхто не може бути упевненим у своїй долі – хоч би як високо він не піднявся.

– І чого б це? – запитав старий, хоча видно було, що він наперед знає відповідь.

– Та хоча б тому, – почав запалюватись Геродот, як завжди збуджувався, коли вдавався до філософських викладів чи суперечок з опонентом, – що талан-долю визначають боги. Все у світі з часом стає тліном, тільки одні боги незмінні. І вічні. Але вище всіх стоїть фатум – долі не можуть уникнути навіть боги.

Скіфський знахар, який спершу було ледь зверхньо поглядав на чужоземця, тепер дивився на нього вже з повагою і майже як на рівного йому – що-що, а мудрість людську він шанував.

– За огорожею твоїх зубів, – сказав з похвалою, – ховається неабияка розсудливість.

– А тому не треба збільшувати виділену тобі міру щастя-долі чи талану. Це викличе заздрість богів і, як наслідок – кару (бодай і несправедливу, лиху): щастя, коли його занадто, завжди несе в собі лихо. Фатум хоч і сліпий, але він карає всіх, хто забажає собі більше щастя, як йому виділено. Це основний закон історії.

– Дивлячись на тебе, не скажеш, що ти – хитрик чи лис. Але з тобою, характернику заморський, розумувати, що із старим хитрим лисом – добре. Ти, я бачу, не згоден бути щасливим? У тобі од моїх слів якийсь протест? Чи – хитруєш по-своєму, по-лисячому?

– Ні, я хочу бути щасливим. Бо я – людина.

– Так і будь ним. Щастя тримається лише того, хто його вартий. І хто вміє за нього постояти. Але тобі, – ще раз глянув на долоню, – нещастя не загрожує. Ти станеш славетним, тебе всі знатимуть… – ще гостріше витріщився на Геродота. – Послухай, хитрий лисе. Що ти за чоловік такий, що тебе всі знатимуть, га? Га?? – перепитував і наче аж дивувався: – Ти не цар. Але й не царського роду. Хоча й не бідного. Твій батько був заможнім. А царі… Вони хоч і царі, але проти смерті такі ж безсилі, як і останні неприкаяні… Ти ж не такий… Навіть померши, – а ти помреш, – ти станеш безсмертним.

– Я всього лише простий мандрівник.

– Після своїх мандрів, простий, як ти кажеш, подорожанине, ти станеш вельми славетним. Куди тим царям! Тебе навіть назвуть батьком… Ото, що ти створиш. Так ось таких славетних мені ще не доводилося у своєму Вовчому урочищі в краю Ексампей бачити і чути. Тебе, чужинцю, всі знатимуть – і ті, що живуть нині, і ті, що колись житимуть після тебе. Навіть через віки. То хто ти такий, повідай старому дідугану із Вовчого урочища, із скіфського краю Ексампею.

– Скажи старому дідугану, – повернувся Геродот до Тімна, – що я – логограф. Ти теж, я бачу, цього терміну не чув. То знай, і чаклуну вашому розтовкмач: історик я. Геродот із Галікарнаса. Але, повернувшись зі Скіфії, де віку доживатиму, ще не знаю. Може, в Афінах або у Фурії. Мандрую світом. Але не один я такий серед греків. Моїх співплемінників здавна приваблює Схід. І особливо Єгипет. Там уже побували такі мудрагелі, як Солон, Фалес, Піфагор, а тепер ось я… Життя та звичаї різних народів вивчаю. Це дуже цікаво: слава богам, у кожного народу свої звичаї і традиції. Наприклад, хоча б у єгиптян. Для прикладу. Жінки у них сечу виділяють стоячи, – посміхнувся. – Дзюрять – аж-аж! А чоловіки лишень сидячи. Га, як тобі? Але це так. Найбільше мене цікавлять люди. Чому? Та тому, що силою, яка рухає історичний процес, є людина. І тільки людина: відносини між ними, пристрасті, вади-ґанджі, різні пороки і хиби, прихильність чи, навпаки, ворожість. Від людських відносин, характерів, достоїнств та недоліків і залежить прихід тих чи інших подій. Так вважаю я, Геродот із Галікарнаса. Так і передай вашому чаклуну-мудрецю.

Тімн старанно переклав, весь час показуючи пальцем на Геродота. Скіф слухав його з напівзаплющеними очима. Та ось він стрепенувся.

– Оскільки ти добрий, – сказав Геродоту, – то в тебе й добрий шмат життя ще залишається… – І по хвилі, зненацька: – Тобі сказати, коли ти підеш зі світу цього? Не боїшся?

– Смерть – природне явище, хоч і не з веселих. Тож людині од неї нікуди не дітися. Як від самої себе. То чому ж її боятися? Це доля всіх, хто був рокований і приречений життям. Чи тих, що колись житимуть. Не помирають лише ті, хто не народжувався. Та ще мертві.

– То слухай, мудрагель із чужих країв. Помреш ти через 25 літ після нашої зустрічі. Он скільки в тебе ще залишається життя! Встигнеш здійснити задумане.

– Радий, що я напишу і скіфський логос…[50]

– Карбуй свої хитромудрі письмена, відомі тільки посвяченим. Скіфія тебе не забуде. Та й більше в неї часу зостається, як у тебе. Скіфія більше за тебе проживе, але не більше тисячі літ.

– Як? Скіфія зникне?

– Я сказав те, що сказав, чужоземцю.

Старий повернув жар у кабичці, підіклав якогось зілля, блакитний дим густими клубами раптом шугнув угору і відьмак зник у ньому, як його й не було…

Тімн аж хоркнув з подиву й відскочив подалі од того місця. Геродот наздогнав його, і вони йшли мовчки. Історик думав: що його вік урветься – не дивно. Всі люди смертні. І він теж. А ось що Скіфія? Себто цілий народ?… Невже над нею висить фатум, зла недоля? І химородник те відчуває?… Хотів було поспілкуватися на цю тему з Тімном, але провідник його був забобонним і Геродот промовчав.

А ген біля озера з білого туману виринали білі коні і зникали в ньому – наче в інший світ переходили.

– То не коні, – бубонів Тімн, і його чомусь тіпав дріж. – То – чари-мочари бродять. Вони підвладні тільки чаклунам-химородникам.

– Скіфії не стане менш як через тисячу літ, – бурмотів Геродот. – Хіба таке може статися – щоб народ зник?

– Не знаю. Але якщо той відьмак таке каже – то станеться. Він ніколи не помиляється, його мудре дідівство триває вже не одну сотню літ. Він все відає, недарма ж його й звуть відьмаком.

А білі коні то виринали з туману, то знову в ньому ховалися.

– А може, то й правда не коні, а – чари?

До смерті Геродоту таки залишалося 25 років.

Менше тисячі – Скіфії.

А втім, агонія скіфів триватиме ще не одне століття, після того як їх поступово витіснять із степів Причорномор’я, південної теперішньої України савромати. І ще довго давні історики згадуватимуть Велику Скуфь (поминатиме її і Нестор у «Повісті врем’яних літ»), а військові ватажки Київської Русі мали подвійні імена – скіфське і слов’янське. Чому? Вважали себе спадкоємцями скіфів?

Можливо. Ймовірно. Скіфи-орачі і скіфи-хлібороби, як титулуватиме невідомі племена Великої Скіфії Геродот та інші логографи, суть праслов’янські племена, що платили всього лише данину кочовим царським скіфам, які були політичними володарями в тих краях і ледь було не створили свою державу – не вистачило в них часу. Коли вони відійшли спершу до Криму, а потім і за Дунай, осілі хлібороби, теж навзагал звані скіфами, залишилися в тих краях. І хто б звідтоді не завіювався у степи, хто б не кочував там після савромат – готи, гуни, половці, хозари, печеніги, торки, запорозькі козаки, – а осілі хлібороби, Геродотом наречені скіфами, все вирощували хліб в українських степах. Це ж їм, за легендою, в кочовій Скіфії впали небесні дари: золоті плуг, ярмо, топірець (ліси та чагарі викорчовувалися лише сокирами) і чаша. Підійшли до них три сини першого Скіфа, родоначальника їхнього: Ліпоксай, Арпоксай і Колаксай. Старший до золота наблизився – воно спалахнуло вогнем, середульший – те ж саме, і лише молодший Колаксай узяв ті речі – чи не вождь осілих орачів та хліборобів, себто слов’ян, нині сущих?

Скіфи остаточно зійдуть з історичної арени у III столітті вже нашої ери, коли їх після сармат поб’ють готи, гуни. А потім ураганом пронесеться цунамі переселення народів. Частина скіфів кочових – підхоплена тією хвилею, подасться за Дунай і далі до самого Риму (разом з іншими варварами кочовики з Північного Причорномор’я братимуть приступом Рим, візьмуть його, понищать, щоб потім і самим щезнути, розчинившись в інших народах і племенах, як золото в тиглі, – осілі ж племена, здебільшого землеробські, залишаться у своїх краях, і зачнуть праслов’яни творити вже свою історію на колишніх теренах Великої Скуфі…

Де подінеться мідяний казан Аріанта в краю Ексампей – того археологи не знають. Того нині ніхто не відає.

Іноді думається, що витвір той Аріанта навічно зник у пітьмі історії. Скільки віків звідтоді кривавою віхолою прошуміло в степах України, скільки племен і народів змінилося на її південних теренах! А скільки серед них було грабіжників (а втім, грабували всі, це було нормою у ті часи), гробокопачів, які віками, починаючи з сарматів, руйнували скіфські могили і все, що ті лишили на землі.

Особливо пам’ятливим був похід перського царя Дарія І, чиї орди вторглися в межиріччя Борисфена і Танаїса, здавалося, назавжди, але все скінчилося для них крахом! Їх хитрістю та військовою кметою із значно меншим військом переміг Іданфір. Але перси не могли захопити казан Аріанта, адже Геродот його бачив після їхньої навали.

Казан міг зникнути в ті тяжкі часи Скіфії, коли вона гинула під непосильними для неї ударами сарматів. Хоча ні сармати, ні пізніше готи, гуни не могли його возити з собою – майже сорок тонн ваги тягати за собою для них було не під силу. Та й для чого? Щоб похвастати своєю перемогою над скіфами? Але історія про це зберегла б вісті. Переплавити ж такий громіздкий казан в умовах похідного кочового життя ні сармати, ні готи з гунами не могли. Та й не було серед них подібного досвіду металургів та ливарників, як і плавильних печей. Особливо у готів та гунів. А ось сармати могли. Тим більше вони не один вік господарювали у Великій Скіфії, яка після їхньої перемоги над автохтонним населенням Північного Причорномор’я стала зватися Великою Сарматією.

Давньогрецький історик та географ Страбон побував серед племен, які жили в західній частині Північного Причорномор’я і займали простір між Істром і Борисфеном – у тих краях знаходився Ексампей, там стояв казан Аріанта. Історик згадує язигів, так званих царських сарматів, і ургів. «Усі вони в більшості кочівники, – пише Страбон, – але невелика їх кількість займається і землеробством».

У Великій Сарматії союз племен очолювали царські сармати (як до них – царські скіфи). Вони багато віків залишалися господарями колишніх скіфських країв. Кочуючи, сармати могли надибати в Ексампеї казан Аріанта і пустити його на переплавку – мідь їм потрібна була для наконечників стріл. Але подібна акція сарматів не могла залишитися непоміченою (та й самі сармати похвасталися б своєю «перемогою»), в історії ж про такий можливий випадок – анічичирк. Очевидно, диво-казан Аріанта зник – загадково й, безперечно, в таємниці – перед самісінькою навалою племен з-за Танаїса. Його могли заховати як самі скіфи, так і природа. В степах постійно утворювалися все нові й нові яри, розширювалися, розросталися протягом віків старі. Який-небудь яр, століттями розширюючись під час весняних та осінніх злив, підійшов до того узвишшя, на якому стояв казан Аріанта. Був він важенний, і коли яр надто наблизився до узвишшя, земля під вагою багатотонного казана обвалилася, він у хмарі куряви загуркотів на дно яру і зник у глині. (Можливо, в ті часи, коли скіфи з останніх сил відбивали навали савроматів і їм було не до Ексампею, як у них відбирали всю Скіфію.) Стіна яру ще і ще обвалювалася, доки, зрештою, і не поховала казан на віки й тисячоліття – десь він і досі лежить в колишньому краю Ексампей – чи в старому річищі, чи на дні зниклого яру і чекає на нас… (Ймовірно, що казан могли заховати й самі скіфи – наприклад, відступаючи під ударами савроматів, віддаючи їм п’ядь за п’яддю рідну землю. Наприклад, могли підкопати один край узвишшя, казан під власною вагою посунувся б униз – а, можливо, там йому вже була викопана глибока яма? – його загорнули, місце зарівняли, навозили туди дерну – це скіфи уміли, – і казан зник навіки.)

Геродот повертався з Ексампея тією ж трієрою, що нею приплив у верхів’я Гіпаніса, – виконавши своє завдання, трієра, попливла до Ольвії, взяла курс на низ, до моря. Геродоту це було на руку.

Накинувши на плечі хламиду, звичну одіж грецьких мандрівників та військовиків, він годинами стояв на палубі, віддаючи їй перевагу перед крихітною й тісною каютою, повної задухи й дерев’яного скрипу. (Тімн, його добрий супутник, якого він полюбив, виявився соньком, день і ніч спав під щоглою і почувався від того щоякнайкраще.)

Трієра йшла під вітрилами – дув попутній еол, і судно летіло на його крилах. Геродота не полишало відчуття легкості, якоїсь піднесеності, бажання жити й жити, але жити не заради того, щоб жити, а щоб здійснити задумане, написати свою – СВОЮ! – «Історію». Такої полегкості він вже давно не відчував. Невідривно дивився в степ, що починався відразу ж за береговою лінією і слався вдалину аж ген-ген до потемнілих кряжів, де небо сходилося із землею. Рівнини були покриті типчаком та ковилою. На видноколах там і там носилися вершники, здіймалися дими на стоянках кочових скіфів. І Геродоту чомусь здавалося, що вершники мчать не на війну (війни у тих краях ніколи не затихали), а неодмінно повертаються додому, до своїх вогнищ, що синіють на обріях. І все то була Скіфія, чужа, незбагненна країна Іданфірса, Атея, Скіла, Аріапейта і, звичайно ж, чаклуна-характерника, скіфського відьмака з Ексампею. І ще думав: які ж бо щасливі ті вершники, якщо вони живими повертаються з війни до кибиток з жінками та дітьми, що вже давно їх виглядають у степах, піднявшись вранці й увечері на високі могили.

Але хіба збагнеш Скіфію, проносячись через її степи в грецькій трієрі і дивлячись з палуби на її терени?

Скіфи були мовби ж і добрі, але водночас і жорстокі. Але їхня жорстокість – то є всього лише жорстокістю світу. Та ще їхньою традицією. Якось йому показували людську шкіру – здерту з правої руки жертви, її стягли разом з пальцями, на яких збереглися навіть нігті нещасного – великі, загрубілі, із чорними смужками землі під ними. Він доторкнувся до неї рукою і хотів було на пам’ять про Скіфію купити собі здерту шкіру руки, з пальцями й нігтями, що бовталися внизу, як китички на рушничку, але в останню мить передумав, мабуть, не зважився. Власне, не був певний, чи триматиме її вдома і чи не стане вона йому якщо й не бридкою, то тяжкою. Кажуть, скіфи здирали шкіру з ними ж поверженого ворога, щоб обтягувати нею сагайдаки. Він все-таки доторкнувся до шкіри і навіть помацав її – шовковисту і холодну. Виявляється, людська шкіра є міцною й блискучою, вона найбіліша з усіх шкір. Скіфи охоче здирають її з убитих ворогів і не лише з рук, а й з голови – разом з волоссям. У волоссі і шик. Її очищають, вимочують, дублять і перетворюють на такі собі рушнички, що їх чіпляють біля вуздечки коня – об неї витирають руки. Як переможці. Ще і ще принижуючи убитих. І чим більше висить таких скальпів, тим знаменитішим є воїн і слава його супроводжує всюди, адже це перша ознака хоробрості – в’язка здертої шкіри біля вуздечки – з волоссям голови і пальцями та нігтями з рук…

Та ось задув легкий денний бриз – з охололої за ніч ріки в бік теплої суші. Вітрила пообвисали, і трієра далі йшла на веслах. Під щоглою сидів раб і безугавно грав на дудочці. Під його ритмічну мелодію сто сімдесят дебелих веслярів ритмічно піднімали й опускали три ряди весел, і трієра все так же плавно неслася голубими водами Гіпаніса. У верхів’ях Гіпаніс – рівнинна ріка у широкій привільній долині, але десь з половини свого шляху до моря вона звужується, на її берегах почали з’являтися селі, що стискували Гіпаніс з обох боків, у руслі вигулькнули пороги, у яких вода нуртувала й клекотіла. Долати їх було не просто. А вже в пониззі Гіпаніс знову вирветься на Причорноморську низовину і русло його розшириться до двох кілометрів.

Пливли в очі вітрові.

Геродот з насолодою вдихав повітря Скіфії й іноді йому здавалося, що він відчував запах диму скіфських багать, терпкий запах полину і бачив, як колихається на вітрах ковила.

Та ось на фарватері ріки його увагу привернула темна пляма. Вона прудко вертілася на одному місці. Вертілася-вертілася і з неї раптом почала формуватися воронка, збільшуючись, росла-виростала на очах і, зрештою, сягнула хмар. Між потемнілим Гіпанісом, по якому рясно побігли брижі і ріка швидко старіла, і небом завертівся величезний стовп – знизу вузький, а вгорі, під хмарами, він закінчувався широким розтрубом.

– Водяний смерч! – блискаючи зубами й білками великих очей, викрикнув чорнобородий кормчий і в його голосі вчувався захват.

Смерч повертівся на місці («Воду!.. Воду п’є!..» – вигукували веслярі зі страхом), а тоді рушив річкою в напрямку трієри. На судні зчинилась тривога. Кормчий вже більше не захоплювався величчю смерчу, а, бігаючи палубою, охриплим голосом віддавав команди. Веслярі спішно розвертали трієру так, щоб смерч вона зустріла носом і посеред ріки, аби її не викинуло на берег. Здавалося, що так воно й станеться, якщо тільки те водяне страховисько налетить на судно.

Готувались до найгіршого, як смерч раптом різко змінив напрямок і рушив до берега. Ще мить і він вже понісся у глиб степів, перетворюючись дорогою у степовий вихор, бодай і потужний. Вже в далині він налетів на поселення, вилив воду, підхопив кілька шатер, вертячи, підняв їх над землею ледь чи не до хмар і сипонув збіжжям. Внизу забігали маленькі постаті, сюди й туди носилися коні й худоба – шарварок там зчинився чималий. А розбишака-вихор вже понісся далі, здіймаючись гігантською лійкою між небом і землею.

Та ось на трієрі залопотіли вітрила й почали виповнюватись вітром. І вона знову легко понеслася Гіпанісом до Лиману, на березі якого була Ольвія, а Геродот все ще спрагло вдивлявся в далечінь Скіфії – коли ще йому пощастить побувати в її краях? Та й чи пощастить?

Удалині раптом щось зблиснуло білим сяйвом – певно, блікували під сонцем далекі озера, а йому здавалося, що то в промінні сонця спалахує мідяний казан Аріанта, до блиску натертий долонями скіфів, одне з їхніх чудес. Він став, власне, першим загальноскіфським пам’ятником, якщо не рахувати святилищ їхньому мечу, що здіймалися чи не в кожному краї землі сколотів.

Мандрівник все думав про подорож до Ексампею, пригадував кожен свій крок, все, що бачили його очі, думав, зіставляв, дошукувався першопричин. Чому Аріант звелів поставити казан не де-небудь на велелюдному узбережжі Понту, а в глибині своєї країни, десь аж на заході, на річці Ексампей? Відповідь була простою: та тому, що Ексампей – це Святі Дороги Скіфії, куди раз на рік з’їжджалися на прощу всі сколоти й підвладні їм племена, – з країв теперішніх Хмельницької, Вінницької, Миколаївської, Кіровоградської, Одеської, Черкаської, Полтавської, Київської, Харківської, Дніпропетровської, Запорізької, Луганської областей. Туди кочівники приганяли табуни коней, череди худоби, отари овець, везли хутра, шкіри, гнали рабів, хлібороби везли зерно. З Ольвії та інших грецьких міст узбережжя у ті дні поспішали купецькі каравани, пливли Гіпанісом та Борисфеном судна – міняти в Ексампеї свої товари на скіфські. Там хворі й недужі лікувалися гіркою водою. То де ж бути казану, як не в Ексампеї? В Ексампеї він його й бачив і притуляв свої долоні до його крутого, нагрітого скіфським сонцем боку.

Але дехто ставить під сумнів як сам казан (це, мовляв, красива легенда, міф чи передання), так і саме відвідування Геродотом загадкового і сьогодні невідомого Ексампея. А все, про що він розповідає в своїй «Історії» (книга четверта, про Скіфію), взято нібито ним з розповідей ольвіополітів (Ольвію відвідати йому дозволили), різних джерел тощо.

У деяких працях про подорож Геродота до Північного Причорномор’я зустрічається сьогодні маловідоме і малозрозуміле слівце – автопсія. Дослідники доскіпуються: чи Геродот насправді був в Україні – автопсія[51] – чи ні?

Іншими словами: чи все те, що він описав, бачив власними очима – автопсія – чи, може, спирався тільки на праці своїх попередників, розповіді ольвіополітів чи скіфів, які прибували до грецької колонії на березі Бузького лиману.

Але, як пише один з істориків: «Ніхто не може й не прагне заперечити, що наш історик користувався із джерел інших письменників та з усних джерел. Але автопсія теж була чинником, який підніс твір історика з Галікарнасу до великого значення та дав йому почесне місце між найновішими та найбільш вірогідними джерелами старовини» (О. Домбровський. Із передмови до Геродотової «Скіфії», Київ, 1992).

Геродот мав автопсію, він все бачив на власні очі.

Але прихильники першої точки зору не вгамовуються:

– Якщо Геродот був на Ексампеї і навіть і бачив, і навіть руками доторкувався до мідяного диво-казана Аріанта (ах, все це – міф, міф, із чужих переказів узято!), то чому він не залишив точних координат місця, де стояв той витвір?

Чому не залишив?

Залишив. Найточніше: гірке джерело (річка), що впадає в Гіпаніс – Південний Буг та ще однойменний край, де знаходився релігійний центр Скіфії. Яких ще треба точніших даних? Хіба історик міг передбачити, що за тисячоліття зникне і Ексампей (чи здобуде собі іншу назву), і сама Скіфія?

А про те, чи був він біля казана, чи все то записано з чужих уст, двох думок не може бути. Про це він прямо й написав у своїй «Історії»: «…це я бачив на власні очі». Якої ще клятьби від нього треба? Бачив на власні очі – цього досить для такого рівня історика, як Геродот. А де подівся казан, хто тепер достовірно скаже, як звідтоді минуло чи не три тисячі літ. Скіфи самі зникли в пітьмі історії, то що вже говорити про казан!

А про свою поїздку на Ексампей і про відвідання казана Геродот ось як написав у своєму всесвітньо відомому творі:

«Про кількість скіфів я не міг точно дізнатися, але чув різні свідчення про їх число: одні кажуть, що скіфів дуже багато, а інші, що, власне, скіфів дуже мало. Але це я бачив на власні очі. Є між Борисфеном і Гіпанісом край, що зветься Ексампей – той самий, який я щойно згадував, як говорив про тамтешнє джерело гіркої води, що впадає до Гіпаніса і робить його воду неможливою для пиття. Отже, в тому краю є мідяний казан… Як хто не бачив його, то так опишу. Той казан, що є у Скіфії, легко вмістить у собі шістсот амфор, стіни ж того скіфського казана грубі на шість пальців. Місцеві люди казали, що він вилитий з вістрів стріл. (Це було так.) Їхній цар, на ймення Аріант, хотів знати кількість скіфів і наказав, щоб кожен скіф приніс вістря стріли, хто не принесе, згине (за кару). Вони й позносили величезну кількість вістрів. І цар задумав зробити з того пам’ятку: з тих стріл зробив казан і поставив його в краю Ексампей. Таке я чув про кількість скіфів».

«Але це я бачив на власні очі» – на тисячоліття закарбує Геродот, і тому немає ані найменшого сумніву, чи бачив його Геродот і чи був взагалі казан Аріанта, а чи це красива легенда.

Геродот ніколи не вигадував. Та й не в його це правилах і моральних принципах писати «бачив» про те, чого він не бачив, а про що тільки чув. В іншому випадку він так і застерігав: це я чув. А коли писав: це я бачив на власні очі, то таки бачив на власні очі казан скіфського царя Аріанта, одного з наших далеких предків, і рівного якому – казану – світ нині не знає.

Він ще ховається в надрах української землі, колись скіфсько-ексампейської, і з’явиться на світ білий і на узвишші – просто ще не настав час йому. Як і бронзовому Геродоту, «батькові історії», авторові четвертої книги «Історія», у якій він так яскраво і достовірно (археологічні дані раз у раз підтверджують його правоту) описав далеке минуле нашої батьківщини – України, спадкоємиці Великої Скіфії – це наше чи не єдине джерело про ті часи!

І з’явиться бронзовий Геродот – віримо! – в краю Ексампей, як мусить врешті-решт повернутися в ті краї і сама його первісна, історична назва ЕКСАМПЕЙ.

«Геродот із Галікарнасу зібрав і записав ці відомості, щоб події, що минули, з плином часу не потрапили в небуття» (Нроботос. Гісторіїс аподейксіс).

Частина сьома

Від Асклепія до Анахарсиса: змії і мудреці

Змія з цілющою травинкою у роті…

Когорту ста великих лікарів світу від найдавніших часів і до наших днів розпочинає звичайно напівлегендарний лікар-бог родом із Давньої Греції. У римлян він Ескулап (це від його імені лікарів, медиків взагалі стали прозивати ескулапами), латинська ж форма його імені Асклепій. І нічого дивного, наприклад, лікар із мусульманського світу Абу Алі Хусейн Ібн Абдаллах Ібн Хасан Ібн Алі Ібн Сіна в християнському світі відомий під латинізованим прізвищем Авіценна. Кажуть, що Асклепій був реальною постаттю, історичною, а вже згодом його обоготворили.

Як лікар він і справді був рівний богові, тож і став богом лікування, в статусі якого його й проголосили після возвеличення в ранг божества.[52] А ще він був проголошений сином Аполлона, тоді ж як мав цілком земних батьків простого походження – не виключено, що батьком його був пастух-чередник. За якоюсь там легендою – всуціль легенди! – мистецтва лікування Асклепія навчив сам Хірон, мудрий і вчений кентавр, напівлюдина-напівкінь. Мовляв, під його наукою (бо хто ж із простих смертних міг так навчити простолюдина) він і став удатним лікарем, зумівши перевершити навіть свого навчителя!

Пізнавши силу коріння лісу (про хімію тоді, звісно, й не чули) і соків трав з полів та луків, він не лише зцілював хвороби чи дарував дідам молодість (віковічна і до сьогодні нездійсненна мрія людства!), а й навіть повертав померлих до життя – чим і прогнівив володаря царства мертвих Аїда. При нагоді останній накапав громовержцю Зевсу – зазнався, мовляв, Асклепій, порушує той порядок, який батько богів завів на Землі – мертвих воскрешає, тоді ж як мертві мусять бути мертвими і перебувати в Аїді-пеклі, в підземному царстві… Розгніваний Зевс (до слова, дід Асклепія за легендами-міфами) блискавкою вразив свого непокірного онука, який воскрешав мертвих, а вже його самого після удару Зевса ніхто, звісно, не воскресив.

Справжня слава Асклепія почалася після його смерті – наглої і несправедливої. Коли його обоготворили, то почали повсюдно споруджувати на його згадку численні святилища. Було навіть афінське свято на честь Асклепія – епідарії – і до святилищ та храмів за зціленням (а там працювали учні й послідовники бога лікування) збиралися недужі з усієї Греції. Спеціально обладнані приміщення для лікування називалися асклепійонами – зображення їх навіть карбувалося на монетах тих часів.

Самого ж бога лікування зображували в образі людини зрілого віку (між іншим, схожого на Зевса – як-не-як, а його онук!). Асклепій мав сімох дітей (всі вони були лікарями і – не рядовими), а від імені його дочки Гігієї, яка відала чистотою, походить термін «гігієна», як від сина Панацеї – «панацея», універсальний засіб, який буцімто запобігає будь-якому лихові (термін є, самого засобу, себто панацеї, немає). Асклепій був викарбуваний на монетах 162 міст Давньої Греції з посохом, що його обвивають змії. (В ранній період його шанування він сам зображувався у вигляді змії!). У храмі Асклепія жила одна, казали, мудра змія, яка приймала жертовні приношення.

Існує легенда, що коли Асклепій якось побачив на своєму посохові змію, то зопалу вбив її. Але тут невідь-звідки вигулькнула її товарка з травинкою в роті і воскресила вбиту. Меткий Асклепій загледів, що то була за трава і заходився з її допомогою воскрешати померлих (за що згодом і поплатився власним життям). Звідтоді й понині змія – символ медицини. Сучасної теж.

В ранню епоху розвитку культури відношення до змій було різним. В первісні часи їх шанували (змієпоклонство). Вавилоняни вбачали в них уособлення зла, єгиптяни – мудрості. В тих краях, де водилися отруйні плазуни, виникали касти заклинателів, а ось в часи грецької античності змій тримали як домашніх тварин – для боротьби з мишами. Тоді до них не відчували відрази (огида з’явиться лише за часів пізньої античності, під впливом християнства) і навіть дозволяли дітям гратися з плазунами. Знатні жінки в спеку носили змій обмотаними навколо шиї – для прохолоди.

В Афінах у спеціальному храмі утримувалася священна змія Афіни. Вакханки (шанувальниці бога Діоніса) під час свят носили в руках кинджали, тірси (жезли) і змій. В Дельфах була споруджена бронзова колона із трьох сплетених зміїних тіл, які несли золоту триногу.

А сам бог Асклепій незмінно зображувався з посохом, оповитим зміями, і той посох досі є символом медицини.

У сивій давнині змія також була символом єгипетського бога Тота, покровителя лікарів, тому в храмах тримали цих плазунів як священних тварин. А єгипетська богиня життя і здоров’я, незрівняна Ізида теж зображувалася із зміями, що символізували для єгиптян вічне життя. (Фінікійці, наприклад, вірили, що змія володіє – таки володіє! – здатністю омолоджувати старих.)

У прадавньому Вавилоні бог лікарів Нінгішзіда теж мав подібну емблему – двох змій, що переплелися навколо посоха. Самі ж вавилоняни із змією пов’язували омолодження, видужання, тривалість життя, мудрість і взагалі стан здоров’я людини.

В Африці (Дагомея) теж боготворили змій, мали навіть небесного змія Данг-бе, який посилав людям на землю дощ.

Кецалькоатль («Пернатий змій», «Змій, покритий зеленим пір’ям», «Птахозмій») був одним із найшанованіших богів майя та інших племен Центральної Америки. Одні його шанували як кетцая (птаха), інші – як змія. А взагалі він звався змієм, що звивається, і водночас птахом кетцуалем, який покритий зеленим пір’ям.

В Японії існував лютий Ямато-поороті – «змій-страховисько восьмихвостий-восьмиголовий», який пожирав людей, зокрема юних дівчат – такі мав гастрономічні смаки. Людиноподібним був і Яюя, який мав копита коня, голову дракона і обличчя людини.

А в Китаї дракон – Лун – найпошанованіша, ледь чи не національна істота, з якої сім разів виникали божественні сутності, що не мали статі. Лише на восьмий раз виник Ідзанокі (чоловічий початок) та Ідзаномі – жіночий. Вони зійшлися – після ряду пригод – так виникла перша людина.

Одна з іпостасей Анхра-Аньго – бога зла, пітьми і руїн у давніх персів – це триголовий змій-дракон Ажі-Дахаота, як у давніх русичів Змій Горинич.

Греки впродовж тисяч років теж мали культ змії і шанували її. Плазун цей у них теж символізував мудрість, науки і взагалі – пізнання. За міфом, Зевс подарував людям чудовий засіб омолодження. Люди доручали віслюку нести Зевсів дарунок, а віслюк передоручив це змії. І звідтоді люди страждають від старості, а змії насолоджуються вічною молодістю. (Це було викликано тим, що плазуни міняють шкіру, і людям здавалося, що разом із старою шкірою вони позбуваються і старості, а з новою омолоджуються.) А ще греки вірили, що плазуни володіють усіма знаннями, вищою і найвищою мудрістю, тому й поговірка була: «Будьте мудрі, аки змії».

Згодом у Фессалії – область на північному сході Греції – змія стала емблемою тамтешніх лікарів. Тож і Асклепій незмінно зображувався з посохом, що його обвиває змія (іноді дві), і всі його спадкоємці теж мали змію за свою провідницю. По всій Греції були храми, в яких навчали мистецтва лікування. В такі храми й святилища (пізніше названі асклепійонами) приходили хворі, переважно бідняки й отримували там допомогу. Не обходилося і без магічних прийомів та містики – відлякування демонів, магічні заклинання, амулети тощо. Хворі – хто міг – жертвували храмам за лікування золото, срібло, коштовне каміння, а також гіпс. В VIІ – VІ ст. до н. е. з’явилися професійні лікарі, які свій родовід вели від Асклепія – вони й заклали основи і перші наукові принципи медицини.

Але мало хто знає, що й у скіфів (і в кочових, а особливо в осілих землеробів) була досить розвинена як для того часу (про що свідчать старогрецькі писемні джерела) народна і навіть професійна медицина та ветеринарія.

У синів змієногої богині змія при лікуванні теж відігравала не останню роль. Лікарями, крім знахарів та різних ведунів-чародійників, були здебільшого жерці, які й лікували на професійному рівні. Вони вміли виймати наконечники списів і стріл, накладати пов’язки, зупиняти кровотечу, застосовували ліки і напої, що знімали біль, лікували зіллям від різних недуг, болячок, простуди, застосовували різні масажі і навіть дієти. Вони високо цінувалися не лише вдома, слава про них ішла по світу, їх знали у Греції, в античних містах як добрих діагностів та прогностів. Скіфські лікарі були знані в Афінах. Як, наприклад, Токсарис, скіфський лікар, про якого згадує Геродот. На батьківщині «батька історії» він був особливо популярним і бажаним – жив в Афінах (VI ст. до н. е.).

Ходив він з посохом, що його обвивала змія. Вона жила в нього на посохові і ніколи його не залишала – приручена чи що, дивувалися греки, і це їх, забобонних, вражало. Але скіфського лікаря вони шанували за знання та вміння лікувати недужих, тож до нього завжди була жива черга. (Якщо лікар знається зі змією – це справжній асклепіад, – така тоді була віра.)

По смерті Токсариса греки проголосили його своїм національним героєм. Скіф нікому з тих, хто до нього звертався за допомогою, не відмовляв – багатих лікував за ту суму, яку вони йому самі давали, бідних – за так. І став національним героєм і одним з семи мудреців світу.[53]

Інший великий скіф, мислитель і винахідник VI ст. до н. е. Анахарсис теж уславився в Афінах як видатний лікар. (До речі, він теж вважався одним із семи мудреців світу, йому приписують винахід тліючого трута, двозубого якоря і міф (легенду) про золоту стрілу, придатну для польоту людини у майбутнє. Більш детально про Анахарсиса в історичному романі автора «Ольвія».)

При дворі боспорського царя Мітридата VI Євпатора постійно жили скіфські лікарі. Вони використовували зміїну отруту як засіб лікування при багатьох хворобах. Недарма ж славнозвісний старогрецький лікар V–VІ ст. до н. е. Гіппократ спеціально відвідував Північне Причорномор’я, аби ознайомитися з медициною скіфів.

Скіфські лікарі готували Мітридату теріаки – лікувальні суміші з майже 70 речовин – лікарям інших країн боспорський владика не довіряв. Мітридат цікавився зміями. Власне, їхньою отрутою. І тут скіфські лікарі були йому добрими помічниками і навчителями. Люди Мітридата з веління, звичайно, царя, ставили жахливі досліди: дозволяли зміям кусати засуджених до страти людей, а тоді пробували різні способи лікування. І все було дарма, адже спасу від укусу змії ніхто не знав. А ось скіфи знали його, і це страшенно інтригувало Мітридата. Отрута змії була найзручнішим способом усунення невгодного – діяла швидко і надійно. До того ж на випадок викриття убивця не міг бути покараним, адже укус змії називався «божою карою» і той, хто підсунув змію, вважався виконавцем волі богів…

Пліній Старший: «По всьому світу заради здоров’я розвозять скіфську траву…»

Лікар-фітотерапевт, доктор медичних наук Євген Товстуха розповідає у своїй книзі «Раджу ліки, перевірені часом» про українську народну медицину, вік якої він нараховує 12 тисячоліть; наводить конкретні поради щодо застосування ліків рослинного походження, подає 630 рецептів фітопрепаратів (ліків із трав). Розповідає і про найбільш поширені рослини, якими користувалися у свій час ще скіфські знахарі (та й до скіфів їх теж знали, зокрема трипільці). Це хоча б спориш звичайний, кропива дводомна, подорожник великий, деревій звичайний, м’ята польова, медунка лікарська, підбіл звичайний, чебрець звичайний, спаржа лікарська… Ці рослини (як і багато не названих тут, але популярних в народній медицині) використовуються в медицині тисячоліттями.

Серед цих та інших, не названих тут цілющих трав, у скіфських лікарів були дві загадкові рослини. Це – хаома, а також рослина, що описово називається солодким коренем.

Почнемо з першої. У давньому Ірані, ще до Заратустри, жерці й воїни під час релігійних обрядів пили сік рослини, що її вони називали хаомою. Під час споживання перебродженого соку вони хмеліли, впадали в транс і переживали ніби почуття безсмертя. Чи екзальтації. Збуджуючись, бачили якісь видіння, сила їхня тоді збільшувалася і вони відчували себе чи не богатирями.

Хаома у давніх іранців – ритуальний напій, що його славили як могутнє божество, а також рослина, із соків якої його й одержували. Але й досі лишається загадкою – яка саме рослина в давніх іранців називалася хаомою (подібна рослина-напій-божество – сома,[54] відома з індійської міфології). Тож напій той (і рослина) використовувалися чи не з часів індоєвропейців. Або це якась одна рослина, відома, до речі, на Північному Кавказі, в Середній Азії, Ірані та Індії, або кілька різних рослин, що мали наркотичні й галюциногенні властивості. Різні дослідники під хаомою розуміють і коноплі, і блекоту, і молочай, і ревінь, а дехто й мухомор, але ясності немає. Можливо, що при підготуванні напою сік змішували з молоком і додавали в нього ще якесь зілля, що його секрет знали тільки жерці. Згідно з Авестою, а також Ріґведою хаома має жовто-золотистий колір і росте переважно в горах. Вживання хаоми викликає приплив свіжих сил, викликає явне загострення розуму, зміцнює здоров’я, сприяє довголіттю, це його і відрізняло від інших напоїв (пиво, вино), що притлумлювали розум (як вони притлумлюють і нині), пробуджували гнів і несамовитість. Ось чому хаома вважався – на відміну від пива-вина, – божеством. Хоча не виключено, що хаома викликав наркотичну залежність, руйнував психіку і, врешті-решт, вів до деградації особистості, а це вже лихо, сильніше за пиво чи вино.

Але були й інші думки. Ось уривок з Авести. Вранці Хаома підійшов до Заратустри, який запалював жертовний вогонь та співав гімни. Його запитав Заратустра: «Хто ти, о муже, якого я побачив як найкращого у всьому тілесному світі, по своїй зовнішності осяйний, безсмертний?»

І відповів йому Хаома праведний, який перемагав саму смерть: «Я єсмь Хаома праведний, який перемагає смерть. Збирай мене, Спітамі, вичавлюй мене в їжу».

І тоді мовив Заратустра: «Поклоніння Хаомі. Добрий Хаома, гарно створений Хаома, правильно створений Хаома, добрий цілитель, красивий, доброчинний, побідоносний, золотоколірний, із свіжими гілками, що (його) смакував кращий, і для душі в дорогу (в той світ) запасся».

Тоді й почалося прославлення хаоми, який дарував людям духовні й тілесні достоїнства. Він навіть сприяв народженню кращих дітей і праведного потомства, надавав чоловіків старим дівам, доставляючи багато насолод.

Очевидно, спершу хаому вживали як напій тільки на певні свята, а пізніше його почали вживати жерці, вельможі, правителі, і він набув широкого поширення. Вживати хаому скіфи навчилися ще під час свого перебування в Передній Азії. Особливо на похоронах. Та й на інших заходах чи святах.

Але що то за незвичайна рослина хаома і яке її народне (чи якесь інше) найменування, так і залишилося загадкою (а певно ж, у скіфів хаома звалася якось по-іншому, по-своєму).

Так само досі ще цілком не розгадана таємниця і другої скіфської знаменитої рослини, популярної у сколотів, так званий скіфський корінь. (Скіфським його називали інші народи, самі ж скіфи, очевидно, називали той корінь якось інакше. Можливо, просто корінь, епітет скіфський додали вже інші, адже корінь той, як і сама рослина, були у ті часи популярні в багатьох народів. Про нього писав ще Пліній Старший (23 або 24–79 рр.) – римський письменник, учений і державний діяч, автор праць з природознавства, історії Риму, військової справи, філософії (він загинув під час виверження вулкану Везувій). Зберігся його капітальний труд (з 37 книг «Природнича історія»). Так ось, Пліній Старший писав:

«По всьому світу заради здоров’я людей розвозять скіфську траву від Меотійських боліт…»

Що ж це за така трава? Чи не панацея від усіх недуг, що її, якщо вірити Плінію Старшому, розвозять по всьому світові?

Скіфська трава. Але не будь-яка (трав багато), а лише якась одна. А ще той загадковий солодкий корінь, званий скіфською травою, величали триквіткою. (Очевидно, ця трава мала квіти?)

Самі скіфи називали її солодким коренем, тож ясно, що для лікування використовувалась не вся рослина, а лише її корінь.

Солодкий корінь ріс у Меотійських болотах. Принаймні там його добували і звідти він розвозився не тільки по Скіфії, а йшов на експорт – «по всьому світові». І з того золотого кореня скіфські знахарі й лікарі виготовляли цілющий бальзам, склад якого (в нього вочевидь, крім самого солодкого кореня, входили і якісь інші компоненти) так і залишився загадкою.

За легендою, золотий скіфський корінь допомагав швидко загоювати рани, відновлював силу (навіть поранені чи ослабілі після його вживання могли легко натягнути тугу тятиву лука) і спритність, ослабілому чи пораненому знімав біль – навіть зубний. У ньому була божеська сила, і цьому вірили не тільки скіфи, а й греки та інші народи тогочасного світу, але так ніхто й не міг розгадати, що ж це за корінь, якої рослини, і чому вона росте тільки в далекій Скіфії і лише на Меотійських болотах?

Теофраст (справжнє ім’я Тіртам, 372–287 рр. до н. е.), один з перших ботаніків, природознавець і філософ Давньої Греції, учень і друг Аристотеля, у своїй праці «Про рослини» писав: «Солодкий скіфський корінь… Він росте біля Меотиди: корисний проти ядухи, проти сухого кашлю і взагалі проти грудних хвороб; крім того, з медом корисний проти ран, може також задовольняти спрагу, якщо тримати його в роті; а тому, як говорять, скіфи задовольняються ним…»

Про цілющі властивості солодкого кореня скіфи дізналися, очевидно, від персів під час своїх походів у Передню Азію (а вже потім виявили місця, де він росте вдома) – тамтешні мешканці називали його одним перським словом «салеп». Перські воїни завжди брали його з собою в походи (чи шукали в інших краях під час походів) і охоче жували його – кілька бульбочок кореня рятували не тільки від ран чи якихось інших недуг, а в першу чергу знімали втому й відчуття голоду при відсутності харчів, надавали сили й бадьорості.

Як тільки воїн споживав кілька бульбочок салепу, почуття голоду зникало, у тілі з’являлася бадьорість, свіжість, сила, і тоді воїни й по кілька днів могли обходитися без перепочинку – воістину чудодійний корінь салеп!

То що ж це за диво таке – салеп? Що за цілюща і незвичайна рослина – скіфський корінь, званий персами салепом?

Є така родина однодольних багаторічних рослин – зозулинцеві. Трав’яні ліани. Квіточки в неї різноманітного забарвлення, запашні, з медвяним духом. Ростуть зозулинцеві на луках, болотах, у вологих місцях, лісах, чагарях тощо. З 20 тисяч видів зозулинцевих в Україні росте близько сімдесяти. Серед них венерині черевички, любка дволиста та інші.

Так ось, бульбовидні корені деяких зозулинцевих під назвою «салеп» використовуються й нині в народній медицині – ось уже яке тисячоліття поспіль!

Їх вживали скіфи, а ще раніше перси. В пізніші часи запорожці в походах – для підняття бадьорості й сили.

Сьогодні цілющі властивості салепа дещо забуті, як забутий і склад скіфського бальзаму – із яких степових трав чи їхніх компонентів він складався, що піднімав на ноги ледь чи не мертвих? Хто тепер скаже. Як немає і впевненості, що перський салеп і скіфський солодкий корінь – це одна й та сама рослина.

Іменем Адоная: хай згасне у мені пристрасть до Н

Із порад скіфських знахарів

Але скіфська народна медицина знала й курйози.

Ось кілька з них.

Щоб позбутися зубного болю, потрібно потерти десну, де болить зуб, кісточкою із правої (неодмінно з правої!) ноги жаби.

Щоби вигнати з кибитки (чи з будь-якого іншого помешкання) цвіркунів, треба повісити за клешню живого рака, хай він висить доти, доки не почне псуватися (у ті часи цвіркуни у житлах були аналогом наших нинішніх прусаків), і цвіркуни зійдуть геть. Якщо ж повісити його на дереві – з нього пропаде вся гусінь.

Щоб знищити в собі всяку хіть до недостойної особи, – треба, прохолодивши у склянці води шматочок розжареного заліза, сказати на воду словами так, щоб дихання торкалося води: «Іменем Адоная, хай згасне у мені пристрасть до Н., подібно до того, як залізо вихололо у цій воді!» Повторити п’ять разів і негайно випити воду. (Ми тепер знаємо, що вода має своєрідну «пам’ять».) Ритуал цей слід зробити у вівторок, при місяцеві, що «худне»…

Не треба думати, що європейські знахарі та маги тих часів (чи й пізніших, включно аж по наші дні) далеко відійшли у своїх порадах від скіфських своїх колег.

Ось один з їхніх рецептів з циклу «Герметичні (магічні) засоби лікування»: якщо у пацієнта випадає волосся, то магнетизер, що має здорове волосся, може передати пацієнтові усі якості свого волосся, якщо обріже кілька пасем (непарну кількість) та покладе їх у воду, якою пацієнт щодня змочуватиме свою голову.

Щоб вилікувати хвороби шлунку і, головним чином, нирок та міхура, треба зварити шматок свинини в урині хворого, дати тричі википіти, добавляючи свіжої, а потім дати з’їсти свинину собакам.

Щоб залікувати рану, потрібно, коли сонце і місяць знаходяться під знаком Рака, покласти у горщик кілька живих раків, закрити його, замастити герметично і розжарювати, поки раки не перетворяться на білий порошок. Цим порошком присипати рани.

Від звичайної лихоманки – покласти у шкаралупу грецького горіха живого павука, заклеїти щілину воском, і, зашивши в ганчірочку, носити під ложечкою. Коли павук здохне, лихоманка мине.

«Говорить, як скіф»

У царя Гнура було чотири дружини – три сколотки, а одна еллінка. Вона й народила Гнуру двох синів: Савлія та Анахарсиса.

Перший вдався воїном, справжнім скіфом, для якого бойовий кінь, лук і мечі – все його життя, а другий – мудрецем удався. Крім батькової мови, знав ще й материну, еллінську. І зовсім байдужим був до бойового коня, без якого скіф не уявляє свого життя, до лука чи меча. Зброю йому заміняло слово. Дотепне, образне і мудре. Тож після смерті батька шляхи братів розійшлися: Савлія, як старшого в роду вибрали царем, Анахарсис же, більш схильний не до влади та меча-акінака, яким і втримують владу, а до слова мудрого, помандрував у Грецію – до тамтешніх мудреців. Еллінські філософи тільки дивувалися ясному розумові скіфського царевича й охоче з ним бесідували. Це про нього, мандрівного скіфського любомудра, розповідає у своїй книзі «Про життя, вчення та висловлювання знаменитих філософів» Діоген Лаертський: «У вільнодумстві своєму він був такий, що це про нього пішла примовка: «Говорить, як скіф».

В Афінах Анахарсис прийшов до будинку Солона[55] і велів одному з рабів передати, що до господаря завітав Анахарсис, щоб його бачити і стати, як можна, його другом і гостем. Почувши таке, Солон велів рабу передати, що друзів, звичайно, заводять у себе на батьківщині. Та Анахарсис передав через раба, що Солон якраз у себе на батьківщині, то чому б йому і не завести друга? Вражений його винахідливістю, Солон впустив його і став йому кращим другом.

Це він, скіф Анахарсис, сказав, додає далі Діоген Лаертський, що виноградна лоза приносить три грона: гроно насолоди, гроно сп’яніння і гроно огиди. Це він, Анахарсис, коли плив у Грецію на кораблі та дізнавшись, що товщина корабельних дощок чотири пальці, зауважив: корабельники пливуть на чотири пальці від смерті. А на запитання, які кораблі безпечні, відповів: «Витягнені на берег».

Коли ж в Афінах один мешканець почав над ним насміхатися, ще й дорікати його тим, що він варвар, скіф Анахарсис відповів:

– Кажеш, що мені є ганьба моя скіфська вітчизна? А ти ганьба своєї вітчизни!

І коли його запитали, що хороше в людині, а що погане і добре водночас, відповів: «Язик». А якось один афінянин – юний, але з тих, хто вже нахильці глушить вино, почав його з п’яних очей ображати, і Анахарсис спокійно йому відповів:

– Якщо ти, хлопче, за молодих літ не можеш винести вина, то в старості тобі доведеться носити воду.

А ще любив Анахарсис за ясною бесідою і гарне вино. Тільки дивно йому було, що греки розбавляють вино водою.

– Вино славне своїм хмелем – прудконогим конем, – говорив він. – Ви ж розбавляєте вино водою, убиваєте прудконогого коня, а натомість осідлуєте лінивого вола.

І навчив греків пити нерозбавлене вино, і греки відчули в ньому смак. І звідтоді казали:

– Цей скіф – мудрий чоловік. Ану, вип’ємо ще під скіфа… нерозбавленого…

Звідтоді греки, коли пили вино, то казали один одному:

– Підскіф ще… – себто долий нерозбавленого вина.

Царю Крезу Анахарсис так писав:

«Я приїхав в еллінську землю, щоб навчитися чужим звичаям, золота мені не треба, досить мені повернутися у Скіфію, ставши кращим, аніж я був».

Анахарсис повернувся в рідну Скіфію прославленим мудрецем, але був убитий рідним братом Савлієм за те, що він, Анахарсис, молився чужим богам і їм посмів приносити жертву. З точки зору скіфів це було кощунством – коли скіф поклонявся чужим божествам. І дарма Анахарсис запевняв свого брата-царя:

– Всі ми діти однієї землі, хоч скіф, хоч не скіф, і тому треба жити в мирі та дружбі, кохатися в мудрому слові і дякувати богам, чиї б вони не були, за життя і добро.

Дарма. Савлій послав братові в груди смертоносну стрілу.

І такими були скіфи.

Хірургічна операція, що була зроблена… кам’яним «скальпелем»

До історії, про яку оце нижче піде мова наша, в якості епіграфа добре б підійшли рядки у свій час дуже популярного в СРСР дагестанського поета Расула Гамзатова, тож автор і вирішив їх навести (правда, в російському перекладі – за браком українського):

Лежащий здесь недолгий прожил век,

Неведомо, где жил он, что он знал.

Известно только: был он человек,

Родился – плакал, умирал – стонал…

А сама історія одним з авторів, що про неї писав, названа як «Хірургічна операція… при допомозі каменю». А втім, чому тут дивуватися,[56] адже наші пращури і взагалі – предки (тут добре підходить російська поговірка: голь на выдумки хитра!) і не на такі речі були вдатними мастаками! Як кажуть, біда навчить. І вона, пеня, між іншим, багатьох навчила і багатьох учить і буде завжди вчити – доброю навчителькою є лихо-біда!

Так ось.

Це трапилося в один із сонячних і теплих вересневих днів 1979 року, коли в полях летіло срібне павутиння, а на болотах і ріках, готуючись до небесної подорожі в теплі краї, сумовито-прощально кричали журавлі. (Чомусь вони завжди журливо курликають, прощаючись – бодай і не надовго – з рідною землею, і властиво це не лише гомо сапієнсу, а й друзям його меншим!)

Отож біля одного з сіл на Нижньому Дністрі розкопували прадавній (чи то скіфський, чи то ще й раніший, епохи бронзи) могильник, групу курганів. А втім, радше скіфський, адже в тому могильнику ще раніше було знайдено скіфське навершя у вигляді голови птаха, виготовленого з бронзи. Хоча в тій групі курганів були й поховання, що належали до різних археологічних культур, вироби з кераміки, міді, бронзи, кістки та кременю, а це свідчило про те, що кургани залишили різні племена у різні часи. Ті кургани заважали прокладенню зрошувальної системи – таке часто трапляється в наших південних безводних степах.

Вже знято насип сорока метрів у діаметрі.

У чималій овальній ямі археологи зачистили три скелети – чоловіка, жінки і дитини. Всі вони були густо пофарбовані червоною вохрою[57] і лежали, витягнувшись на спині – чоловік орієнтований головою на південь, а жінка з дитиною на північ.

Ясно, що то була родова усипальниця одного сімейства.

Виявлена катакомбна культура датувалася приблизно початком II тис. до н. е. Біля черепа жінки лежав кремнієвий ніж, а біля черепа чоловіка – якесь своєрідне кам’яне знаряддя із заполірованими краями – гм-гм… Воно – те знаряддя – і привернуло увагу археологів. Значно пізніше після детального дослідження поховання в секторі палеоантропології[58] Інституту археології України виявили на чоловічому черепі сліди штучної трепанації[59] – вельми складної хірургічної (навіть сьогодні складної!) операції, здійсненої нашими предками кам’яним знаряддям кілька тисячоліть тому!

Ось кілька рядків із висновків спеціалістів:

«На тім’яній частині черепа чоловіка виявлений протертий прямокутний отвір, що залишився від вишкрібання рівномірними круговими рухами твердого тупого інструмента. Після операції відбулося заростання країв. Це вказує на початок заживлення кісткової тканини».

Отже, майже чотири тисячі років тому прадавні кочівники (їхні знахарі, жерці чи взагалі лікарі) зробили своєму постраждалому родаку унікальну за складністю хірургічну операцію! Проведено трепанацію кремнієвим ножем – ось чому той ніж і покладено в домовину врятованого чоловіка (а раптом і на тому світі знадобиться інструмент?). А ще більше вражає те, що операція на черепі, зроблена кам’яним «скальпелем», закінчилася успішно! Прооперований ще довго потім жив – свідченням цьому є заростання кістки.

«Виходить, прадавні кочівники були не тільки добрими мисливцями, досвідченими скотарями і безстрашними воїнами, – пише далі автор згадуваної праці, – а й вдатними лікарями! Не маючи спеціальних у нашому розумінні інструментів, вони з успіхом проводили хірургічне лікування і, напевне ж, мали досить чітке уявлення про людський організм і методи лікування. На думку сучасних медиків, подібні операції могли знижувати внутрішньочерепний тиск. Робилися вони із вражаючою майстерністю і, як правило, не приводили до смерті хворих. Про це свідчить більше десятка аналогічних знахідок в українських та південноросійських степах. У всіх зазначених випадках також було зафіксовано заростання кісткової тканини… Значення цієї унікальної операції важко переоцінити, вона відкрила досі невідому на цій території сторінку життя прадавніх племен. Це найдавніша хірургічна операція з трепанації черепа, що врятувала життя смертельно хворій людині». І, повторюю, зроблена ця операція на черепі всього лише кам’яним ножем у кам’яну епоху! Виходить, – а втім, ми й не сумніваємось, – наші прапращури були не такими вже дикунами, адже подібні операції на черепі в Європі почали здійснювати лише кілька століть по тому!

Все людське завжди було властиве людям

Ось ще одна історія, що дає нам досить ясну уяву про те, якими були наші далекі прапращури, зокрема й у моральному плані. І вона теж з розкопок, проведених на Нижньому Дністрі. Під одним з курганних насипів зачистили в ямі скелет, що теж був густо пофарбований вохрою. Біля його ніг лежала ліпна посудина з двома вушками, а на ньому – мідний ніж. На перший позір – поховання як поховання, воно нічим особливо не виділялося з багатьох інших поховань, відомих у степовій смузі Східної Європи. Кістки вже були нетривкими, їх обережно – перед упаковкою – наситили спеціальним розчином спеціального клею.

І раптом антрополог вигукнув:

– Зверніть увагу, колеги, на череп чоловіка – у верхній щелепі немає жодного зуба! Але й не це головне. Гляньте, тут спостерігається повна атрофія альвеолярного краю, тобто зубні ячейки верхньої щелепи повністю заросли. А для цього необхідно кілька років після втрати всіх зубів.

Більш уважніше й прискіпливіше оглянули череп. Ясно стало, що чоловік помер у віці 60–70 років і в молодості був здорованем хоч куди – зріст його сягав чи не двох метрів! То як же він жив без зубів в останні роки? Такому організмові – як добрій машині – щодня потрібно було чимало їжі, а зубів – нуль!

Похований був скотарем, а вони часто ворогували за території з іншими кочівниками та з осідлими племенами. У якійсь із таких сутичок чоловікові тому і був завданий сильний і тяжкий удар кам’яною сокирою в лице, що й позбавило його зубів – вони після такого удару просто посипались!..

І все ж поранений уцілів – диво з див! Уцілів і вижив, і потім жив собі й жив, маючи сплюндроване, покалічене обличчя, усе в шрамах.

Але – як? Особливо якщо згадати, що він був беззубим. Адже той дід не міг самостійно… їсти. А все одно дожив до глибокої старості – як на ті часи. (Середній вік того періоду рідко коли перевищував 30–35 років, а він благополучно прожив удвічі більше. До всього ж етнографам відомі випадки, коли часто в подібних ситуаціях у деяких племен дідів, які не могли самостійно харчуватися, аби не мати клопоту, просто… убивали. Аби позбутися зайвої мороки!

Виходить, немічного діда… доглядали? Так, доглядали і берегли, готуючи для нього м’яку їжу (зокрема, молочну), іншу подрібнювали (чи, можливо, й пережовували для нього, як то ще в недавні часи робили для дітей). І це в ті непрості століття й тисячоліття, коли біда могла нагрянути в будь-який день (і налітала). Тоді не затихали війни та криваві сутички, тоді смерть чигала на кожному кроці, а плем’я не лише не позбавилося від непотрібного каліки, який не міг навіть самостійно їсти, а берегло його, годувало і допомагало йому, як могло. Виходить, вже тоді у скіфів-кочовиків (та й не тільки в кочовиків) шанували старих людей, турбувалися про них, пам’ятаючи, що старим і немічним стає наприкінці життя кожен, отже, святий обов’язок – власне, людяний – допомагати йому. Аби самим залишатися людьми! Навіть у ті далекі лихі часи заради ближнього жертвували своїм життям і ніколи не кидали одноплемінника в біді. Себто любов до старих людей, як і до дітей, завжди була властива людям – навіть на ранніх стадіях їхнього розвитку. І цим теж славен і прекрасний рід людський.

Таємниця трьох імен, або Скіфи – християнські святі?

«Слава Христової Церкви – її святі. Число святих дуже велике. Кожного дня згадується пам’ять багатьох святих, а всіх їх разом з тими, що нема їхнього окремого дня пам’яті, згадується в першу неділю по Святій Трійці, що носить назву неділі Всіх Святих», – так розпочинає протоієрей Анатолій Дублянський свою працю «Українські святі» (Мюнхен, 1962 р., видання Богословсько-наукового інституту Української автокефальної православної церкви).

Так ось святі, про яких піде мова, імена свої мають і дні пам’яті теж: це мученики Інна, Пінна і Римма. За національністю вони буцімто скіфи. В юності стали учнями святого апостола Андрія, котрий започаткував християнство в південній частині теперішньої України, над берегами Чорного моря та в Криму, відомий він як святий апостол Андрій Первозванний (Христос покликав його йти за Ним одним з перших, звідси й первозванний). Так ось, скіфські юнаки Інна, Пінна та Римма, ставши учнями святого апостола, своїми проповідями віри Христової «привернули багатьох поган[60] до Христа й охрестили їх, – розповідає Анатолій Дублянський у своїй праці «Українські святі». – Один з поганських володарів, що на території, яка підлягала йому, де вони проповідували, запалав ненавистю до них і зажадав, щоб вони зреклися віри Христової й перестали проповідувати християнство. Коли вони відмовилися виконати його жадання, цей поганський князь наказав забити стовпи у лід на річці й прив’язати до цих стовпів мучеників, які закінчили життя в страшних муках на холоді. Припускають, що це сталося на Новому Дунайці, і час їхнього мучеництва відноситься на кінець І або початок ІІ століття».

В православних святцях «Житие святых» пам’ять про трьох скіфів, котрі загинули мученицькою смертю за віру Христову, церква відзначає 20 січня і 20 червня – за старим, звичайно, стилем.

Чи могли скіфські юнаки (як і загалом скіфи) стати такими затятими проповідниками віри Христової? Чи – перейняти християнство? Це не виключено. Хоча скіфи, маючи своїх богів на чолі з богом-батьком Папаєм, жорстоко переслідували та карали тих своїх співплемінників, котрі поклонялися чужим богам, але степовики ні-ні та й приставали до чужої віри. Згадаймо, що останній скіф, принаймні відомий з історії як останній, Діонісій Малий теж став християнином, був ченцем і вислужився навіть до настоятеля християнського монастиря. І згадувані три скіфи теж могли цілком ймовірно стати християнами. Ба більше, проповідниками віри Христової. Ось тільки їхні імена можуть викликати подив у необізнаного читача. Інна, Пінна і Римма… Що за дивні чоловічі імена? За винятком другого імені, Пінни, котре вийшло з ужитку, Інна і Римма відомі й сьогодні, але на відміну від давніх часів, вони чомусь із чоловічих стали жіночими.[61]

В історії Скіфії таких чоловічих імен, як Інна, Пінна та Римма не зафіксовано (але скіфська історія багато чого – ой, багато! – не зафіксувала). Не будучи національними іменами, вони були запозичені скіфами в інших народів. Значення і походження цих імен вченими досі ще не з’ясовано. А що, коли вони й справді скіфські імена? Не виключено, що перекручені, все може бути. Таємниця цих загадкових імен буде колись розгадана. Одне можна певно сказати: і такі були скіфи!

Про скіфського звіздаря, який біля Полярної зірки напуває свого коня, та про… iнопланетного космонавта, який прилітав колись до скіфів

…А пригадалася мені ця дивна – якщо не предивна – історія ось із якого приводу.

Я довго вагався (та й нині ще вагаюся, перебуваючи в нерішучості): чи передавати гласності придибенцію, свідком якої я був – ношу її в собі, як вагітність, – про скіфського… гм-гм… звіздаря? Хоча якось подумав принагідно: рано чи пізно, а всяка таємниця стає гласною. А коли так, то й вирішив почуту оповідку оприлюднити. А вже хто як її сприйме – за фантазію чи за правдиву реальність, – то хай так для кожного й буде… А згадавши термін «фантастика», помислив: хай буде це розповідь про те, як мій знайомий археолог Геннадій Олефірович та написав перше у своєму житті – і – останнє – фантастичне оповідання «Золота платівка, або Скіфський звіздар». До речі, Олефір Геньо, – а саме так підписано згадане оповідання, – не справжнє прізвище автора, а псевдонім – так його, Геннадія, кликала в дитинстві бабуся – Геньо, – у якої він, рано втративши батьків, і виріс. Ім’я ж батька – Олефір – Геннадій взяв до вигаданого прізвища як власне, а тому й підписав оповідання, жанр якого визначив – змушений був – як фантастика: Олефір Геньо.

Отож Олефір Геньо, «Золота платівка, або Скіфський звіздар».

Коли я запізнався з Геннадієм Олефіровичем, він уже був на пенсії, у вельми шанованих літах, але так само – як і замолоду, – відзначався прудкістю та жвавістю – хоч іноді й хапався за поперек. Маленький, сухенький, на вигляд підліток, він чи не цілий рік пропадав на риболовлі – мав від того втіху превелику! І, додавав, додаткові дні життя, яких у нього залишалося вже не так і багато.

Колись він як фахівець консультував мене зі стародавньої історії України і, зокрема, зі скіфо-сарматського її періоду (це коли я працював над історичними романами «Ольвія» та «Смерть Атея») і ми звідтоді заприятелювали. Принаймні вряди-годи я відвідував його, охоче приєднуючись за компанію, як він збирався на риболовлю, бо й сам був затятим рибалкою. Власне, дозвілля з вудкою.

Віку свого старий археолог (а себе він любив називати польовим копачем) доживав у Нікополі (південь Дніпропетровщини), куди перебрався після виходу на пенсію – поближче до козаків, до скіфів та риби, казав, радо посміхаючись, і аж руки від задоволення потирав. До всього ж він мав деякі проблеми з легенями, часто підхоплював пневмонію, тож потребував сухого і теплого клімату. На околиці міста, у якому він раніше частенько бував, коли у тамтешніх краях розкопував прадавні могили-кургани, придбав хатинку з городцем та садком, завів пасіку на три рамочні вулики й одну дуплянку. А крім городу, садка й пасіки, захоплювався ще риболовлею, тож чи не все літо пропадав на Каховському водосховищі, де хіба ж таких лящів вивуджував! (При оказії, бувало, й мені пару-другу золотих рибин передавав.) Особливо полюбляв (про те в листах до мене прямо живописав!) нічну ловлю – там я від нього й почув (коли влітку трохи погостював у нього) оповідь про золоту платівку, що її пощастило йому ще в далекій юності під час польового сезону знайти і за якою він все життя потім шкодував і кляв себе, що так йому і не вдалося скористатися знахідкою як науковцю, а сама платівка була назавжди втрачена для науки, для скіфології загалом. Жаль, жаль, але це, якщо повірити йому – що йому справді трапилася та знахідка. Хоч я іноді ні-ні та й думаю: а чи не приснилася йому бува та приключка? А створивши, сам же й повірив у неї так, як начеб вона лучилася насправді. Хоча, зізнаюсь, байок від нього я ніколи не чув. Лише розповіді про правдиві пригоди.

Тієї теплої липневої ночі ми сиділи з Геннадієм Олефіровичем у його симпатичному, бувалому в бувальцях човнику, сиділи заякорені в тому місці, де за словами старого археолога «відбою від лящів не було». Але того разу чомусь не було самого кльову і ми, облишивши донки з принадливою пахкою макухою на одному кінці, що були на дні і дзвониками на другому, вже в човні, ліниво перемовлялися про се і те, насолоджуючись чарами літньої ночі (коли вдруге пощастить на таку ніч, та ще мені, міському жителю!). Оскільки ж ніч видалась на диво зоряною (а втім, на півдні всі ночі такі), то й розмова наша мимохіть закрутилася навколо зоряного неба. А нічні світила тоді висипали над Каховським водосховищем як на замовлення – рясно-густо і такі яскраві, що були аж наче волохатими, наче всі вони були всуціль найбільшої зоряної величини. Небо – повне-повнісіньке зоряного блиску, і здавалося, що й притихле водосховище теж заколисано мріло в тому блиску і було мовби аж срібним.

Справді, коли ще трапиться така ніченька! Хоч і не ловилося, та ми були задоволені. На кормі човника стояла незмінна курильниця, що її Геннадій Олефірович завжди брав з собою на риболовлю – від комарів. Про сію штукенцію варт сказати окремо, адже то була не просто глиняна посудинка, схожа на чашку, а – скіфська курильниця. Справжня культова посудина, взята археологом з якоїсь могили. У ній скіфські жерці спалювали пахучі рослини під час релігійних церемоній і кадили во славу своїм богам… Геннадій Олефірович завжди брав той раритет з собою на рибальню як талісман і спалював у ній пучечки якоїсь висушеної ароматичної трави (здається, в її складі був і степовий чебрець). Травка собі тліла, розповсюджуючи дещо різкуватий, але й своєрідний запашок, а голубий димок тихенько вився собі над кормою, затишно так, по-домашньому, і Геннадій Олефірович, позиркуючи на курильницю, почувався на рибальні гаразд і в душі в нього тоді була прямо благодать. Для цього він і брав з собою скіфську курильницю, добряче в минулих тисячоліттях закіптюжену.

Іноді то там, то там чулися сплески…

– Риба грає, – невідь-чому радів Геннадій Олефірович і потирав руки. – Ех, і спопадемо ж ми сьогодні лящика – чує душа! Ось-ось клюне. Неодмінно задзвенять наші донки.

Не клювало, і наші донки не дзвонили.

Як і перше, то там, то там в зоряному мареві ночі чулися сплески – вони й вселяли надію. Та й ночі ще попереду був добрий шмат – має поталанити.

Прямо над нами в зеніті зоряного неба одиноко сяяла яскрава зірка.

– Полярна? – здогадавсь я.

– Атож, – кивнув старий археолог і, чомусь зітхнувши, додав: – Сьома зірка Малої Ведмедиці. Разом вони – сім зірок, – якщо між ними подумки провести лінію, утворюють фігуру ковша. Полярна зірка, як бачиш, на кінці ручки того уявного ковша. Друга візуальна зоряна величина. Розташована біля Північого полюса світу. – Ще помовчав, ще чомусь зітхнув: – Гарна зірка, та, жаль, не щастить мені під нею. Мабуть, не моя зоря. Бог чи хто там, – я, знаєте, напіввіруючий-напіватеїст, – послав мені колись це сузір’я на золотій платівці, і міг я в археології залишити слід, але… Не судилося. Сам і винуватий. Хоч платівка та золота і була в моїх руках. Була і… загула. Ідіот! – лайнув він невідомо кого, а радше себе. – Пожадібничав, а жадоба, як в Одесі кажуть, фраєра згубила!

Все ще не клювало, легенькі хвильки ласкаво плескалися у борт човна, гойдали його, навіваючи лінькувату дрімоту, на кормі затишно вився запахущий димок. Комарі, правда, чомусь не звертали на нього аніякої уваги, але то дарма, нам так імпонував той димок і добре було. На моє прохання Геннадій Олефірович і заходився розповідати про те, як він колись, за його словами, «дав пречудового маху».

– Давно се було, як був я молодим та… дурним. А ще я був тоді студентом і вперше брав участь у польовій археологічній експедиції на півдні України. Перший мій виїзд у поле. На розкопки! Ви не повірите, але мені, якомусь там студентику, неймовірно повезло! Ми тоді працювали на розкопках Кам’янського городища, скіфського, ясна річ, часу. Розташоване воно, як ви знаєте, на лівому березі Дніпра у містечці Кам’янка Дніпровська, що на Запоріжжі. Там ціле скупчення скіфських курганів, поховань поселень і селиш ІV ст. до н. е. Досліджується з 1938 року, особливо інтенсивно – з 1987 року. Площа – 12 га. Городище, це ми його так називаємо, було торговим, ремісничим і адміністративним центром Степової Скіфії. Чи не її столицею. Інші фахівці вважають городище всього лише сезонним торжищем кочових скіфів. Ще інші, що це – конгломерат невеликих скотарських селищ на місцях зимівок. Мабуть, праві і ті, і ті, і треті. Там були добрі плавневі пасовиська і місця схрещення сухопутних та водяних, торгових шляхів, тож у часи його розквіту життя в столиці-городищі вирувало. Там я розкопував – вперше у своєму житті! – одне поховання. Правда, незначне. Воно було ще в скіфські (можливо, сарматські) часи пограбоване. Вичищене, як кажуть, до цурки! Навіть кістки покійника не вціліли – все винесли! Археологам там не було чого робити, тож, мабуть, тому й доручили мені, студенту, поритися. Так, на всякий випадок. А конкретно, дослідити грабіжницький лаз, яким колись скористалися тодішні кримінальні гробокопачі. Але для мене й пограбоване поховання було ніби дарунком небес. Перше самостійне завдання! І я певний був, що не підкачаю. І неодмінно щось відкрию таке… розтаке! Що світ тільки ахне. А вже скіфологи й поготів. І так, повірите, ледь було не сталося. Власне, до того йшлося, аби я хоч трохи мав тоді обачності та лою в голові, а не дурний хлоп’ячий гонор. Треба вам сказати, що я з першого польового сезону вирішив стати знаменитим! Таким, про якого навіть в енциклопедіях напишуть… І ось, розкопуючи грабіжницький лаз, що був забитий землею, я наткнувся на кілька нашивних золотих бляшок з грифонами. Це вже було щось. І серед них виявилась золота платівка розміром п’ять на сім сантиметрів. Судячи з усього, покійник носив її за свого життя на ланцюжку. На грудях. Як відмітний, розпізнавальний знак, що свідчив про якусь його кастову приналежність. Наприклад, до жрецтва. Робота, безперечно, античного майстра, платівка виготовлена на замовлення – чи не в майстернях Боспору? Художня її вартість навіть на побіжний позір – незаперечна. Та й платівки – на відміну від бляшок, що їх знаходять часом і сотнями штук, – трапляються рідко. Тож можете уявити мою радість, коли та знахідка опинилася в моїх руках! А зображено на ній було – методом тиснення – в лівій частині берег річки і скіфа, який напував коня… Всього тільки: скіф напуває коня. Але це було не зовсім звичайне зображення. Повірте, в мініатюрі відчувалася душа, щось таке… м-м… настроєве. Навіть ліричне. Кінь, забрівши у річку і витягнувши струнку шию, неквапом (так здається) п’є воду. Цмулить у своє задоволення. А верхівець, бородатий скіф у гостроверхому башлику, роззувся, зняв свої сап’янці, звані скіфіками, закачав до колін шаровари і теж забрів у воду… Певно, за день перепікся під степовим сонцем і тепер з насолодою вбирав босими ногами лагідну річкову прохолоду. Вже вечоріє, над ним і над річкою завис вузенький серпик молодого місяченька – його навіть у воді видно. Чекаючи, доки кінь нап’ється, скіф звів голову до вечорового неба, на якому вже проступили перші зорі… Погляд його звернений угору, в правий кут пластинки, себто в небо. «Цікаво, – подумав я, роздивляючись платівку, – що цей бородатий скіф видивляється в небесній височіні?…»

Пильніше оглядаючи правий верхній кут платівки, загледів там якісь крапочки… Кругленькі такі цяточки. Більші й менші. Повніші й ледь видимі. А розташувалися вони не як-небудь, а в певному порядку, що мені щось нагадував. А що – спершу не міг згадати. Тобто цяточки були не випадкові, не якісь там подряпини на платівці, а наче… наче точки. А що таке точка? Графічне зображення чогось. Значок. Як ото в алгебрі, у нотному письмі, телеграфному коді, на географічних картах і планах… Простіше, вони щось символізували. Чим більше я вдивлявся в точки, тим чіткіше вони мені нагадували… нагадували щось знайоме. Ще через мить, сидячи в розкопі, я все збагнув: зоряне сузір’я! Ось що означали ті точки. У мене аж руки затремтіли, дихання прискорилося. Скіф у башлику, чекаючи, доки нап’ється його кінь, і сам ніжачись босими ногами у воді, дивився у вечорове небо на… На зоряне сузір’я! І він знає те сузір’я, якщо воно – напевне ж, на його прохання – зображено на платівці. Я підрахував цяточки-точки. Так і є – сім точок. Семизір’я! Чотири точки – це ківш, а ще три – вигнута лінія – ручка вгорі. Отже, Ведмедиця! Сузір’я Північної півкулі зоряного неба. Але яка саме Ведмедиця (їх дві): Велика чи Мала? Остання цятка на кінці ручки ковша, сьома, найповніша. Що означає: вона найяскравіша у небі. Принаймні за шість інших. Ба, ба! Та це ж… Це ж Полярна зірка! Виходить, на платівці зображене сузір’я, що його ми звемо Малою Ведмедицею. Українська назва Малий Віз. Або ще – Пасіка… Між іншим, у прадавнину, коли у первісних північних мисливців був культ лося (людина-лось – це було їхнє божество), сузір’я тоді носило ймення Лосів. Як пізніше – Оленів.[62] І лише значно пізніше, вже в слов’янські часи сузір’я Лосів-Оленів було перейменоване на сузір’я Ведмедів (лосі були замінені ведмедями). Але ще в першій половині І тисячоліття до н. е. це сузір’я називалося сузір’ям Лосів. На території України його видно протягом року, і скіф… Скіф із свого, із ІV ст. до н. е., задивлявся на сузір’я Малої Ведмедиці. Чи – на Полярну зірку. Отже, він знав – ЗНАВ! – його. І я мав таке відчуття, що в моїх руках – відкриття, адже нічого подібного археологи ще не знаходили. І мені випала честь зробити це відкриття. Ну як було не порадіти! Я ладен був стрибати й співати. І хотів було бігти до свого керівника, аби моїй знахідці хутчій поставили номер і вписали її до колекційного списку – знахідка вельми цінна. І з художнього боку робота доброго майстра! Творця. Кому ще на таке щастило?

– Невже той скіф був… астрономом?

– Не думаю. Не було у скіфів таких звань. А ось звіздарем він міг бути. Тим, хто займається ворожінням по планетах і зірках. Вважається, що доля людини залежить від руху планет і зірок. Особливо цим захоплювалися у всі віки й тисячоліття на Сході, а скіфи там були, тож і набралися знань від тамтешніх ворожеїв та звіздарів. І на золотій платівці був зображений саме такий звіздар-віщун. Який ворожив по зорях, знався на зоряному небі. Очевидно, він ворожив як по Малій Ведмедиці, так і по Полярній зірці – ось чому вони були на персональній платівці звіздаря. Тепер я думаю, що скіф на платівці – то якийсь конкретний скіфський звіздар, і був він зображений з портретною схожістю. То, врешті-решт, була його візитна картка.

– Але ж не виключено, що скіфи в степах просто орієнтувалися по зорях? Хоча б по тій же Полярній зірці розпізнавали сторони світу. Тому й знали зоряне небо.

– І така думка не виключена, – погодився Геннадій Олефірович. – Але це теж відкриття і підтвердження того, що скіфи зналися на зоряному небі. Більше того – орієнтувалися по зорях. Мала Ведмедиця у скіфів якось звалася по-іншому, по їхньому (може, й сузір’я Лосів чи Оленів), але я певен – чуття мене ще ніколи не підводило, – на платівці зображено саме звіздаря, ворожбита їхнього, який віщував своїм співвітчизникам долі по зорях. В цьому й полягала цінність знайденої мною платівки. І я став першовідкривачем цього, так би мовити, автором знахідки. А тому й почувався на сьомому небі. Студент, перша самостійна розкопка і така знахідка!

А далі… Далі я припустився непоправимої похибки. Розуміючи, яке відкриття потрапило мені до рук – скіфи знаються на зоряному небі. Вони – зорепоклонники! У скіфів були свої звіздарі, такі собі астрологи, і я поласився… Вирішив до пори до часу нікому не показувати свою знахідку, а самому, все вивчивши, написати для наукового журналу чи збірника статтю. На тему: скіфи і астрономія. Ні більше, ні менше! Тому й приховав – каюся! – золоту платівку. А ось золоті бляшки, знайдені в грабіжницькій норі, здав своєму керівнику. Як годиться. Платівку сунув до кишені, не обмовившись про неї і словом. Боявся, що першість знайдення платівки буде приписана (таке часто трапляється) керівнику експедиції. А він… відомий вчений-скіфолог, академік. А хто я? Без року тиждень як студент.

Одне слово, я повірив, що Полярна зірка із скіфської платівки стане моєю щасливою зорею, уведе мене в науку.

Мешкав я у ближньому селі, в однієї селянки наймав кімнатку. Там – попереду була ніч – і гадав дослідити платівку. Проте був таким стомленим – цілий день на розкопках під пекучим південним сонцем, – що незчувся, коли й заснув. А платівку необачно поклав на стільник біля свого ліжка. Власне, заснувши, необачно її там залишив… Вранці, коли проснувся, платівки не було. Скільки я не шукав її в кімнаті, під ліжком, всюди-всюди – марно. Як лизень її злизав! Як хап її хапонув! Дворукий! У мене все обірвалося в грудях. Я до хазяйки: так і так, сталася пропажа… А треба вам сказати, що в хазяйки було п’ятеро хлопців – від року до десяти. Один одного розбишакуватіші, така собі ватага малолітніх шибайголів, які ні перед чим не зупинялися. Галайстра, явно злодійкувата. Хлопці, – я потім дізнався – мали славу злодюжок у селі, обчищали садки й городи, заскакували й до незапертих хат… Ясно, що зникнення золотої платівки – їхніх рук справа. Та й хто з малих не спокуситься золотою цяцькою – діти є діти… Та ледве я заїкнувся, чи діти не прихопили бува на стільці «одну пластиночку блискучу», як ті шибайголови здійняли несусвітнє ревище. Що вони ні сном ні духом… А не пійманий, як відомо, не злодій. Хазяйка накинулась на мене, кричала, що її синочки чесні (вигукувала: «чеснюги!»), нічого не крадуть, що то я сам… украв платівку. Ту «цяцьку блискучу». Виходить, у самого себе… Кінчилось тим, що вона виштовхала мене з хати і викинула на вулицю мої речі…

До кого апелювати? Іти в сільраду? Але чим я доведу, що в мене була золота платівка? Та й потім… Факт, що я утаїв знахідку, стане відомим моєму начальству, і мене… Я боявся, що мене виженуть з вузу… А так хотілося вчитися…

– Ет! – зрештою оповідач махнув рукою. – Що тепер розказувати. Діло давнє…

І вмовк.

На кльов все ще не було й знаку, хоч час уже був чи не третіх півнів. Хвилі все так само ритмічно погойдували човен і небо все так само було повне зоряного блиску… І все так само над нами у зеніті нічного неба сяяла Полярна зірка.

– Золота платівка так і не знайшлася, – дивлячись на непорушні донки, зітхнув Геннадій Олефірович. – Досі не можу собі пробачити… І ніколи не пробачу! Що утаїв знахідку, приніс її – дорогоцінність – до сільської хати, повної злодійкуватих хлопчаків. Малі шибайголови (а вони всюди нишпорили) і загледіли, як я заснув, на стільці блискучу цяцьку… Де вони її поділи, чи хто з дорослих у них відібрав і продав як золотий лом – хто тепер скаже? Вперше ту платівку з могили викрали злодії, але загубили її в грабіжницькому лазі, вона вціліла і тисячі років зберігалася в землі… Мабуть, доля тоді послала їй шанс уціліти. І вона вціліла, аж доки я її не знайшов. І, по суті, теж викрав, привласнивши знахідку, утаївши її, але вдруге доля не була до неї прихильною. Вдруге її вкрали і назавжди. І виною тому був я – тож і не можу собі пробачити такого. Про платівку я так нікому й не сказав нічого. Спершу думав, що вона знайдеться… Ось-ось знайдеться, а коли переконався, що все – не зважився зізнаватися. Аби мене не вигнали з інституту… Звідтоді минули десятки років. Статті про свою знахідку для наукового журналу я так і не написав. Яка стаття, як самої знахідки немає – хто повірить? Тож звідтоді й несу свій хрест, вину свою, яку нічим спокутувати… Кінчилось тим, що я написав фантастичне оповідання «Скіфський звіздар» і надрукував його в одному художньому журналі…

Але фантастика є фантастикою. Авторова вигадка, одне слово… Звідтоді, кажу, минуло багато років, я вже доживаю віку. Більше нічого рівного золотій платівці мені так і не пощастило знайти на розкопках. Тільки чомусь звідтоді часом здається, що все то моя фантазія. Що ніякої золотої платівки із скіфом і зоряним сузір’ям я не знаходив… І мені тоді легше стає. Хоча знаю, що все було. Насправді. І я справді тримав у руках золоту платівку, на якій скіф напував свого коня і дивився на Полярну зірку…

Тут на одній з донок нарешті дзенькнув дзвоник і ми по хвилі витягли першого ляща. Чималого, наче із щирого золота викуваного. А потім почалося таке клювання, що наші донки на борту човника все дзвеніли й дзвеніли і ми кидались до них і наші серця завмирали в передчутті удачі… Ніч була і справді, як на замовлення, – не часто такі ночі випадають риболовам. Подзвонювали донки, Каховське водосховище ні-ні та й зітхало, і тоді до нашого човна прибігала із зоряної ночі хвилька й гойдала його… На кормі, де стояла прадавня скіфська курильниця, тихо вився запахущий димок, нам здавалося, що то прадавній жрець здійснює свою магічну церемонію… А вгорі був безмежний огром зоряного неба, у якому над нашими головами, над обширом Каховського водосховища, над усім світом білим сяяла Полярна зоря. І нам здавалося, що ми бачимо скіфського звіздаря, який десь там, над нами, далеко-далеко в зоряному блиску біля Полярної зірки напуває свого коня…

…А пригадав я цю історію ось з якого приводу.

В Неаполі Скіфському біля головних його південних воріт археологи виявили залишки прадавнього – ясна річ, скіфського – святилища.

Там же було знайдено уламки – на жаль, лише уламки – кам’яної плити, що тепер зовсім по-іншому освітлює скіфську історію і примусить нас по-новому сприймати синів змієногої богині, адже не такими вони, виявляється, були дикунами, як їх дехто все ще сприймає.

На плиті викарбувано людину.

В ореолі… проміння.

А ще на плиті (власне, уламку тім) зображено Сонце і три незбагненні об’єкти – скажемо так, – що летять з космосу до планети Земля.

А поруч земної людини – зрозуміло, що скіфа – зображена загадкова фігура – хоч і більша за людину, але вельми на неї схожа.

І фігура та – інопланетянин. Пришелець з інших світів. Археокосмонавт. (Тут годиться поставити не один, а кілька знаків запитання.)

Не поспішайте іронічно – чи бодай недовірливо-скептично посміхатися. Річ у тім, що на голові тієї явно неземної особи – назвемо фігуру так – шолом.

ШОЛОМ!!!

З антенами!

Дозвольте вам нагадати, що термін антена тлумачиться як провід або система проводів, що служать для випромінювання радіохвиль під час радіопередачі або для їх уловлювання під час радіоприймання!

Так ось, на голові тієї загадкової фігури, викарбуваної скіфським майстром в ІV ст. до н. е. (вочевидь, з натури), шолом з антеною!

Де й коли міг бачити – а бачив же, якщо відобразив! – скіфський майстер шолом з антеною?!.

А пильніше до неї придивившись, можна побачити… скафандр! (Дозвольте вам нагадати, як словники тлумачать сей термін: спеціальний одяг із шоломом і дихальним апаратом, що ізолює людину від зовнішнього середовища (рідинного, газоподібного) або від розрідженого простору).

Але й це ще не все. На тій плиті біля фігури в шоломі з антеною зображені стріли, що вказують шлях у… космос. До невідомої нам планети!

На місці знахідки тієї розколотої плити археологи розкопали культовий майданчик з менгірами.[63]

І стало вочевидь, що то – прадавня скіфська обсерваторія, де скіфські звіздарі відстежували шлях Сонця під час його переміщення з Південної півкулі до Північної і навпаки.

Тодішній «науковий центр» скіфів!

І діяв він у період розквіту геліоцентричної системи побудови світу Клавдія Птоломея, давньогрецького вченого (II ст.), автора «Альмагеста», де було зібрано основні астрономічні праці його попередників та власні дослідження, подано каталог 1022 зір, а також «Посібника з географії», в якому систематизовано тодішні географічні координати 8000 відомих здавна пунктів і покладено їх на карту.

І хай видатний астроном античності Птоломей жив і працював переважно в Александрії (Єгипет), але скіфи – особливо через еллінів Північного Причорномор’я – цілком могли познайомитись з його геліоцентричною системою світу і не без її впливу збудувати в своїй столиці Неаполі власну обсерваторію…

…А втім, як у подібних випадках кажуть: хочете – вірте, а хочете… перевірте.

Палеокосмонавт із сузір’я Лева

Виноска-міні-новела

Здогадно палеоконтакти (контакти з представниками позаземних цивілізацій в давнину) відбувалися і на китайській землі. (Єднальний сполучник «і» означає, що такі контакти відбувалися і в інших краях, в інших народів.) У давньокитайських текстах надибуємо багато повідомлень про мудрих і гуманних «синів неба» (пізніше в Китаї так стануть називати імператорів). Кожного разу з’яві таких «синів неба» передували різні космічні явища (можливо, то були незбагненні для землян літальні космічні апарати, що їх політ і сприймали за космічні явища – ледь чи не катаклізми). Першого «сина неба», який приземлився в Китаї, названо Хуанді. Так ось, під час його посадки, «сяяння великої блискавки оперезало зірку Цзі в сузір’ї Ковша» (Великої Ведмедиці). Хоча сам Хуанді (приземлись він, наприклад, в Давній Русі, його неодмінно б прозвали Ярославом, Добринею чи яким-небудь Ільком Муромцем), за свідченням хронік, був родом із ще дальших місць, аж із сузір’я Лева. Буцімто цей прибулець правив Китаєм на протязі чи не століття, але стомився від того невдячного заняття – та ще серед землян, – і, зрештою, «повернувся на свою зірку».

Так ось, такі «сини неба», потрапивши на Землю, виготовляли і користувалися фантастичними, як на той час (та й на наш теж), технічними засобами. Наприклад, Хуанді «виплавив дванадцять великих дзеркал і використовував їх, слідкуючи за Місяцем». Дивно-чудернацькі властивості мали ті дзеркала. Так, коли «на дзеркало потрапляло проміння Сонця, то всі зображення і знаки його зворотного боку виразно виступали в тіні, що її відкидало дзеркало». Себто воно просвічувалося наскрізь. А ще Хуанді мав чотириметрові «чудесні триноги», наведені прямо на сузір’я Лева. По команді Хуанді, вони пересувалися з місця на місце, і при цьому в середині їх щось гуло й клекотіло. А ще «син неба» володів інформацією про минуле і майбутнє, знав секрети гравітації. Були в нього й роботи – як механічні, так і біологічні, з усіма внутрішніми органами. Додому, на своє сузір’я Лева, він повернувся на «драконі», що злетів у космос із величезною швидкістю – в текстах написано, що дракон «в один день долає міліарди верст, а людина, що на нього сіла, досягає віку дві тисячі років» – без коментарів.

Частина восьма

Скажи, бабусенько, мені, що скіф співав у давні дні?

Мій друг крилатий лев Гришка

Колись на Україні любили вишивати. (А втім, Україну нашу без вишивки і не уявити, гаптують і нині, але це вже, правда, не те, що колись було!) Прикрашали вишивками чи не все: одяг, інтер’єрно-обрядові тканини. Це – очіпки, намітки, хустки, сорочки (в першу чергу сорочки – яке багатство!), кожухи, свитки, корсетки, кептарі, юпки, плахти, обруси тощо. Для вишивання використовували нитки заполоч, біль, гарус, шовк тощо.

Зображували ромби, кола та інші геометричні фігури, хрести, хвилясті й рівні лінії, горизонтальні знаки, а також тварин, птахів, рослини (особливо дерева, кущі калини і грона ягід, вишні), голубів, всюдисущих змій, коней, цибатих журавлів, качок, лебедів і, звичайно ж, людей – недарма ж в Україні налічується близько 100 видів і технічних прийомів вишивання (гладь, хрестик, низь, мережання, бігунець, плетіння тощо).

Фантазія і колорит композицій у вишиванні – безмежні й невичерпні. Все залежало від уміння, уподобань і смаку самої вишивальниці.

Любила і вміла вишивати моя бабуся Зіна. Особливо рушники – все життя гаптувала квіти – червоні, зелені, сині, чорні – і тварин. З птахів частіше традиційних червонястих – горіли, як жар, на полотні! – півнів-когутів українських, розкішних і величних. (Досі вчувається мені, як вони піють на бабусиних рушниках.) А ще бабуся любила вишивати якихось чудовиськ. З останніх мені найбільше запам’ятався (на все життя в пам’ять врізався) лев.

Могутній лев! Але не простий, не звичайний, а – крилатий. Чомусь крилатий – диво з див! Я гадав – малим – і так, і сяк, не вірячи власним очам, але за плечима у вишитої моєю бабусею тварини здіймалися здоровенні й широкі крила, а далі все, як у лева, – чотири могутні лапи, хвіст, грива… А ось голова (і тут мене чекало друге чудо-юдо), в нього чомусь була… людська. Що мене, малого, жахало й страшило і я ні-ні та й дивувався: і де це бабуся, моя добра бабуся, та бачила тварину з крилами? Хоча б того ж лева.

Що символізував той незвичайний лев – крилатий та ще й з людською головою, – того й сама бабуся не знала (десь у когось взяла зразок – здається, в далекої родички з сусіднього села) і по готовому зразку й собі утнула. Те чудо-юдо!

– Добрий дух, що оберігає добрих людей, – казала, бувало, про той свій витвір, про крилатого лева, а мені все було невтямки.

Звали ми те чудисько дивно: Гришка. Не Левко, не Льова, як то слід було чекати, а – Гришка.

Ну, Гришка, то й Гришка.

Малим я смикав бабусю за спідницю.

– А де бувають леви з нашими (себто людськими) головами і крилами, як у птахів? – доскіпувався.

– Звідки я відаю, де, – чесно відповідала бабуся моя добра. – Люди мережать таку звірюку, от і я втнула за їхніми зразками.

Взагалі лева я хоч на картинках у книжках бачив, а бабуся моя по причині неписьменності так і на картинці його ніколи не бачила. Скільки себе пам’ятаю, крилатий лев Гришка з людською головою у нас висів та висів біля вікна (правда, з часом нитки почали дещо тьмяніти, вигорати на сонці, що світило у вікно). Ми навіть звикли до того чуда-юда, воно прописалося в нашій хаті, як у себе вдома. Симпатичний, добрий і зовсім, як на мене, був не страшним лев Гришка з «нашою» головою. Правда, спершу він мене лякав, але згодом я до нього звик, як до члена сім’ї, і ми навіть «подружилися» з ним. Принаймні так я вважав і так був упевнений.

Пізніше, вже школярем старших класів я задумувався – звідки в селянських хатах на Україні взявся крилатий лев? В Україні леви взагалі не водяться і не є нам звичними тваринами (хіба в містах, у зоопарках та звіринцях), тож як народний персонаж (чи й фольклорний) крилатий лев був для нас чужаком, а бач…

Згодом в одній з книг (в ній розповідалося про розкопки в Месопотамії, в дворіччі Євфрату і Тигра ассирійських міст, чи того, що од них зосталося – горби в пустелі) я вичитав таке. На тім місці, де колись була столиця Ассирії Ніневія, розкопали статую крилатого лева – з людською головою (він охороняв вхід до царського палацу). Я з цікавістю розглядав його на малюнку: довге волосся на потилиці людської голови, на ній висока, напівкругла шапка, довга, лопатою, істинно ассирійська борода, чималі крила… А все інше, як у звичайного лева: могутні лапи, хвіст, грива, тулубище. Тільки голова людська, ассирійська. Під малюнком був підпис: крилатий геній[64] у вигляді людиноподібного лева. Часів якогось там ассирійського царя Ашшурбаніпала номер такий-то…

Як уперше поглянув на того ассирійського крилатого лева, то аж здригнувся – до чого він був схожим на бабусиного крилатого лева на ймення Гришка! Тільки й того, що без бороди, без шапки і без довгого волосся.

Взагалі лев, що лежить, був улюбленим сюжетом в народнім архітектурнім декорі ще домонгольської Русі. Зустрічався часто. Хоча б на капітелях храмових колон. Але то лев, як кажуть, натуральний, а тут – з головою людини та ще й крилатий! Але тим він і був для мене, малого, незвичайним, не таким, як усі леви, і то був мій лев, адже більше ні в кого в нашому селі не було такого чуда – бодай і на вишивці. І я частенько, бувало, приводив своїх малих приятелів подивитися на «мого» Гришку…

Ніхто й ніколи не бачив у Скіфії грифонів.

Навіть самі скіфи.

Та їх і не могло бути в природі, в реальному світі взагалі, а не лише у скіфському, адже грифони «жили» тільки в грецькій міфології. І були то дивовижно-страхітливі птахи з орлиним дзьобом і тілом лева – такий собі своєрідний гібрид птаха з твариною. (Не плутати з грифами – хижими птахами з роду соколоподібних, з розмахом крил у 3 м!) Їх ще називали «собаками Зевса» в країні гіпербореїв,[65] де вони стерегли золото від однооких міфічних людей аримаспів. (Серед казкових насельників Півночі – ісседонів, аримаспів та гіпербореїв Геродот згадує й грифонів.)

Скіфи вочевидь запозичили грифонів, крилатих левів у греків – для них та їхньої міфології такі чудиська були не характерними. А ще вони особливо були популярними в давній Ассирії – іноді з головою орла.

Грифон в еллінському світі був уособленням пильності й вірності. Елліни ставили зображення грифонів на могилах, на двосхилих крівлях храмів. (У пізнішому мистецтві він просто декоративний образ або геральдичний мотив.) Грифон, до речі, зображений на сходах південної башти Софійського собору в Києві.

Досить швидко крилатий лев у скіфів став своїм, персонажем їхнього «звіриного стилю», знаменитого і нині відомого на увесь світ.

Спеціалісти зазначають, що більшість предметів побутового вжитку з металу, кістки, а також з дерева й тканини у кочових і землеробських племен Скіфії мали своєрідне художнє оформлення. Цей стиль прикладного мистецтва дістав назву скіфського «звіриного стилю». Характерна риса названого стилю взагалі – зображення тварин або частин їхнього тіла. Зрозуміло, що виник він в первісному суспільстві (шанування священних звірів, а також тотемізм). Найдавніші зразки «звіриного стилю» (розвитку свого він досягнув у залізному віці) – це третє тисячоліття до н. е. – Єгипет, Месопотамія, Кавказ, потім друге тисячоліття до н. е. – Передня Азія, Індія, Китай, звідти він поширився на Поволжя, Приуралля, Південний Сибір. Найбільшого розвитку досягнув у скіфсько-сарматському прикладному мистецтві. Своєрідний варіант прикладного «звіриного стилю» існував у Давній Русі (ювелірні вироби, зброя, архітектура, різьблення, книжкова мініатюра). Своє значення «звіриний стиль» втратить лише з поширенням християнства на Заході і мусульманства на Сході. Хоча мотиви «звіриного стилю» збереглися й до наших днів у народному мистецтві, в орнаментуванні килимів, вишивок, різьбленні по дереву. (Такі пам’ятки зберігаються в багатьох музеях України.)

В ранньоскіфському мистецтві улюбленими персонажами були олені, орли, барси, пантери, лосі, гірські козли. Часто використовувалися голівки коня, орла, грифонобарса чи й просто пазурів птахів тощо.

В той період тварини зображувалися в спокійному стані, але пізніше почали зустрічатися риси лютості й сили – запозичення з мистецтва давньосхідного світу. Леви, орли, пантери, змії, своєрідний орлиний дракон, що розриває барана (Алтай, аплікація сідла в кольоровій повсті), дикі кабани та різні чудиська заполонили скіфські мініатюри. І всуціль – сцени боротьби, терзання звірів звірами і, звичайно ж, різні чудиська, зокрема, й крилаті леви, звані грифонами.

А ще – ведмеді, орли, яструби, соколи, якісь дивовижі, що крокуючи, стріляють з лука, деякі з головами баранів, левів, людини чи орла. А ще змії, що скручуються в спружинені спіралі…

Таке зображення в «звіриному стилі» не лише відповідало естетичним смакам населення, а й уособлювало певну символіку, такі собі магічні силуети, що були покликані захищати людність від недобрих ворожих сил, якими за тодішніми уявленнями кишів навколишній світ.

Скіфи любили прикрашати одяг різними мереживами (у них, очевидно, було поширене й татуювання), що мали певну символіку, пов’язану з родовими і племінними уявленнями, та релігійний характер. Існували (і паралельно розвивалися) два напрямки – реалістичний і фантастичний. Особливо любили скіфські майстри підкреслювати силу звіра, його м’язи і загалом – лють, звагу, шал боротьби – здебільшого – в дусі тих часів – тільки смертельної.

«Звіриним стилем» прикрашали речі побуту, зброю і збрую коней (наприклад, на сагайдаках незмінно зображували око сокола чи орла).

У Давній Русі нашій теж часто зустрічаються грифони з орлиною головою, що терзають лань – традиційний загалом сюжет. Взагалі сцен у народному мистецтві, коли грифон терзає лань чи якихось інших тварин, вистачає. Це було досить поширено в епоху раннього середньовіччя по всій європейській півночі, хоча ніхто й ніколи в живі очі не бачив чудо-грифонів, але їх охоче зображували і таким зображенням, без сумніву, вірили.

Зустрічалися крилаті леви й на аплікаціях – прообразах українських рушників. Звідти, зі скіфських аплікацій, крилаті леви-грифони і перебралися спершу на слов’янські, а потім руські та українські рушники. Очевидно, як я тепер думаю, звідти, із далекої Придніпровської Скіфії і друг мого дитинства, крилатий людиноподібний лев, симпатяга на ймення Гришка, що його вишила на рушникові моя незабутня бабуся. Слово «грифон» незвичне для українського вуха (та ще полтавського), ось чому йому й дали ймення Гришка. І я нині, буває, думаю, що Скіфія не зникла безслідно, вона прийшла-завітала і в наші хати, вигулькнула на наших національних рушниках різними крилатими чудиськами – симпатичними і незнаними моїм предкам крилатими левами. А ще раніше слід їх – через Скіфію – тягнеться вглиб тисячоліть, в Месопотамію, в Передню Азію, на Схід, де колись були найраніші цивілізації, а через них і ще далі, далі – у залізний вік, у первісне суспільство. Все в цьому світі, у світі землян, міцно пов’язане, бо з нічого нічого й буває.

Золота сахновська платівка

Він був воїном, а на дозвіллі любив грати на лірі.

Є така золота платівка, що називається Сахновською і зберігається в Музеї історичних коштовностей України. Так ось, на ній серед інших персонажів і зображений скіфський воїн, який грає на лірі (правда, дехто з дослідників обережно додає: «На музичному інструменті типу ліра». Але ж все одно – музичному).

Ліра, прадавній (ще давньогрецький) струнний щипковий інструмент, була відома і в Скіфії, якщо на ній грає рядовий воїн. А може, то співець, такий собі скіфський аед? В часи Гомера аедом звався поет і співак, який сам собі акомпанував на чотириструнній лірі. Греки вважали, що героїчні пісні вкладалися в уста аеда самими богами. Частіше всього співами аеда супроводжувалися бенкети і танці, під час воєн аеди часто виступали перед воїнами, як би ми сказали, на передовій, надихаючи їх на подвиги своїми піснями (іноді аеди й самі були воїнами, хоча зазвичай грецька традиція приписує їм сліпоту – мовляв, талант співака дістався йому замість зору).

А раптом і в скіфів були такі мандрівні співці-аеди? А можливо, й швидше всього, вони були ще й воїнами, а на дозвіллі тішили й надихали своїми піснями однополчан. Але так чи інакше, а скіфи були мастаками й на лірі грати, себто не позбавили їх боги музичного обдарування, слуху й мистецтва співів. (У Бердянському кургані знайдено залишки якогось предмета, що дещо схожий на свирінг – один із різновидів флейт, і більше археологам не щастить на знахідки музичних інструментів. А втім, вони й не могли зберегтися в могилах протягом тисячоліть.) Жаль, але золота Сахновська платівка, що на ній зображено скіфа, який грає на лірі, не може передати самої музики сколотів, і ми вже ніколи не почуємо, як звучали їхні пісні.

А вони ж були у них, пісні, мелодійні і гарні, і любили їх співати скіфи, ось тільки пісні їхні пішли з цього світу разом зі співаками.

Як не знаємо ми й скіфських танців, – а були ж вони, бо як же без танців, як без пісень, як без музики і музик, що образ одного з них донесла до нас золота платівка. І не треба нині всерйоз сприймати розповідь Плутарха про те, що скіфський цар Атей вважав найкращою мелодією іржання бойового коня. Просто у скіфів, на відміну від греків, була своя музична традиція, зовсім не схожа на грецьку. А музику та музичні інструменти вони любили, грали й співали охоче. Навіть воїни. І свідченням цьому – золота платівка із Сахновщини. Хоча… Як задуматись, замріятись, дивлячись у музеї на скіфа, який на золотій платівці грає собі на лірі та й грає, то можна – тільки як дуже-дуже захотіти – почути його гру і спів… І така лірика тоді огорне душу, така, що хочеться повторювати рядки, теж ліричні, Володимира Сосюри: «І груди орденом… мені прикрасив мій народ за голос мій, за пісню щиру, що славить сонце і степи, що не віддав я кату ліру у дні страшної боротьби».

Воістину!

«Не знаємо ми й казок, які розповідали скіфи-діди своїм онукам. Лише окремі уривки скіфських легенд, які дійшли до нас у записах Геродота та інших давніх авторів, дають змогу здогадуватись про зміст таких розповідей. Були серед них оповіді про походження скіфського народу та його славних першопредків – Таргітая із синами Колаксаєм, Арпоксаєм та Ліпоксаєм, про мудрість скіфських воїнів, які з допомогою нагаїв приборкали непокірних нащадків рабів, про звагу скіфських лицарів за часів їхнього панування на Близькому Сході. Ми можемо навіть простежити, як складалися такі фольклорні твори, – адже в основу записаної Геродотом історії скіфо-перської війни безперечно покладений один із варіантів скіфського народного переказу. Очевидне перебільшення сил Дарія, а отже, героїзація міці скіфської зброї, яка перемогла незліченні загони персів, яскравий епізод із скіфськими «дарунками», розповідь про скіфське полювання на зайця перед очима грізного ворожого війська – все це свідчить про те, що за кілька десятиріч після скіфської перемоги реальний перебіг подій у народній свідомості був уже значно опоетизований, а оповідь про них набула характеру епічного твору. Навряд чи буде перебільшенням припускати, що такі твори зберігалися у пам’яті й переказувалися визнаними оповідачами – можливо, саме такого співця скіфських билин зображено з лірою на пластині із Сахнівки» («На світанку історії»).

…Котрі стояли на курганах або могилах

БАБИ КАМ’ЯНІ – стародавні кам’яні статуї (до 4 м заввишки), що ставились у кочових народів на могилах і були пов’язані з культом предків. Поширені в степовій частині Європи й Азії від Прикарпаття до Монголії. Зображують чоловічі й жіночі постаті. Належать до бронзового віку, раннього залізного віку й часів середньовіччя. Б. к. на території України залишені скіфо-сарматськими племенами (VII ст. н. е. – IV ст. н. е.) і тюркомовними народами (VI–XIII ст.), зокрема половцями.

УРЕ. Т. І. С. 312

Антропоморфне мистецтво скіфів, на відміну від прикладного зооморфного, репрезентоване переважно кам’яними монументальними скульптурами, які вінчали колись вершини курганів.

«На світанку історії»

Дмитро Телегін, український археолог, доктор історичних наук, все життя досліджуючи первісних людей, проводив розкопки багатьох поселень і могильників епохи неоліту, мідного віку і бронзового віку, залишив цікаву наукову спадщину. Серед них праця «Вартові тисячоліть» про антропологічні стели, обеліски і статуї різних часів епохи міді-бронзи, кіммерійського і скіфського часу, скульптури пізніших степових кочівників і ранніх слов’ян.[66] Так ось він пише:

«Посол австрійського імператора Ерік Лясота, що побував у запорожців 1594 року, проїжджаючи по Дніпру, писав: «Поминули ми сім маяків – висічених з каменю зображень, числом більше двадцяти, що стоять на курганах або могилах…» Про такі самі «маяки» – скульптурні антропоморфні зображення з каменю, що часто зустрічаються на півдні України, ще раніше згадували фламандський монах Рубрук і великий азербайджанський поет Нізамі. Пізніше про них говориться в «Книге Большому чертежу» – першій карті Російської імперії, де, зокрема, називаються «кам’яна людина» на р. Терновці поблизу Бєлгорода і дві «кам’яні дівки» на р. Самарі.

Тисячі таких «маяків» нашої стародавньої історії і культури стояли, немов вартові віків, у степах України ще 100–150 років тому. Тепер від них збереглася, мабуть, лише десята – двадцята частина. В наш час багато кам’яних скульптур – стел, статуй, «кам’яних баб», ідолів уже звезено в музеї, але деякі з них ще стоять без нагляду або в напівзруйнованому стані знаходяться в землі.[67] А кожна з них може розповісти багато цікавого про історію і культуру наших далеких предків».

Перші кам’яні монументи – стели – почали з’являтися в епоху міді-бронзи, близько 5000 років тому. Вони виявлені в Криму і степах України, висічені з плоских брил каменю, здебільшого заввишки з дорослу людину. Зустрічаються й примітивні – початок кочівницького мистецтва. На таких первісних творіннях передається лише людська постать з плавно заокругленими плечима і низько посадженою головою, в інших вже краще відтворені риси обличчя, частини тіла, одяг, прикраси, зброя тощо. Це вже майстерні твори монументальної скульптури. Справедливо пише Д. Телегін, що «за плавністю ліній, витриманістю пропорцій, композицією сюжетних зображень стели України можна поставити поруч з видатними зразками первісного мистецтва Європи – печерним живописом Західної Європи, мезолітичними[68] статуями Нижнього Подунав’я, петрогліфами[69] Карелії і Прионежжя тощо».

Сотні стародавніх кам’яних скульптур на Україні залишили пізніше половці – вони теж звані кам’яними бабами. В часи російської імператриці Катерини ІІ кам’яні баби часто використовувалися як верстові стовпи на трактових шляхах. Це про них говориться в одному із стародавніх сказань: «И везде в полях стоять яко человеки по древнему обычаю от камня сделанные, но тыя камения уже мохом поростоша».

Найяскравішими монументальними скульптурами між епохами міді та бронзи і пізніших часів на Україні є кам’яні статуї скіфо-сарматського часу, що змінили кам’яну творчість кіммерійців. У скіфів найчастіше в камені втілювалися образи воїнів, воєначальників. У таких зображень добре вирізьблені частини тіла, риси обличчя, незмінним атрибутом тих статуй є меч-акінак, сагайдак, рідше бойовий молот, нагайка тощо. Деякі з них тримають в руках ріг достатку, їхня антропоморфність підкреслена більш чіткіше й повніше, як у кіммерійців. Скіфи були надто войовничим народом, тож у них склався свій набір наступальної і оборонної зброї, що й відображено на стелах і кам’яних скульптурах, званих бабами: мечі, акінаки, лук і стріли, панцир, шоломи тощо. («Скіфи у варварському світі особливо славилися умінням стріляти з лука. Не випадково Геракл, згідно з міфологією, майстерності стрільби із лука навчився саме у скіфів. Слово «скіф» у греків взагалі було синонімом слова «лучник», «стрілець із лука» – Д. Телегін, згадувана праця.)

Нині відомо кілька сот скіфських антропоморфних скульптур – в основному в степах Північного Причорномор’я. Кращі з кращих знахідок виявлені біля с. Бутори в Молдавії, Ольховчик в Донбасі, Тернівка, Калинівка і Новоселівка на Миколаївщині, Грушівка на Херсонщині, Ерделівка, Медерово – Кіровоградська область та ін. А ще скіфські стели-статуї відкриті в Румунії (Сібоаре, Ступіна, Добруджа), на Нижньому Дону і в Передкавказзі. Виготовлялися вони з різних порід каменю висотою від 70–80 см до 2 м і більше. «Як правило, це плоско-об’ємна скульптура округло-підпрямокутна в поперечному перетину. Характерною рисою скіфської скульптури є підкреслена антропоморфність зображення, що досягалося… чітким виділенням у стел-статуй голови, плечей, а в більшості випадків і шиї. В цьому відношенні «кам’яні баби» скіфів відрізняються від кіммерійських стилізованих стел-обелісків» (Д. Телегін).

А загалом скіфська кам’яна скульптура ділиться на дві чималі групи. Перша – це реалістичні зображення з чітко проробленими частинами тіла і різними речовими атрибутами, друга – дещо схематичні зображення людської постаті, без будь-яких реалій. Перші у вчених умовно називаються «стели-статуї», другі – «схематичні стели» або просто стели. Перші виконані здебільшого в ріст людини, у них добре пророблена лише верхня їхня половина, нижня (та, що вкопувалася) лише натяками. У таких стел-статуй чітко пророблена голова, плечі і шия. Завжди позначені руки, в одних зігнуті в ліктях кисті складені на животі, в других – одна рука дуже зігнута в лікті, кисть біля грудей, а друга рука майже рівна. У них завжди виділені риси обличчя – ніс, очі, рот, зрідка брови, борода, вуса чи вуха.

Майже на всіх зображено пояс, на ньому підвішене озброєння – меч-акінак, кинджал, сагайдак (горит) з луком. Зустрічаються бойова сокира і нагайка – останню воїн іноді тримає в руках. Нерідко зображувалися шоломи, нагрудні бляхи, на шиї – насічена гривна, представлені також речі побутово-культові – ріг для пиття, ритон, чаша-піала, брусок і ніж.

Особливо привертає увагу скульптура із Ольковичка (Донбас). Це ґречна постать воїна, скоріше воєначальника, вождя (можливо, й царя) в шоломі античного типу і з великою крученою гривнею[70] на шиї. Він зодягнений в довгополий каптан з пишною окантовкою спереду. Бородате обличчя з вусами – мужнє і владне. Руки вельможно складені на животі, у лівій руці нагайка як символ влади. До пояса підвішені кинджал, бойовий молот – все промовляє про велич і владу того, кого навічно зобразили в камені.

Ось як коментує подібні скульптури спеціаліст:

«Головна особливість статуї – портретизація, виразність зосередженого обличчя: насуплені надбровні дуги, глибоко посаджені очі, добре передані зіниці, маленький енергійний рот, великі звисаючі вуса. В цьому пам’ятнику образ мудрого вольового вождя, переданого перш за все в обличчі» (П. М. Шульц).

Кам’яні баби поодинці чи групами розташовувалися на курганах (могилах) чи на підвищених місцях. Встановлені по степах на узвишшях статуї пережили своїх творців і весь той народ, що колись був їхнім прообразом.

«Як зазначалося, степове Причорномор’я і деякі суміжні території становлять окрему провінцію кам’яної антропоморфної пластики. Далі на північ у лісостеп і полісся антропоморфні скульптури, як правило, не проникали. Можливо, саме в степовому оточенні криється одна з причин існування тут такої сталої традиції у виготовленні стел. На підвищенні такі монументи, які можна було розгледіти здалеку, вражали своєю величністю. Немає сумніву і в тому, що факт появи такої скульптури впливав і на психологічно-інтелектуальний склад людських громад, які населяли ці території…» (Д. Телегін).

Як кіммерійці, так і скіфи (на відміну від, приміром, половців) встановлювали свої статуї, як пам’ятники знатним воїнам або воєначальникам, героям-родоначальникам, померлим царям. І якщо половці встановлювали статуї також і жінкам, праматерям і взагалі степовим своїм мадоннам, то у скіфів – переважно чоловікам, але якось так уже утрадиційнилося, що чоловічі статуї в нас звуться – а народна назва, як відомо, на віки, – не кам’яні діди, а тільки – кам’яні баби. Так вони сприймаються і в поезії – як статуї жінок, скіф’янок, богинь і праматерів. Їх обожнювали і в давні часи, обожнюють і нині – тільки вже поетично.

Скіфська воле і скіфська слава, лийсь за сині береги…

Один з кращих українських байкарів минулого століття Анатолій Косматенко (1921–1975) все життя писав байки (чудові, незрівнянні!), видав їх з десяток збірок. Але починав творчий шлях як поет-лірик. І ось, уже ставши відомим сатириком-байкарем, А. Косматенко несподівано в 1972 році видає збірочку творів під несатиричною назвою «Скіфська сережка». Складається вона з поеми, що дала назву збірці, і циклу незмінних байок.

Отож «Скіфська сережка» – за жанром, легенда степу (автор родом з Донеччини, з тамтешніх степів). Твір цей про Скіфію і скіфів, про наших далеких предків, про скіфську бабу на кургані…

За сюжетом в степу неподалік Скіфської Баби чарівної ночі зустрічаються Хлопець і Дівчина.

ДІВЧИНА: Смійся, смійся. По-новому… А сам завів мене на тисячу, як не більше років, назад. До оцієї старезної замшілої Скіфської Баби.

ХЛОПЕЦЬ:

Не кривдь Бабусю задарма…

Вона степи ці берегла,

І їх красу, і таємниці.

А скільки горя, крові, зла

Їй довелося надивиться!

ДІВЧИНА(сміючись): Ну, якщо вона в тебе така мудра, то спитай – бо я оце не пішла сьогодні на танці, – спитай, чи вміли скіфки танцювати і які в них були танці.

ХЛОПЕЦЬ:

Уміли, вміли. Достеменно.

Зберуться. Стануть. Оком блись! —

І вже пливуть чи прагнуть ввись

Завзято, пристрасно, шалено…

А то віночками, дивись,

Зав’ються цнотно, тихо, зграйно,

Щоб не схлюпнуть дівочу тайну…

Були танки на всякий темп.

ДІВЧИНА (сміється): Скіфки, кажеш, були дуже цнотливі. Певно, і ця Кам’яна теж? Так потривож її цнотливість, спитай, чи був у скіфів стриптиз.

ХЛОПЕЦЬ:

Цього й питать не слід. Вони

Були украй нормальні люди,

А не якісь там дикуни,

Не будем добрих скіфів гудить.

ДІВЧИНА: А міні-спідниці у скіфок були? Чи вони носили все таке, що тільки до самих п’ят?

ХЛОПЕЦЬ:

Були. Ймовірно, що були.

На шаровари одягали.

Хоч їм і лекцій не читали,

Та скіфки – гідні похвали:

Скромняги не о тому дбали,

Як тіло власне оголить,

Чи навпаки – все затулить

Якимсь чадровим покривалом.

Носили міні, щоб скоріш

В сідло злетіти і завзято

До бою з мужем поруч стати,

А не для того, щоб зручніш

Якогось дурня осідлати.

ДІВЧИНА: Хе-хе! А яких вони пісень співали?

ХЛОПЕЦЬ:

Пісень?… А нащо нам гадати,

Як можна в Баби запитати.

Скажи, Бабусенько, мені,

Що скіф співав у давні дні?

А то Діана з нас сміється.

Ось притулюсь тобі до серця.

ДІВЧИНА: Ат, облиш дурниці! Ходімо вже назад. Мені вже нудно. Якийсь ти кумедний. Дивний якийсь, наївний. А може, хильнув сьогодні трохи?

ХЛОПЕЦЬ (удавано-патетично):

Що хміль мені усіх напоїв —

Я п’яний степом і тобою!..

(Знову припадає вухом до Кам’яної Баби.)

А все-таки вона співа!

Чекай, затямлю лиш слова

І сам тобі їх проспіваю.

Прадавня пісня, і яка!

Готово. Слухай. Починаю.

Це пісня скіфа-вояка.

Співає:

«Степ колючий – моя держава.

Степ у квітках навкруги.

Скіфська воле і скіфська славо,

Лийсь за сині береги!

Стріли на луки,

Риньмо, як круки,

Тнім вороги

До ноги!

Бий!.. Бий!.. Бий!..

Оболоня тирсою шумує,

Степ на грозу закипа,

Скіфське серце битву чує,

Ярсь, відваго – сліпа!

Рвись, мій коню,

За оболоню,

Тнім вороги

До ноги!

Бий!.. Бий!.. Бий!..

Дівчина сміється. Вони, побравшись за руки, йдуть у степ. А з-за Кам’яної Баби зіходить щербатий місяць.

КОНИК: Сюр!.. Сюр!.. Сюр!..

Молодий студент-художник із поетичної легенди Анатолія Косматенка «Скіфська сережка» мріє намалювати картину «Скіфська Баба»: «…високе небо, а отак – степ, скільки око візьме, і могила. А на могилі наша Баба… І степ. Та який степ! Наш, донецький. Хомутівський ніби є то. Квіти по ньому – і дрок, і звіробій, і нечуйвітер, і… Різнобарвно так. Дивишся – аж пахнуть наче. Бовваніє вдалині терикон. А над Бабою – пасмуга дугою. Від реактивного. Та ще в ногах у Баби пшеничний колос викинувся…»

Жаль, що й досі така картина не створена.

Немає й досі такої картини – який жаль!

А коник у степу все – сюр!.. сюр!.. сюр!..

Мідний ніж у білих грудях, встромлений по рукоятку…

Ще одна новела про любов, що її чотири тисячі років тому поховали у скіфському кургані.

«О любви немало песен сложено…» – здається, ще в не такому далекому минулому задушевно співали на чималих тоді просторах червоної імперії під абревіатурою СРСР (загалом пісня гарна, з тих, що бере за душу), і співак запевняв, що хоч і багато пісень про любов складено, та він заспіває «ще одну». І співав… Тема любові невичерпна, жива і вічна – у будь-які часи-епохи, у будь-яких народів, вимерлих і нині сущих і за будь-яких суспільних чи політичних формацій. (А втім, завдяки їм – любові вірній та пісні задушевній – і тримається рід людський на планеті Земля.)

Так ось, я теж розповім вам про любов, що на тисячоліття була похована у скіфському кургані – себто заспіваю ще одну пісню про любов, а їм – нєсть числа. І в кожного народу вона своя – як свої у кожного народу Ромео і Джульєтти, Трістани та Ізольди, свої Мавки й Лукаші. У кожному столітті, кожного тисячоліття. Що колись, що тепер, що в епоху міді та бронзи, у племен давніх кочівників на євразійських тоді неміряних просторах.

Так, так, уже й тоді, а не тільки у нас була любов. У тім числі й вірна. А розкопав її – трагічну любов – археолог Євген Яровий на березі Середнього Дністра у році 1980-му, в місяці серпні…

…Дивне, щоб не сказати загадкове, поховання було знайдено в шостому кургані могильника епохи кочівників-скотарів…

У великій, вічній домівці, великій прямокутній ямі, що була перекрита товстими колодами, знаходилося парне поховання, у якому упокоїлися чоловік та жінка. Хто вони, що лежали рядком і так любесенько? Він – її любко-любимець, а вона – його жона чи любляща любля? Не інакше були вони люблені і любилися любісінько тисячоліття поспіль, аж доки їхню люботу-сон не потривожили археологи.

Обоє лежали скорчено на боці, обличчям одне до одного, ладком так, рядком; щільно – що вразило навіть звиклих до всього археологів, – притиснувшись одне до одного…

Їхні ноги – і це теж вразило й аж розчулило копачів, бо з таким здибувалися вперше, були переплетені між собою.

Подивовані і ледь аж розгублені археологи ніяково перезиркувалися, наче мимо своєї волі стали свідками інтимної сцени – як правило, покійників клали у ті часи хоч і скорчено, але неодмінно на спині, окремо одне від одного, якщо було парне поховання, а тут поклали двох чомусь тісно одне до одного та ще й лицем до лиця, ледь чи не губами до губ…

Переплетені ноги…

Вже одна ця деталь багато чого говорила, кричала крізь товщу землі й тисячоліть. А його рука навічно упокоїлась на ній – і заклякла та пара чи не в обіймах.

Гм…

І це при тому, що одне з них померло (чи загинуло) раніше, друге – трохи пізніше…

Чоловік був мисливцем або, швидше за все, хоробрим воїном (не виключено, що й майстром-зброярем). Знаним у тих краях, якщо його з таким пошанівком поховали в степу на кургані, а ось жінка…

Як виявилось, вона лежала, притискуючи руки до грудей, а чоловік обіймав любаску свою…

Мертвий мертву.

Таки були у них за життя любощі, що й смерть-загибель не могла їх розлучити, і чоловік той обіймав свою голубку, обіймав під багатотонним насипом кургану чи не чотири тисячі років – якщо не більше.

Ще більший подив виник, коли зачищали скелет жінки, адже надибали колодочку мідного ножа – між кистями її рук. Вона трималася за неї обома руками – щоб несхибно нанести удар? Але – кому?

А ось і відповідь. Як сонце вже хилилося до заходу, як над Дністром заспівали перші комарі, а в очеретах кричали птахи і тінь перекреслила могилу, знайшли і тонке позеленіле лезо ножа – воно було між ребрами лівої половини жіночих грудей, колись, мабуть, білих і пишних.

Усе увійшло між ребра – по саму колодочку.

Увійшло якраз на рівні люблячого серця…

І положення рук та ножа свідчили про одне: тонким гострим лезом того ножа сама собі жінка завдала смертельного удару.

І втямки стало археологам: перед ними – трагедія, що спіткала молоде подружжя чотири тисячі років тому…

Коли так само неподалік плинув Дністер, а на плесах його, заквітчаних білими маківками і жовтими глечичками латать, кричали птахи.

Далі працювали старанно й обережно, щіточками, пінцетами, ледь дихаючи, збираючи здуваючи пил грушами…

І тайна була розкрита, і все стало на свої місця.

Але здавалося, що кістяки все ще волали, і все ще клекотіла трагедія у глибокій поховальній ямі…

Йому, вельми міцному молодику, вдатному з себе – зростом вдався за життя чи не під два метри, жити б такому та жити! – такий собі геркулес-дужак, – було 27 років, як він нагло загинув у сутичці. І ніхто вже й ніколи не скаже, як його звали. Як її величали. Молоде подружжя – та й по тому. Ворогів вони перемогли, адже тіло його урочисто заходилися ховати край стійбища, а не покинули на полі бою, як би то сталося, коли б верх узяла супротивна сторона.

За їхнім стійбищем здіймався степовий курган, що вже в ті прадавні часи був прадавнім і належав невідомо яким племенам, людям (чи не ямної, як ми кажемо, культури), що як покочували з тих країв в пошуках щастя-долі чи прихистку, так і щезли повіку.

Аби не споруджувати новий курган, а це загалом морочливе і надто тяжке діло, що вимагало сотень і сотень робітників з волами та возами і могло б затягнутися на декілька молодиків у вечоровому небі, родаки загиблого, шанованого майстра і воїна, викопали впускну яму в старому кургані, в заплаві Дністра нарубали дубів, волами перетягли обтесані колоди до місця поховання, а жінки тим часом принесли від річки кулі очерету для циновки на дно ями та корзини з рідкою глиною.

Інші розминали, подрібнюючи вохру, щоб порошком, як і годиться, посипати тіло, що його віддавали землі.

І ось вже на вершині кургану і біля самої ями спалахнули очищувальні багаття з жарким червонястим полум’ям, хвостатим і крилатим, що півнями танцювало й поривалося до високого степового неба. (Багаття мали горіти і в першу ніч, аби й у пітьмі здалеку видно було, що добра людина пішла у світ пращурів.)

Чаклун племені, трясучи бронзовими бубонцями та брязкальцями та кістяними круглячками, почав свій ритуальний танок, підстрибуючи, викидаючи вгору руки, то щось вигукуючи (чи не до богів звертався), то співаючи – протяжно і сумно, наче в степу за могилами завив осиротілий вовк…

Заголосили-затужили жінки, і загиблого опустили в яму, дно якої вже було заслано очеретяною циновкою, сплетеною тут же, нашвидкуруч, бо – для одноразового використання. Небіжчика поклали скорчено, як прийнято було в племені ховати покійників, але – на спину. А поруч – випрямлювач для стріл – покійний за життя був майстром з виготовлення луків та стріл. На тім світі, де він теж виготовлятиме луки та стріли дзвінкі до них, випрямлювач йому ой як знадобиться! А вже як танок чаклуна досягнув апогею, коли він, підстрибуючи, бризкав слиною й трясся в трансі, закидаючи за спину закудлану голову на тоненькій і на диво довгій шиї і як бронзові його бубонці аж невгавалися, так ось тоді зненацька наперед ступила удова загиблого, що до того трималася відсторонено, не бачачи світу білого. То була молода і гарна жінка, хоч і змарніла та почорніла від горя. На ній – чорне покривало, що спадало їй на плечі й відтак на груди (під ним вона тримала руки і тоді ще ніхто не знав, що там у неї).

– Чого тобі, небого? – глухо запитав її сивий, як степовий полин, вождь і насупив густі, кущуваті і геть білі брови. – Ти хочеш попрощатися зі своїм ладом? Почекай, ниньки й будеш голосити.

– Я йду з ним, з любчиком-голубчиком своїм, – раптом сказала, як зітхнула удова.

Всі знали, що вони – молоде подружжя, недавно побралися – по злагоді, по любові-симпатіях взаємних, дітей ще не нажили, а тепер вже й не наживуть, але любили вони одне одного, туркотіли, як двоє горличок, біля Дністра. Та що тепер… Того, що сталося – не переграєш, а мертвого і чаклун до життя не поверне, бо так вгодно богам. І хоч у тому племені був у пошані прадідівський звичай, коли удова, якщо виявляла таку свою добру волю, ніким не силувану, то могла піти за чоловіком на той світ, та ближні жінки зашепотіли, як зашипіли:

– Що ти надумала, згорьована? Не смій! Зя! Ти ще молода, тобі треба жити. Ти ще знайдеш пару, адже на тебе вже накинули оком самотні чоловіки. І навіть парубки не проти…

– Без нього, – чорною брівонькою повела удова на яму, – мені немає пари. І не буде, споки віку.

– Цить!.. Не ти перша, не ти остання удова в цьому світі. То й живи тут. А там… ТАМ і без тебе вистачить люду.

– Я буду ТУТ, а він буде ТАМ? – з болем у голосі запитала удова. – Сам-один? ТАМ? А я сама-одна ТУТ? Ніхто мені не замінить любов мою. Тож і смерть не може нас розлучити; ні його зі мною, ні мене з ним. Ось чому я йду за ним у ТОЙ світ і ми ТАМ будемо разом, і нас ТАМ вже ніхто не розлучить, бо двох смертей не буває. Тільки одна. А одну він уже запізнав, тепер моя черга. Мушу з ним іти, бо тут мені без нього і сонце не світитиме і місяченько темну ніч не звеселить…

Зітхнули всі гірко й завмерли. Бо ж правда в мові удовиці була. Тільки в тиші, що запанувала, тріщали очищувальні вогнища.

Діди на чолі з вождем почали радитись, і степовий вітренко, що залітав до могили зі степу широкого, колошматив їхнє довге сиве волосся, перехоплене на лобі стрічками…

– Хай іде, – висловили свою волю і згоду старійшини. – Йому в потойбічному житті буде потрібна лагідна і любляча жона. Хай іде… Інакше вона буде маятись у цьому світі та побиватися за ним, єдиним своїм, з яким ще й не встигла намилуватись-нажитись… Була йому вірною, тож хай вірно йде за ним на той світ. Ми покладемо її до нього в могилу, але убивати її не будемо. Ні в кого з наших людей на се діло не підніметься рука.

– Це зробить моя рука, і вона не схибить, – одказала жінка і напрочуд легко зістрибнула в могилу, наче на крилах на дно ями опустилася…

Ось тоді вождь і велів двом чоловікам змінити позу полеглого і ті, опустившись у яму, повернули небіжчика на бік.

І тільки вони те зробили, як удова, все тримаючи руки під покривалом на грудях, опустилася на коліна. Щось прошепотіла і, зашурготівши очеретяною циновкою, лягла на бік і притислася до холодного, вже задубілого тіла мужа свого, рідного їй, колись такого пружного і гарячого молодого-молодого тіла, як були у них ночі любові, – зоряні і місячні. І темні, що здавалися їм світлими. А тепер навіть сонце, що стояло в зеніті над головою й отже, над ямою, здавалося чорним, і вона й не подивувалась тому, коли востаннє в своєму житті подивилася з глибокої ями на ясне-преясне сонце – вона знала, що без милого сонце й справді здається чорним.

Ті двоє чоловіків, що були в ямі, як вона лягла, поклали руку покійного на жону його, на бік її ще живого тіла – як ніби муж обіймав жону свою, а вже тоді переплели їхні ноги – мертві з іще живими. Щоби вони й на тому світі нерозлучними були й тілами відчували одне одного у вічній й глухій пітьмі могили.

– Прощай, небого, – поклонилися їй – і ті, що були в ямі, і ті, що навколо неї товпилися. – Ти мужня жінка і вірна жона. А смерть… Ту, що з косою, не вибирають, вона сама вибирає, кого підтяти під серце. І коли баба вибрала вас – значить, так вгодно богам. Йому буде ТАМ з тобою добре. Як тут було. Він буде щасливий з тобою і ТАМ, як і ТУТ був щасний. Прощай, сердешна, і не поминай нас лихом. А коли що не так – не гнівайся, а пробачай нам.

І вибралися з ями (їм подали держак лопати, за який вони по черзі хапаючись та впираючись ногами в стіну ями і вигулькнули на світ білий). І відійшли від ями, аби не бачити того, що у ній далі буде…

– Але ж вона ще – жива, – казали ті чоловіки, невідомо до кого звертаючись, і всі мовчали, бо ніхто не знав, що відповідати, і ніхто не зважувався закривати яму колодами – яму із мертвим чоловіком і ще живою його жоною.

– Вона ж задихнеться в ямі, як її перекриють колодами й засиплють землею, – побивалися жінки і не знаходили відповіді.

І всі знали, що вона довго і тяжко задихатиметься в пітьмі ями, як вичерпається у ній повітря і прийде ядуча задуха, – і кожен з поховальників мав таке відчуття, наче тут, у степу широкому під небом високим, ураз повітря зникло…

Ще яріше, як лютіше, ще гарячіше й пекучіше спалахнули поховальні огнища, як їх погодували хмизом і від них всі відійшли, бо полум’я й на відстані пеком пекло…

І в небо полетіли снопи золотих іскор, лякаючи степове гайвороння, воно каркало і тому сумно було у степу, де хвилями срібної ковили та жовтіючого типчаку літали молоді вітри…

Над ямою, у якій лежала ще жива удова з мертвим мужем своїм лице в лице, і мертвий обіймав її, як колись обіймав місячними ночами, високо викидаючи довгі ноги, цибатий чаклун забігав, а тоді заходився сипати у яму жменями подрібнену вохру. «Сію-повіваю на життя у тім світі», – гундосив. Вохра була символом вогню, крові і вічного життя.

– Хай вам буде щасно у світі тому! – вигукував ворожей, звертаючись до ями та її пожильців.

– Хай буде їм щасно у світі тому! – врочисто проказували одноплемінники. – Хай… хай… хай…

А старий характерник сипав і сипав у яму червону вохру, а очищувальні вогнища гоготіли, посилаючи в небо рої золотистих іскор, що швидко згасали, перетворюючись на чорні попелинки – як і людське життя в цьому світі.

– Чи добре тобі, небого, в домовині твоїй, хаті вічній твоїй? – питав, нахиляючись до чорного отвору ями. – Чи щасно тобі там? Не самотньо?

– Ой добре мені у вічній моїй домівці, – з ями ледь чутно одказувала молодиця. – І щасно, і не самотньо, бо я з любим удвох…

– Чи затишно тобі в домовині твоїй? – ще питав чаклун. – Чи не каєшся ти, не шкодуєш, що так учинила, небого?

– Ой затишно мені в домовині, сухо і не крапле ніде, – одказувала молодиця. – І не каюся я, не шкодую, що так учинила.

– То й залишайся зі своїм голубом у тій хаті-домовині, яку сама й вибрала. Будемо закривати твою вічну хату… Бувай, небого, і недобрих помислів на нас не май. По твоїй волі ми такечки чинимо, не по своїй. А коли хто з нас і зобидив тебе бувало – в житті всього трапляється – вибачай нам, жінко.

– Вибачаю і прощаю, батьку. Зоставайтесь здорові у світі білому.

– А ти з мужем у світі тому.

І по знаку чаклуна чоловіки племені почали носити дубові колоди і перекривати ними яму. Щільно одну до одної вкладали колоди, щоб ані шпаринки не було, ні зашкалубини, намагаючись важке дерево опускати тихо й обережно, аби не завдати зайвого болю смертниці.

А колоди дубові були такі важенні, що на кожну з них, аби підняти її, ставало по четверо чоловіків – надійно домовину закривали. Справді, на віки.

Жінки тим часом розпочали замазувати глинякою, що її брали в корзинах, щілини між колодами – аби земля, як її будуть зверху нагортати, не посипалась у яму…

Чисто буде у тій домовині в прадавньому кургані – ні світла не буде, ні вітру, ні дощу, і буде вона у тій домовині дбайливою господинею і доброю жоною мужу свому…

…Ще тужливіше, ще сумовитіше залунали ритуальні пісні, якими плем’я завжди прощалося, відправляючи своїх родаків у ТОЙ світ… Туди, куди вони й самі колись прийдуть – недовге життя у цім світі, не вічне. Вічне буде ТАМ. Віковічне, без ліку, без часу, коли й сама вічність там здаватиметься лише однією миттю…

Тріщали очищувальні багаття, пожираючи хмиз…

І коли жінки замазали глиною останню шпарку між колодами перекриття, що стануть стелею у тій домовині, у ямі зник останній світлий промінчик, теплий і лагідний; стало чорно. Так чорно, як буває чорно тільки в домовині.

І тоді удова, яку обіймав мертвий чоловік, зітхнувши, заплющила очі, вже сухі, бо виплакала їх. Заплющила, бо вони вже не були потрібні їй у домовині… І ворухнула рукою у себе на грудях. Тією рукою, що під покривалом задерев’яніло і цупко тримала колодочку мідного ножа. Зробила лише один різкий, але рішуче-безжалісний рух, як наче тихо гекнула, натисла кістяну, гладеньку на дотик колодочку і тонке та гостре лезо ножа, скоряючись її силі і волі, увійшло в її плоть – між двома ребрами, де було м’яко…

І увігнала ніж у свою плоть, не минувши серця – по саму колодочку.

Як через чотири тисячі років переконаються археологи – точно собі в серце, що було у неї серденьком…

Те болюче дійство, коли посилала тонке і гостре лезо мідного ножа у білі груди свої, було їй легше зробити, аніж жити під чорним сонцем без нього, без любчика-голубчика свого.

Так чотири тисячі років тому відпалала любов на березі Дністра, та вірна любов, яку через віки та віки оспіває великий Шекспір…

Що сказати насамкінець?

Про любов і справді немало складено пісень, а я проспівав вам іще про одну, про ту, що похована у скіфському кургані з мідним ножем у білих грудях, але про ту любов, що вічно жива – покіль рід людський співатиме свою пісню на планеті Земля…

Частина дев’ята

Чортомлик і Cолоха

Чортомлик

«Чортомлик – великий (заввишки 20 м, діаметром 350 м) скіфський курган IV ст. до н. е. біля с. Чкалового Нікопольського р-ну Дніпропетровської обл. (УРЕ. Т. 12. С. 344). І далі: – Досліджував його 1862 – 63 І. Є. Забєлін. Під насипом відкрито два колодязі глибиною бл. 11 м та кілька печероподібних ніш, у яких…»

А втім, що було далі, що в тих колодязях та нішах виявилося – про це й повість.

До речі, назва кургану походить від ймення річечки, що тихо-мирно тече-плине собі в тих краях. Чортомлик – права притока Дніпра, один із синів батька Славути, у сивочолі віки званого ще Борисфеном.

А звідки ймення таке у річечки – Чортомлик? Про це теж у повісті «Чортомлик».

– То ти питаєш, добрий чоловіче, звідки оті високі могили у наших степах узялися та хто їх і коли і над ким понасипав-понагортав? А ясно, що давні люди, бо теперішні на кладовищах манюні горбики над могилками нагортають, а первісні, ті, які до нас – ого які понагортали! А, може, то й наші понагортали над своїми козаками, га? Як писав Поет: «Високії ті могили, / Де лягло спочити / Козацькеє біле тіло, / В китайку повите. / Високії ті могили / Чорніють, як гори, / Та про волю нишком в полі / З вітрами говорять…» Ось ти сам і розберешся, хто їх понасипав і хто в них віками лежить – для цього, кажуть, ти до нас приїхав і копачів-грабарів наймаєш… Сідай. Хоч ти й не наш чоловік, вроді як чужинець, заїжджий, а все’дно розповім. Мо’, й знадобиться тобі моя байка. Кажуть, ти вже багато понаймав у наших краях копачів з кіньми та грабарками… Сідай і слухай. Тобі це тре’ знати, коли вже зібрався наші могили розоряти… Для науки, кажеш? Не спорю, мо’, й для науки. Тілько наука теж розоряє. Був у нас курган і ниньки є, оно-но до неба здіймається його огром, прапрадіди наші нагорнули, а ти розкопаєш і не буде більше у нас Могили – тілько в пам’яті й зостанеться… Та – слухай… Бог його зна, чи до потопу, чи до Христового народження жили тут, біля Дніпра нашого великі люди – велетні. Здоровенні такі богатирі і кожен як три чи й усі десять наших дядьків, їхні костомахи й тепер знаходять, тіко дуже глибоко в землі.

Діди наші розказували, а я оце їхні байки та билиці тобі переповідаю: як стали заходити сюди люди, – а вони тоді були дрібні, як на теперішні виміри, вроді й не люди, а оті, як їх… Ліліпути. Такі малі тоді були наші люди. Кажу, наші, бо велетні хоч і теж люди, але не наші, а бозна-чиї… Так ото почали малі люди собі потихеньку орати й сіяти усяке збіжжя. А чого? Земля гожа, гарна, ори, сій… Живи і Богу дякуй, що хлібець маєш святий… От раз, кажуть, виїхав чоловік з погоничами, запріг вісім пар волів у плуг, оре собі, оре. Борозенку веде й веде. Коли це де не візьмись – гульк! Він. Велень з-за Дніпра прицурганився. Чи як по вашому – велетень. Здоровидло несусвітне, а не чоловік. Забрав він усіх з волами, з плугом собі в жменю, ступив там стільки разів і опинився верстов за сто біля своєї матері.

Приніс людей і питає в неньки своєї:

– Дивись, мамо, яка мала муравка, а землю псує…

Мати глянула і каже:

– Однеси, синку, де взяв; нехай псує: з неї колись люди будуть.

Вернувся той велетень і пустив людей на ріллю, де взяв…

Ось такечки з тієї дрібноти і появилися перші люди. Вже такі, як ми, бо добре робили, тож людьми справжніми й поставали. Жили вони давним-давно, як ще і наших прапрадідів-пращурів не було. А вони вже й тоді жили. Бо – первісні люди. Тож вони й понасипали у наших краях могили, звані курганами, і самі тепер у них лежать та ждуть Христового пришестя, щоби з могил повиходити і ще пожити в наших степах. Бо немає нічого луччого, як жити у світі білому!.. Оце така побрехенька, що її відаю. А чого не відаю, того й не розказую, бо чого задарма й рота розкривати, як не знаєш… А хочеш, добрий чоловіче, ще більше взнати, запитай старших за мене, мудріших, бо мені тіко дев’яносто, я ще не все встиг узнати. Старші мене діди, які вже другий вік почали, то вони більше за мене знають. Вони тобі таке нарозказують… Що буцімто в курганах і не люди лежать, а оті, як їх… Песиголовці, звиняй на слові. Тьху, тьху, тьху, прости мене, Господи, що нечистих поминаю. Вони такі, як ми з тобою. Люди, значить, тіко з одним оком на лобі, до носа ближче, а голова у них песья. Ну, собача. Були колись і такі дияволові створіння та виплодки. Недолюди-перевертні. Так вони живцем поїдали людей справжніх – отаке творилося! Старі люди розказують, а я їхні балачки тобі переказую: колись буцімто був такий час химерний… Чого – химерний? Та химородь тоді така плодилася-множилася, біда була на людей наслана. Яка? А така… Смерті тоді, тієї, що з косою, не було і в помині. І знаку на неї. Тоді замість смерті, кажуть, песиголовці жили з одним оком і людською подобою. На двох ногах і з двома руками. Глянеш – вроді як людина. Оддалеки. А придивишся ближче і мороз по спині. Песьї голови у них. Отаке враже створіння. Було, спіймають чоловіка та закинуть у яму. І – годують його, годують… Чим? Та чим же, як не цукерками та пряниками. Годують, годують, покіль чоловік стане гладкий, як, даруй, свиня. Тоді песиголовці полізуть у яму, полапають його за боки, чи багато наросло сала? Як до кісток долапають – не годиться, бо худий. Ще його підгодовують. Цукерками найсолодшими та найсмачнішими і пряниками медовими, здобними та пухкими… Знову полапають чоловіка: як до кісток не долапають, тоді візьмуть – чикнуть ножем йому пальця. Як біжить кров, то ще цукерками та пряниками медовими пригодовують, а як ні, значить, уже годиться на заріз – і ріжуть. Та й з’їдять чоловіка. За здорово живеш.

Стали тоді люди Бога просити, щоби послав на них краще смерть. Бог добрий, тож змилостивився і послав страшну смерть з косою. Заходилась вона біля песиголовців і давай їх, як чортополох, викошувати – всіх позводила зі світу білого! Туди їм і дорога! Гірше, що вона потім в охоту увійшла і за людей взялася. Але тут уже нічого не вдієш – смерть є смерть, і від неї ніде не дінешся… Але все’дно людей більше, вони й нині у світі білому живуть, а песиголовців мало, тож вони й пощезали. Ну, де-не-де, мо’, й позоставалися. Так ось, ті песиголовці, як вціліли, й поховали тих песиголовців, яких смерть викосила. І кургани над ними понасипали.[71] Ото й наша Могила такечки на світі білому з’явилася… Як будеш курган розкопувати, пильнуй кріпко. Мо’, й справді там песиголовці лежать. А мо’, й порядні люди. Тіко дуже давні – хто тепер точно скаже. Сам дізнаєшся, як до могил їхніх доберешся.

Тоді ще світ не знав таких унікальних за художньою значимістю виробів із золота, срібла чи електру, як їх пізніше видобудуть зі скіфських могил V–IV ст. до н. е. Коли вони почнуть з’являтися з того світу, із світу мертвих у світ живих, то наш світ буде вкрай вражений: хто такі скіфи, що в них незвичайні скарби? А тоді цього не знали ще й самі вчені. Скіфи надавали перевагу торевтиці – художнім виробам з металу. Це еллінське мистецтво вражало світ монументальною скульптурою, живописом, мозаїкою тощо, а скіфи вміли вразити світ навіть якоюсь пластинкою, маленькою золотою бляшкою. А одяг, кінська збруя і зброя, військові обладунки, посуд, ритуальні предмети, що покривали рельєфними зображеннями людей і тварин у похованнях – хто їх виготовив? Але навіть при побіжному знайомстві з ними відчувався вплив грецьких неперевершених майстрів, сліди їхньої високо розвиненої вже на той час культури – то невже скарби скіфських поховань належать грецьким майстрам-торевтам, карбувальникам по металу? Хоча усяко було. Були греки, але були й скіфські майстри.

Золото було найзручнішим матеріалом для художнього карбу по ньому. Воно м’яке, ковке, пластичне – для техніки ювелірних робіт годі шукати кращого матеріалу – для литва, карбування, гравірування, філіграні тощо. А більш ні на що золото – воно тоді ще не стало еквівалентом грошей – не було потрібне. І все ж чи не всі знайдені вироби в скіфських могилах були виробами грецьких майстрів – в барельєфі, в техніці басми методом металопластики – це видно із здобутих скарбів багатих скіфських поховань.

Покладали такі надії-сподіванки і на курган Чортомлик, що в ті часи – друга половина позаминулого століття – ще звався Товстою Могилою. (Чортомликом – і – на віки, – він стане зватися пізніше. Чи не в часи запорожців, котрі мали на ньому сторожовий бекет, пост для спостереження за татарами та за Диким полем).

Як і водилося, на вершині кургану стояв кам’яний бовван – ледь-ледь висічена з каменюки людська постава. Як прийнято в подібних випадках казати – антропоморфна. Вірили, що та «баба» володіла чудодійною силою – зцілювала недужих від пропасниці. (Казали, що якось забрали з однієї могили кам’яну бабу і відразу ж почалася засуха. Суш настала така, що все, що росло, почало гинути. Люди й здогадалися, від чого те лихо, і повернули на могилу боввана. І суховій одразу ж вгомонився.)

Після керченської Куль-Оби і перед Солохою та Товстою Могилою з-під Орджонікідзе світ вразив курган, що здіймався біля дніпровських порогів, за двадцять із чимось верст від Нікополя, де було поховано вочевидь наймогутнішого і найбагатшого скіфського царя, ім’я якого хоч і залишилося навіки невідомим, але для самих скіфів воно вочевидь було добре знаним і шанованим, якщо над його вічною домівкою побратими насипали величезний курган, що спершу в Україні отримав назву Товста Могила (бо ж і справді на позір був товстелезним!). Його висота рівнялася 20 м, а діаметр біля 350 м!

Це ж треба було навозити стільки землі, аби нагорнути отаку громадину! Але – нагорнули. Гадали, що навічно, а виявилося, всього лише на дві з чимось тисячі років.

Двадцять метрів! Щоби на його вершину знизу подивитися – доводилося голову аж на спину закидати, головний убір руками притримувати, відчуваючи себе поруч з тим велетнем якоюсь там козявочкою! По висоті Чортомлик (для порівняння) – це сучасний шести-семиповерховий будинок. І на тій височині стояла кам’яна баба! Далеко ж їй було колись видно, ой далеко! Чи не у віки.

Звідки взялися у степах кам’яні люди? І на це в селян була своя відповідь, як своя правда. Ось вона.

Кам’яні баби колись були людьми. Живими-живісінькими, такими, як і ми, тілько що громіздкими. І жив той превеликий народ ще до створення сонця.

А вже як послав Господь сонце, стали ті велетні виходити на могили та плювати на сонце, щоби не сліпило їх, адже вони звикли жити у темряві. От велетні – здорові, а ума катма! Таке й серед наших людей трапляється, – плюють на небесне світило і плюють… Господь як побачив те неподобство, так розгнівався, що прокляв їх усіх разом. Вони й почали зменшуватися, зменшуватися, а вже потім і закам’яніли. Хто де стояв на могилі, плюючи на сонце, той там і скам’янів… У нас, розказували селяни, цих бабів до гибелі, а найбільше їх у Таврії, хоча повсюди в степах чимало. У слободах ними підпирають тини та ще ставлять їх на воротях…

Курган Чортомлик з давніх давен був овіяний легендами та переданнями, билицями й небилицями (а втім, важко було розібратися, де там правда, а де красива побрехенька), казками й різними міфами. Місцеві селяни, з повагою позираючи на степового богатиря, розповідали, як про найбільшу таємницю, що в ньому поховані нелічені скарби («Одного лише золота сорок мішків буде! Та ще й зверху торбів зо три набереться!..»), але всі вони – закляті. Хто зуміє зняти з них закляття, той і поживиться добром. А кам’яній бабі, що стояла на його вершині і з висоти своєї оглядала село, люди поклонялися, будучи певними, що вона оберігає їх від лиха та пені-біди і різних нещасть. Ось тільки треба того боввана шанувати, бо інакше, як розізлиться «ота каменюка» – чекай біди!

В травні 1862 року Російська імперія, яка була тоді володаркою України – на її мові – Малоросії, – вирішила нарешті розкопати Чортомлицький курган і дістатися до його скарбів. Як добре завесніло, як дні нарешті випогодилися і стали після весняної мокви сухими й гожими, то й заходилися. Від імені Петербурга діяла Археологічна комісія, що була кількома роками раніше створена при міністерстві двору. У її відання було передано право розкопок на всій території імперії прадавніх курганів, дослідження старожитностей: «преимущественно относящихся к отечественной истории и жизни народов, обитавших некогда на пространстве, занимаемом Россией» (це, на жаль, так, «занимаемом Россией» – про братерське ж буцімто «возз’єднання» України з Росією тоді не розпатякувалися – в такій ролі тоді була Україна – і все тут!), собирание сведений о памятниках старины и ученая оценка открываемых древностей».

За суворим приписом тільки до комісії могли надходити всі археологічні знахідки, зроблені на «казенных и общественных землях». З 1889 року лише комісія буде надавати виняткове право і дозвіл – відкритий лист, – на здійснення розкопок на казенних, громадських і приватних землях імперії. А тоді, у 1862 році розкопки Чортомлицького кургану були першими в діяльності комісії і мали стати, як би ми сьогодні сказали, пілотним проектом новоствореної організації.

Але…

Негадано виявилась одна суттєва перешкода, перед якою спасувала навіть, здавалося б, всемогутня Археологічна комісія міністерства двору його імператорської величності.

Річ у тім, що земля, на якій бовванів скіфський велет, належала місцевій поміщиці, удові генерал-майора Зейфарта. Довго її уламували – приватна, а, отже, священна і недоторканна власність! – так і сяк підходили до неї, ледь чи не на козі, як кажуть, під’їздили. Але… Поміщик – цар і бог у своїй земельній вотчині, і без його згоди ніяка комісія нічого не могла вдіяти. Зрештою, після довгих уламувань вдова генерал-майора ніби почала погоджуватися. Тоді її «добили» ось такими умовами: пообіцяли пані генерал-майорші віддати кожну третю (!!!) знайдену річ. Правда, однакову. (Якщо знайдуть дві одинакові бляшки, одна з них неодмінно належатиме удові-поміщиці!) А якщо предмети будуть в єдиному примірнику, доскіпувалась удова, вже немолода, бездітна (для чого їй ті скарби? На той світ із собою забере? Так вони й лежать на тім світі, а вона й сама там вже однією ногою стоїть). Якщо в єдиному екземплярі, було їй обіцяно, тоді за такі предмети їй буде сплачено третину вартості дорогоцінного металу. Не художньої цінності предмета (він може виявитися просто безцінним!), а третину вартості того золота, з якого річ виготовлена. Пані генерал-майорша все ще вагалася і жадібно плямкала тонкими синюшними губами, прикидаючи так і сяк – жаба, як нині кажуть, душила. Зрештою, було обіцяно, що у власність пані Зейфарт перейдуть вироби, які «не матимуть археологічного інтересу». Пані генерал-майорша нарешті зі скрипом погодилась, хоч, на її думку, умова була дещо розпливчастою. Археологи можуть про кожну річ казати, що вона має «археологічну цінність» і залишать її з носом… Тоді їй було обіцяно віддати всі ті знайдені речі, які не могли прикрасити імператорський Ермітаж. (У ті часи археологи, люди науки, не дуже відрізнялися від звичайних скарбошукачів, підбирали лише коштовні речі, а все інше «череп’я» просто вимітали геть! А воно ж стільки могло розповісти про своїх господарів, що лишилися десь там, за туманами тисячоліть.)

Розкопки почалися 26 травня 1862 року. Керівництво усіма роботами Археологічна комісія доручила здійснювати «своему младшему члену», Івану Єгоровичу Забєліну.

Тому Забєліну, котрий…

Це сьогодні Івана Єгоровича титулують в Росії «одним из крупнейших представителей русской археологии ХІХ в.», а тоді, у 1862 році, він був усього лише археологом… самоуком. Простіше, диваком-оригіналом, любителем від археології, але не яким-небудь, а – неперевершеним (треба віддати йому належне), наділеним талантом від Бога. Проте він так і залишився археологом, який всі знання здобув самотужки. Родом був з бідної сім’ї дрібного чиновника казенної палати. Малому Іванку ледь виповнилося дев’ять років, як негадано помер батько, залишивши сім’ю на грані катастрофи. І все ж здібного хлопчика якось вдалося «приткнути» до Преображенського училища Московського приказу громадської опіки, де він і «пригрівся». До сімнадцяти років. На цьому грошова наука здібного юнака й завершилася. Про яке подальше навчання могла бути мова, як Іванові, сину Забєліна не було навіть за що жити, тож треба було заробляти. Не лише для себе, а й для сім’ї, котра ледве-ледве зводила кінці з кінцями. Юнак з безвиході і з «жаждой учения» поступає в Оружейну палату. Звичайнісіньким канцеляристом. Другого класу. На цілих двадцять два роки, протягом яких він за гроші до отупіння переписуватиме різні папери архівних справ.

Але талант є талант і, якщо він справжній, то ніде не загине. Справжній талант кинь у річку, а він все одно випірне. З рибиною в зубах. Так сталося і з Іваном Забєліним. Двадцять два роки в ранзі дрібного писарчука, переписуючи в палаті якісь там папери, він так затято займався історичними науками – після служби! – що невдовзі цей самоук стає визначним знавцем старожитностей! А до кінця життя канцелярист-писар Іван Забєлін, як прийнято вважати, лише «ціною власної праці» та самоосвіти стає одним із найбільших спеціалістів в галузі скіфської і слов’яно-руської археології та історії, досягнув – самоук! САМОУК!!! – високих учених звань, шани і всезагального визнання. Не маючи дипломів, жодного разу не переступивши поріг вузу в ранзі студента, канцелярист стає почесним доктором руської історії Київського університету, товаришем – спершу помічником, а потім заступником – голови управління московського історичного музею, одним із організаторів якого він був, головою імператорського Товариства історії та старожитностей російських, почесним академіком Російської академії наук, почесним членом багатьох учених товариств і нарешті – головне! – автором близько 200 наукових праць! Ось які у світі білому, у світі гомо сапієнса бувають самоуки! Якщо вони й справді гомо сапієнси. Себто люди розумні.

Але… Автор дещо, а може, й забагато – забіг наперед, бо тоді, у році 1862-му, на Нікопольщину за дорученням Археологічної комісії міністерства двору прибув усього лише молодший (хоч уже й мав 42 роки власного життя) член названої комісії, нікому до того невідомий – археології та історії теж – Забєлін. Але в нього, попри все, була одна з найбільших переваг – головна! – що його призначили на розкопки в Малоросію: він був росіянином. Чистокровним, який стояв на імперських позиціях, твердо відстоюючи у всьому пріоритет і виключне право росіян «на занимаемых ими территориях». В часи Російської імперії Романових, у складі якої більше трьох сотень років перебувала Україна, кургани на її території («занимаемые Россией»!) могли розкопувати лише етнічні – владні й провладні – росіяни, і всі скарби – а це скарби світового значення, – видобуті з українських, сиріч малоросійських, земель як трофеї забиралися в Росію. В обхід Києва, на який в імперії ніхто й уваги не звертав – така доля всіх колоніальних держав. Не обминула вона й тодішню Україну – в Петербург, в Ермітаж відвозили все видобуте з українських земель. Така практика продовжувалася ще й за часів іншої російської імперії – під червоними прапорами, коли теж до Москви плавом пливли українські скарби!

То був другий приїзд Забєліна на Україну (для нього, як істинного русака, – у Малоросію). Вперше він з’явився на Нікопольщині кількома роками раніше – для попереднього огляду Товстої Могили, але розкопкам тоді завадила Кримська війна 1853 – 56 років, що її затіяла його царська батьківщина проти коаліції держав у складі Великобританії, Франції, Туреччини і Сардинії – за зміцнення позицій на Близькому Сході, коли та бездарна війна потоптом пройшлася по Кримському півострову й частково по південній Україні і яку один відомий вождь затаврував як війну, яка показала «гнилість і безсилля кріпосної Росії».

Востаннє перед розкопками канцелярист Оружейної палати і за сумісництвом член (молодший) Археологічної комісії побував на півдні України у 1859 році, а через три роки на основі його звіту комісія доручила саме йому провести розкопки Чортомлицького кургану і саме йому видала офіційний дозвіл – відкритий лист. І дні знаменитого кургану, який простояв в українських степах не одну тисячу літ, стали вже ліченими.

Приїхав Іван Єгорович не з порожніми руками: на розкопки міністерство імператорського двору виділило чималу як на той час суму: 5000 рублів! Тож обмежень в коштах Іван Єгорович не знав, і це теж прискорило загибель кургану, адже молодший член Археологічної комісії зразу ж найняв 25 грабарів з кінними возами, а через пару-другу днів їх у нього вже нараховувалося 86! І кожний з кінною підводою (інакших не брали, хіба що трохи на роль підпомогачів), і все на кургані й біля нього заворушилося розтривоженим мурашником.

Із донесень І. Є. Забєліна Археологічній комісії міністерства двору:

«Работы очень трудные. Лошади часто скатываются кубарем с крутизны (не забуваймо, висота кургану зіставна з нинішніми шести-семиповерховими будинками!) или скользят вниз на задних ногах».

Навіть неспеціалісту із земляних робіт стало ясно, що за рік з роботою не впоратись – занадто потужний курган нагорнули скіфи, не відаючи, що далеким їхнім нащадкам його доведеться колись розкопувати! За перші півтора місяці роботи буде вийнято 2187 кубічних сажнів ґрунту – себто більше 17 тисяч кубометрів, але кінця задуманому і не видно було!

Із донесень І. Є. Забєліна Археологічній комісії міністерства двору із Нікополя, з «южнорусских степей»:

«Могила так огромна, что, несмотря на достаточное число рабочих и отличную спешность работы, мы нынешним летом не успеем окончить расследование и едва ли можем дойти к сентябрю даже до материка. Во всяком случае тогда продолжать исследование будет весьма затруднительно по случаю осенней погоды…»

Із донесень І. Є. Забєліна Археологічній комісії міністерства двору із нікопольських («южнорусских») степів:

«Предлагаю прервать работы, не доходя до могильной ямы, так как оставлять неисследованную могилу на зиму опасно ввиду посторонних исследователей», – так він делікатно називав грабіжників-скарбошукачів, що вже тоді рискали навколо Чортомлика. У степах підозріло багато збиралося різних бродяг-шарамижників і взагалі осіб без певної національності і занять.

В середині липня роботи були припинені, Забєлін розплатився з кінними грабарями і розпустив їх до кінця весни наступного року.

– Жаль, – зітхали селяни, які виступали в ролі грабарів із власними кіньми та возами, – такий зарібок утратили.

Грабарями в ті часи називали також і гробокопачів, що й відповідало тому, чим селяни у 1862 році займалися за плату в Забєліна – правда, не копали нову могилу, а розкопували стару.

І грабарі – робітники на земляних роботах, землекопи, – поторохтіли із своїми грабарками – возами з довгими ящиками для перевезення землі – по своїх селах.

Товстій Могилі – правда, вже напівзруйнованій, – ще залишалося стояти у степу один рік і ще на рік лишалися нерозкритими її таємниці. І рік той Іван Забєлін, повернувшись до Петербурга, провів у напруженому чеканні, коли рахував ледь чи не кожен день: швидше б уже надходила осінь 1862-го, за нею зима, а там – Різдво Христове, кінець зими, весна 1863-го, а за нею й початок літа, коли він знову поїде у Малоросію, теплу і сонячну, у степи, звані «южнорусскими» – що його там, під до кінця не розкопаним курганом чекає? Які таємниці зниклих народів, хто покоїться під товщею Чортомлика і чий вічний сон – вже не вічний! – він порушить на початку літа шістдесят третього?

Чуття підказувало, що в кургані-велетні на далекій Малоросії його чекає щось незвичайне. Але тоді, качаючись безсонними ночами на постелі, він і гадки не мав, що Чортомлик не просто принесе йому всесвітню славу, а й обезсмертить його на віки, бо хто б сьогодні й знати знав – та й чи потрапив би він до енциклопедій?! – що колись у світі білому жив якийсь Іван Забєлін, самоук-археолог, якби йому не трапився Чортомлицький курган у Малоросії?!

– Хто з людей не знає розрив-трави? – запитував його старий дід із села, що було неподалік кургану, і сам же відповідав: – Усі, пане, знають розрив-траву. Хоча її не кожному й дано побачити. Важко її знайти, а все ж таки можна. Як дуже захотіть. Як забаганка така непереборна в чоловіка виникне і ним заволодіє. Тоді варт лише підгледіти, де черепаха покладе свої яйця. А коли вона піде, впевнившись, що полишила яйця в безпеці, треба ті яйця щільно обтикати кілочками – так, щоби черепаха більше до них не могла добратися. Коли вона повернеться насиджувати яйця (люди не знали тоді, що черепаха залишає яйця напризволяще і далі про них турбується сонце зі своїм теплом) і побачить, що до них не можна доступитися, то піде на якийсь там час, а потім повернеться і принесе в роті листочок розрив-трави. Як тіко вона доторкнеться ним до кілочків, то вони миттю й попадають. Ось тоді треба пильно слідкувати, куди упаде листочок, підхопити його і, не оглядаючись, іти додому. Кому пощастить заволодіти таким листочокм, талісманом таким, оберегом, той уже нікого і нічого не боїться. У його руках тепер відчинятимуться найхитромудріші замки, як павутинки розриватимутьтся тяжкі окови, валитимуться запори і, яко ягниці, лежатимуть найнеприборканіші тварини. А земля від дотику розрив-трави так прямо репатиметься та розколюватиметься, і всі скарби, сховані в її глибинах, тоді стають видними і доступними.

«Мені б отаку розрив-траву», – слухаючи розповіді наївних малоросів про свої вірування в дусі Миколи Гоголя та його чарівних «Вечорів на хуторі біля Диканьки», думав тієї осені, зими й весни Іван Забєлін, а не вірячи – вірив, що є така розрив-трава, насправжки є, бо чого б то в неї вірили тамтешні селяни – чи не далекі бува спадкоємці тих, хто тисячоліттями лежить під гігантською товщею Чортомлика.

От йому б таку фантастичну розрив-траву – то й мороки б не мав і вже б знав про всі таємниці Чортомлика, які йому вдасться – якщо вдасться! – знайти лише наступного року – але як довго його чекати – здається, життя не вистачить. І довгими зимовими ночами в холодному промерзлому Петербурзі, що його наскрізь продували зимні вітри Балтики, перечитував Геродота та інших античних істориків, визбируючи в них чи не по крихтах все, що стосувалося загадкової Скіфії та її синів, в одну з могил яких він намагався проникнути.

Другий тур розкопок Чортомлика розпочався, як і було заплановано, в травні 1863 року.

Все складалося ніби на успіх. Комісія імператорського двору виявила підвищений інтерес до Чортомлицького кургану, одного з найбільших скіфських курганів, що зберігся в… гм-гм… «южнорусских» степах України, і навіть підганяла Забєліна, квапила його не тягнути, а пошвидше розпочати розкопки (хоч до цього поривався й сам археолог): казна, зазвичай скупа, як і всі скарбниці світу, і байдужа до науки, цього разу – з якого дива? – неймовірно розщедрилась. На продовження розкопок в новому польовому сезоні відвалила ще 5000 рублів (нечувані гроші!), а на випадок необхідності (Господи, збожеволіти можна від везіння!) пообіцяла додатково виділити ще 2000 рублів, і Забєлін прибув до річки Чортомлик хоч і знудьгований довгим чеканням нового польового сезону, але як ніколи упевненим в успіхові задуманої справи. Вірив, що за другим заходом Чортомлик нарешті здасться і відкриє свої таємниці, що ховаються у землі вже більше двадцяти віків!

Маючи кошти, цього разу найняв аж 160 грабарів з підводами, розказав їм (і показав), як і що робити, і в червні після молебня (бідкою привозили попа) робота закипіла. Люди мурашвою обліпили курган, що, незважаючи на минулорічні розкопки і вже зіпсований «фасад», все ще вражав своєю величчю, – заторохтіли перші підводи, везучи з кургану землю. І хай на крутизні схилів падали на задні ноги коні і вози, навантажені важкою землею, сунучись, бувало, їх і калічили, але робити не зупинялися й на день.

Швидко чи ні (а втім, швидко лише казки розказуються), а гігантський насип степового велета, його шолом було нарешті знято і вивезено геть до найближчого яру, вже дісталися до материка, а потім відкрили й могильну яму – її глибина сягала чи не до дванадцяти метрів! Штольня! Шахта! Неймовірної праці й багатьох каліцтв коштувало вийняти з такої глибини сотні кубометрів ґрунту – до кінця життя чутиме археолог скрипіння ворота, який піднімав на поверхню цебро за цебром, наповнені землею, і з кожним днем цебро опускалося все глибше й глибше, в темну глибінь ями, де копошилися землекопи, часто й ризикуючи опинитися під обвалом чи потрапити під цебро, що ні-ні, та й зривалося й зі свистом летіло в яму – на чиїсь голови…[72]

І ось вже пройшли останні метри.

Вже з’явилася біла глина вічної домівки скіфського владики.

Вже розчищено останні метри могильного дна.

І тут Забєліна, який до того не знав ні дня ні ночі, підстеріг перший удар. Хоч він і допускав (правда, як передбачення), що могила може виявитися пограбованою, проте вона й виявилася такою. Пограбованою!

МОГИЛА ВИЯВИЛАСЯ ПОГРА-АБО-ОВА-АНОЮ!!!

Як підметеною під мітлу!

І пограбована вона була ще в ті далекі віки, одразу ж після похорон скіфського владики. Не виключено, що одні й ті ж особи, які ховали царя, облаштовували йому вічну домівку (й отже, знали, де що у ній лежить цінне й безцінне!), самі її й пограбували, як скіфи, поховавши царя, покочували далі безмежними степами, і край той знелюднів.

Життя Забєліна, здавалося, зупинилося і втратило свій сенс, як росіяни кажуть, «в одночасье». Все. Можна випрягати коней із грабарок і розпускати по селах грабарів. І як тепер звітувати перед казною за витрачені минулого літа 5000 рублів і стільки ж цього літа?

Порожньою, наче підметеною могилою?

Ні, життя таки й справді втратило тоді для Забєліна сенс.

Так здавалося Івану Єгорововичу, і він навіть не підозрював, що його ще чекає у пограбованій могилі…

Але…

Третє «але» в нашій розповіді, що виражає здивування, і третє – щасливе. Недарма ж М. Номис (він же Смирнов Матвій Терентійович), український етнограф, фольклорист, письменник і педагог, зазначав у своїй видатній праці про українські приказки, що «нема нічого без але».

Не обійшлося без «але» і в нас.

Але, на щастя, тільки-но прадавні здирники, прокопавши грабіжницький лаз в товщі кургану, а потім і в материковій частині поховання дісталися до царських скарбів і заходилися вичищати – тут вони встигли – центральне поховання, як стався рятівний обвал. (Для нас рятівний.) Грабіжники поклалися на міцність материкового нечіпаного ґрунту і нічим не скріпили проритий лаз, як то роблять гірники, і поплатилися за свою безпечність. Правда, їм ще й повезло – крім крайнього, – і вони, притьмом кинувшись у куряву землі, що обвалилася, визадкували назад, але одного з них, що, певно, забарився, таки завалило… Тільки-но він, охоплений жахом в пітьмі тісного лазу розкрив рота, аби заволати про поміч (але хто йому там, на глибині десяти чи й більше метрів у вічній пітьмі, в тісному лазі міг допомогти, як кожен сам рятувався як міг?), як земля, що ринула на нього, загасила його смолоскип і забила його широко відкритий було рот… Невдаха-грабіжник, хруснувши кістками під вагою землі, коли й ребра його повилазили з боків, навічно залишився в чужій могилі – воістину не треба вже було копати йому ями і хоронити його. Це зробив курган. Там і пролежав непроханий гість скіфської могили, доки його у 1863 році не знайшов Забєлін. Під землею, що обвалилася, стояло відерце із викраденими у могилі золотими прикрасами, а поруч лежав розчавлений скелет самого крадія – одержав, як кажуть, по заслугах!..

Біля його потрощених кісток археолог знайшов чимало золотих бляшок великої художньої цінності, що колись прикрашали багате вбрання покійника, шість мечів (їхні руків’я були обкладені золотими пластинами), а також золоту обкладку дерев’яних піхов меча, на якій була викарбувана сцена битви скіфів з греками. Але й це ще не все. В грабіжницькому ході знайшли золоту оббивку горита, з поквапу загублену. Його покривала тонка пластинка з кількома смугами карбованих рельєфів, що на верхньому фризі відображала мить боротьби диких тварин та різні сцени з міфів із життя знаменитого грецького героя Ахілла. Горит, очевидно, був виготовлений в одній з грецьких колоній Північного Причорномор’я, здогадно Пантикапея, і майстер, судячи з його унікальної роботи, був великим художником (жаль, що його ім’я залишилося невідомим!). Скіфи не знали прикладного мистецтва та й не поривалися ним займатися – краще за них це виконували грецькі майстри – тільки плати. Аби не втрачати багатих замовників, грецькі умільці намагалися догодити знаті тубільців, тож старалися і виготовляли такі вироби, що користувалися стійким і незмінним попитом у Скіфії.

Ось на верхньому фризі в смертельній сутичці левиця, бик, вепр і лев…

Пантера терзає дикого козла, а на другій половині пантера і лев – оленя…

Все передано динамічно, зі знанням справи, навіть відчувається та напруга, що оповила бійку.

На середніх широких фризах – різноманітні сцени з міфів про легендарного Ахілла.

Вище – якогось скіфського юнака навчають непростому мистецтву стрільби з лука.

На цьому фризі головним персонажем виступає чи не всюдисущий на обкладці Ахілл з мечем в руках, ліворуч од нього сидить Одіссей з товаришами та інші герої міфів.

Видно по всьому, що творець горита – футляра для стріл та лука – був добре обізнаний з перипетіями грецьких міфів про популярного Ахілла – його культ у ті далекі часи був вельми популярним серед номадів Північного Причорномор’я, і майстер знав, як і чим догодити багатим замовникам.

Археологи будуть вражені, адже після знахідки золотої оббивки чортомлицького горита (а так він став звідтоді зватися в науці) у різних місцях – що цікаво, на значних відстанях одна від одної – будуть знайдені ще три точнісінько такі ж оббивки: в кургані біля села Ільїнці (Вінничина), потім у Мелітополі і, зрештою, біля станиці Єлизаветинська на Нижньому Дону (1954, 1959 роки). Стало ясно, що територія їх поширення від Дніпра й до Дону, як і те, що все то були копії чортомлицького горита, виготовлені в одному місці на продаж.

Спершу майстром була виготовлена воскова копія-модель, а вже по ній – бронзова матриця. На неї клалася тонка золота пластина і видавлювалося зображення. Із зворотного боку високий рельєф заповнювався якоюсь мастикою на клею. А коли все застигало, золоту оббивку золотими цвяшками прибивали до дерев’яної основи горита. Тож і виходить, що одна матриця слугувала для виготовлення кількох речей (на сьогодні відомі чотири копії з первісної матриці). Навряд аби майстер, видатний знавець своєї справи, воістину умілець з Пантикапея, столиці Боспорської держави, та обмежився ними – можливо, в нерозкопаних курганах лежить, очікуючи свого часу, ще не одна копія знаменитого чортомлицького гориту.

І Забєліна ледь не вхопив грець. Від однієї лише думки: які ж величезні, воістину безцінні багатства – багатства з художнього боку – ховалися в пограбованій могилі, якщо навіть те, що не встигли винести мародери, не мало собі ціни?! Археології ж перепали лише крихти – було від чого схопити апоплексичний удар, званий в народі кондрашкою.

І все ж Іван Єгорович, незважаючи на те, що могила виявилася пограбованою, вирішив і далі продовжувати розкопки, сподіваючись лише на чудо: а раптом… А раптом ще щось перепаде? Бодай лишки від минулих скарбів. Але наука і їм буде рада. Надихало Забєліна й те, що поховальна камера Чортомлицького кургану була не простою підземною спорудою: від кожного з її кутів відходили в різні боки великі земляні ніші, печерки, що були засипані землею, тож грабіжники на них і не наткнулися. (То вочевидь була маленька хитрість, незайва обережність творців могили.) Чи потрошителі могили не встигли до них дістатися, як стався обвал, і вони змушені були в спішно-пожежному плані ретируватися. В трьох нішах-печерках Забєлін наткнувся на нові поховання, ніким не чіпані і в кожній з тих печероподібних ніш, власне, у трьох з них, знайшли додаткові поховання. Теж не чіпані. Слава Богу, світ для археолога ніби розвиднився! Стало легше дихати! Навіть у могилі! Адже нечіпані поховання були багатими. У них щедро і рясно виявилося коштовних ювелірних прикрас – посуду, шийних гривен, перснів, озброєння. Варто сказати, що тільки золотих пластино-бляшок знайшли близько 2500 штук! А ще бронзові наконечники стріл, ножі.

Виявилося, що під товщею Чортомлика було поховано «царя» і «царицю» (в лапки ці титули беруться тільки тому, що немає точних даних про соціальний стан небіжчиків, хоча за величністю й багатством курган Чортомлик відповідав статусу степових монархів – для вождів чи для старійшин та й просто багатіїв то була занадто грандіозна й багата споруда!).

Ще багатшим виявилося поховання цариці (будемо називати її так, хоча не виключено, що то була наложниця царя, його коханка, любка-голубка степового монарха номадів) і царського виночерпія. Очевидно, він був улюбленцем владики, цар любив вино, а виночерпій у такім ділі завжди найближче до монаршого тіла. Чи то пак рота.

Жінка – власне, те, що від неї зосталося, – напівзотлілий кістяк – лежала на ложі, що було колись розмальоване блакитними, синіми, червоними, зеленими і жовтими фарбами й, очевидно, грало всіма барвами-кольорами. Була вона вбрана в плаття, розшите золотими бляшками, на голові мала убір – стефана. Безліч золотих прикрас було в неї на зап’ястях, на пальцях рук (колись довгих, тонких і виразних) та біля скронь – підвіски, що за її життя при ході тонко подзвонювали, та на шиї. На підлозі стояло 14 глиняних амфор, велике срібне блюдо з черпаком і чимала срібна позолочена амфора – якій судитиметься стати найвидатнішою знахідкою кургану, що нині всьому світові відомий, як Чортомлик.

Вся амфора була обцяцькована карбованими позолоченими рельєфними зображеннями квітів і птахів, що сидять на гілках.

Внизу – три отвори для виливання рідини, прикрашені скульптурними голівками левів та крилатого Пегаса. Колись із роззявлених пащек тварин витікало вино – вони затикалися корками на срібних ланцюжках. (Збереглися навіть срібні ситечка для проціджування вина.) На плечах амфори – двома смужками різні зображення. На верхньому – крилаті фантастичні чудиська грифони з тулубами левів та орлиними головами терзають (терзання – улюблений мотив «звіриного стилю») оленя.

Але чи не найцікавіша друга смуга зображень. На ній – який реалізм, яка напруга і колоритна жвавість та художня довершеність! – скіфи ловлять диких коней. Очевидно, тарпанів. Видно двох коней, що мирно собі пасуться. Ще мирно. Чи вже мирно. А ось вони – чи інші – вже заарканені, люто борсаються – передано навіть напругу спружинених м’язів! – намагаючись вивільнитись… Туго натягли степовики аркани-повальці – не бачити більше привільним скакунам степу своєї волі. А коні сильні – три дужих скіфи ледве стримують одного заарканеного коня! Та все вже позаду, кочівники таки домоглися свого – вони були неперевершеними приборкувачами коней! – і підкорені тварини вже й загнуздані. А поруч табунник силкується поставити на коліна іншого коня, ще один тим часом його стриножує.

Все відображено з мистецьким талантом і в той же час з натуралістичною точністю – добре видно навіть одяг скіфів, передано їхню зовнішність. Майстер, мабуть, добре знав синів змієногої богині і їхнє життя та побут, тож і відображував їх на побуті з фотографічною точністю.

Між іншим. Сюжет для роздумів. Зберігалася Чортомлицька ваза – та й нині зберігається – у Державному Ермітажі Росії, в Ленінграді (тепер Санкт-Петербург) – найбільшому в царській імперії (в червоній теж) музеї історії мистецтв і культури, що вважається також одним з найвизначніших музеїв світу, який спершу виник як приватна палацова збірка художніх творів Катерини II. Сьогодні Росія пишається, що одне з джерел «поповнення (Ермітажу) – археологічні розкопки, проведені, зокрема, на території України (чомусь цим пишалася й Україна – хоча б її офіціоз УРЕ). Вони збагатили (ще б пак! – В. Ч.) музей цінними пам’ятниками античного мистецтва, зокрема знайденими у грецьких містах-колоніях на узбережжі Чорного моря».

Так ось. Комусь довго муляла ваза з українського Чортомлика (чи то пак, «южнорусских степей», адже навіть Геродот, як виявляється, колись приїздив не куди-небудь, а в – «южнорусские степи», хоч у часи Геродота, «батька історії», ніякої Росії, звісно, (ні «южной», ні ще якоїсь і в помині не було. Пізніше ж степи стали українськими, але все одно в північної сусідки вони вперто значаться, як «южнорусские»), що експонувалася в Ермітажі, і вже за радянських часів її намагалися викрасти (те викрасти, що, по суті, свого часу було самою Росією викрадене в України). Але об’ємна ваза не пролізла через розбиту кватирку. Протягуючи той скарб, відірвали в нього ручку і на тім мусили крадіжку облишити й ретируватися, не солоно сьорбавши. Посудину відреставрували, і вона з новою ручкою, як і раніше, «милує око відвідувачів музею». А мусила б милувати очі в Україні – жаль! Що то значить перебувати в статусі колоніальної країни – бодай і в обіймах «братньої» сестри.[73]

Невідомий скіфський владика[74] помер біля двох з половиною тисячоліть тому. Багатим він був до безміру, і мистецькі шедеври його усипальниці й сьогодні хвилюють людство. Його поховали в головній могилі, що виявилася пограбованою, але, на щастя, вціліли бокові поховання його жони та слуг. Крім них, під курганним насипом було виявлено ще п’ять могил, у трьох з них було поховано одинадцять царських коней – для пишного кортежу на тім світі владики, – коні були в багатих уборах, прикрашених золотими і срібними бляшками, в решті двох – конюхи та зброєносці. Всі теж у розшитих золотом та сріблом пишних шатах, яких вони, звичайно ж, ніколи не носили за життя, то смертна одіж (коли їх подушили чи повбивали довбнею по голові, тоді й зодягли, як на парад), а біля них лежали розкішні сагайдаки, повні смертоносних стріл, якими вони так і не встигли скористатися. Там же знаходився – крім виночерпія – кухар, аби на тім світі готував для владики смачні наїдки, та вістун.

Але й на цьому історія дослідження одного з найбільших курганів нинішньої України Чортомлицького не закінчилася – вона мала ще сумне продовження. Річ у тім, що за згодою, укладеною між Археологічною комісією і власницею землі, на якій знаходився Чортомлик, удовою генерал-майора Зейфарта, третина всіх знахідок, як ми вже знаємо, мала належати поміщиці. Тільки-но закінчилися розкопки й дослідження поховання невідомого скіфського царя, як генерал-майорша пані Зейфарт і пред’явила на них свої «законні» права. Занепокоєний Забєлін запропонував удові продати комісії її третину для Ермітажу, але… (Чи не четверте «але» в нашій розповіді, тільки цього разу воно виявиться з присмаком гіркоти й жалю). Поміщиця-удова, наслухавшись про скарби, знайдені у «її» кургані, навідріз відмовилася продати те, «що по праву приватної власності належало їй за угодою». Ніякі вмовляння, що це «всенародне достояніє», що знахідки цінні для історії, науки, для майбутніх поколінь, що все буде збережено в музеї на віки і тому нащадки будуть їй вдячні і її ім’я збережеться в історії, не подіяли на жадібну поміщицю. А перечити їй не зважилися. Демократія – навіть за царизму! – будь вона неладна. Священна приватна власність, що була недоторканна й оберігалася законами «проклятого самодержавства»!

Археологічна комісія змушена була лише розвести руками – як дівка, яку окрутив парубок. Так значна частина безцінних знахідок (ми навіть не знаємо і ніколи не будемо знати, які ж вони хоча б на вигляд!) із кургану Чортомлик потрапила до генеральської удови і назавжди була втрачена. (Не виключено, що поміщиця просто продала мистецькі шедеври на вагу – як золотий лом, і вони були спритними ділками переплавлені в злитки й продані на чорному ринку.)

Все, що вціліло – після пограбування могили ще тисячі літ тому і після того, як її пограбувала у 1863 році ще й поміщиця Зейфарт, експонується нині (як і дорогоцінні речі з українського кургану Куль-Оби) в залах Ермітажу. Вони, як писало одне московське видання, «еще раз показали, как богата археологическая почва юга нашей страны». (Мається на увазі, не українська, як насправді, а – російська на теренах України.)

Минуть роки і в 1981–1986 роках Чортомлицький курган, колись, ще дві тисячі років тому, пограбований скіфами, потім розкопаний російським археологом (тоді Україна вдруге позбулася скарбів – і це лише з одного поховання!) досліджувала – ще раз, на всяк випадок, – спільна українсько-німецька археологічна експедиція. Навіть у розібраному, простіше – зруйнованому назавжди, кургані (а втім, курган дослідити, не зруйнувавши його, неможливо) змішана експедиція зробила чималі відкриття. Коли досліджувала знищений ще при розкопках в позаминулому столітті курганний насип. Виявилося, що як основний будівельний матеріал при зведенні царської усипальниці її будівничі використали шматки дерну розміром 25×15 см, покладені трав’яним шаром донизу, і в тому ховалася своя символіка: дерн мав означати щільно складене, зібране в одному місці пасовище, на якому пастимуться душі померлих та принесені в жертву тварини.

Біля підніжжя знайшли чимало слідів тризни, поминальних обідів, а також скелети людей і коней – це ще раз підтвердило свідчення Геродота про те, що через рік скіфи вбивали п’ятдесят юнаків, настромлювали їх на кілки, вбивали стільки ж коней і на них прилаштовували жертви, як ніби вони сидять верхи й оберігають курган.

А ще при дослідженні розібраного поховання змішана міжнародна експедиція знайшла в середині колишнього кургану одну могилу, яку не помітив при розкопках Забєлін. У ній виявився бронзовий казан, оздоблений двома орнаментальними фризами, срібні кубок та килик (кухлик для пиття) і гераклійська амфора… І все це незначні залишки тих воістину безцінних скарбів, що їх розікрали могильні крадії в кургані Чортомлик…

До речі, аби пояснити назву річки з таким йменням Чортомлик (перша частина слова зрозуміла, з нечистим пов’язана, а ось що означає друга?) народна етимологія придумала для гідроніма, аби його хоч якось пояснити, слівце «мликнути» – у значенні «мелькнути» (пригадуєте прислів’я: «Тільки хвостом мелькнути»?), і загалом топонім Чортомлик збагатився такою легендою, створеною уже явно в козацькі часи.

Кошовий Сірко перемагав не тільки людей, він перемагав і нечистих чортів.

Річка Чортомлик, де стояла Січ Сірка, від того й називалася так, що в ній був убитий Сірком чорт, котрий у воді хлюпостався. Він тільки мликнув догори ногами, коли Сірко луснув його з пістоля. Звідтоді річка й зветься Чортомлик, бо всі стали казати: ото ось тамечки чорт мликнув… Ну, мликнув то й мликнув, якось же треба річці називатися, то хай буде і Чортомлик. (Із власних записів автора.)

Ось така сумна та невесела історія колись лучилася з українським курганом з такою символічною назвою: Чортомлик!

Чому сумна?

Та тому, що скарби Чортомлика, видобуті з української землі, справді навічно мликнули в «братню» Росію, котра й помістила їх у своєму Ермітажі. Світ вражати. Скарбами з чужих земель, званих нею як «южнорусские». А втім, не напишуть же вони: з українських. А раптом тоді українці заявлять на них свої права: наше, мовляв, нам поверніть. Не напишуть, адже Україна з давніх давен традиційно дозволяє «старшій сестрі» плювати собі в кашу. І – нічого. Тому «старша сестра» й не поверне забрані в нас скарби. Бо те, що вона бере, Росія ніколи й нікому не повертає. Амінь! Як писав колись один козацький полковник кошовому отаманові Калнишевському: «Гаплик! Проспали ми свої степи, москаль їх заграбастав», так воно і є. І, мабуть, ще довго, довго буде.

Насамкінець. Колись в Україні передання таке було (або ж, іншими словами, легенда, казка): народні пісні, що їх ми співаємо, звідки б ви думали? Виявляється, не з України – за українськими ж переданнями. Українські народні пісні, виявляється, із… Синього моря. (Де воно? А Бог його святий знає, де саме. Хоча всі моря, як розібратися, навзагал сині. Навіть те, що зветься Чорним.) Так ось…

Люди недоробили панщини, – так починається давня казочка, – а Мусій і давай виводити їх із Єгипки (відгомін біблійної легенди про те, як пророк Мойсей вивів євреїв – а вони при чім до українських пісень? – з єгипетського полону). Першими пішли євреї та цигани, а за ними другі якісь люди – багато людей. А далі ось що лучилося. Передні вийшли, а задніх море залило. Звідтоді вони живуть у Синьому морі, складають пісні – з горя чи що? – списують їх на камінцях і кидають ті камінці нам на берег… А ми підбираємо камінці та й співаємо їхніх пісень – вже як своїх. А далі й приклад наводиться: один чоловік «із нашої слободи служив матросом у Марнополі (слід гадати в Маріуполі Донецької області). То це, каже, п’ють горілку бурлаки, а на камінь дивляться. П’ють і дивляться, а потім давай співати бурлацьких… А чого, питається, наші співають чужих пісень, людей із Синього моря, що записують їх на камінчиках і нам їх на берег викидають? Та того, що «наші люди пісень складати не тямлять». (В чому дозвольте засумніватися. Україна нині нараховує чи не двісті тисяч пісень – та яких пісень! – В. Ч.) І далі, правда, додається: «окрім же морських людей, пісні про свої вжитки складали ще запорожці, та й ті вимерли, їх пісні найкращі».

Таке гарне передання, легенда така поетична, а які можуть бути претензії до поезії? Хай буде так, як і закарбувалося в пам’яті народній. Та й поетично звучить: пісні з Синього моря. Бо як послухаєш наші пісні, українські, то й справді здається, що такі незвичайні, божественні творіння не могли скласти прості люди. Мо’, й справді вони з Синього моря?…

А ось скіфських пісень вже ніхто й ніколи не почує. Навіть бодай, як вони звучали.

Скіфські пісні вимерли, як ще раніше них вимерли, щезли зі світу білого і їхні творці, десь загубившись, розчинившись у тисячолітній пітьмі історії… Залишилися лише їхні могили, а в них – скарби, що й нині звучать як найдовершені пісні із синього-синього моря-океану.

Не зовсім добре лазити до когось в могилу, у правічну хату чиюсь, чийсь віковічний сон турбувати, але археологи стоять вище цих умовностей, бо мають розповісти світові, хто ж такі скіфи із наших, із українських степів, як вони жили і яких співали пісень, що ними для нас навічно залишилися їхні художні творіння… Із золота, бо зроблені – і це головне – із золотом їхніх душ.

…І довго-довго після Чортомлика, що прославив його на увесь світ, згадуватиме Іван Забєлін Україну, згадуватиме з незрозумілою йому самому, русаку! – ностальгією, якусь Україну, званою Малоросією, а згадуючи, ні-ні та й замислено, на душевному щемі повторюватиме рядки її Великого Поета:

Там сонце, там місяць ясніше сія,

Там з вітром могила в степу розмовляє,

Там не одинокий був би з нею і я…

Там справді і сонце, і місяць ясніше сіяють!

Там якось трапилось одному чоловікові проїздити верхом повз прадавні могили, і застав його дощ. З’їхав він на могилу, зняв з коня сідло, накрив його половиною бабу, а під другу половину сам сховався. Дивиться, а з сусідньої могили баба йде. Важко човпе вона кам’яними ногами, підійшла й говорить сусідці:

– О, то в тебе, сестро, і гість є? Тепер тобі, самотній, не сумно…

І заходилися обидві баби розпитувати чоловіка, як і що тепер на світі робиться: чи носять на різдвяні свята вечерю, чи ходять у гості кум до кума, кума до куми, брат до брата, а сестра до сестри? Чи співають тепер півні? І яке воно нині життя-буття в людей? Чим вони веселяться і що їх теперича печалить і що їм болить, і яка радість-журба у них?

– Все так, як ви й питаєте, – одказує чоловік. – Ходять у гості один до одного – і родичі, і знайомі, і односельці, і просто добрі люди.

– Се добре, що ви ходите один до одного у гості, – заспокоїлись кам’яні баби. – Ось і ти до нас у гості прийшов, виходить, не перевелися у світі добрі люди…

Тоді баба, що надійшла, і каже, зітхнувши:

– Довго, довго нам, сестро, ще доведеться стояти…

А що мала на увазі – і не збагнути.

Сказала і, спустившись з могили, поволеньки почовгала на свою ще не розкопану могилу. І заклякла на ній у сірій пелені дощу.

У далину вдивляється. Наші жінки, – у них теж не мед життя, проте вони хоч чоловіків, на одміну од кам’яних товарок своїх, мають, дітей, сім’ї, а кам’яні їхні подруги на могилах самотиною гибіють, одинокі, як перст одрізаний. То ви вже, пане, учений, уві сні прохали селяни археолога (йому часто снився цей сон, дивний-предивний), як будете їх перед розкопками з могил знімати, не зобидьте жодну. Кожна з них хоч і кам’яна, а все ж – баба… Як той казав, жіночка. Тож з ними треба, як і з нашими жіночками – ласкаво та лагідно… Бо вони своє в самотині за віки та віки відстояли та відгибіли на дощах та вітрах… А взимку й на холодині… Та й давні люди можуть образитись, що ми їхніх жінок обижаємо. А образившись, розгніваються і лихо тоді на нас нашлють. А в нас і свого дівати нікуди – то нащо нам ще й чуже?

Снилось так археологу після розкопок Чортомлика ще довго-довго…

З жіночим іменем Cолоха

Оповідання, що складається з двох листів до друга

Прийшов же я та у неділю -

Дала Солоха сорочку білу,

Дала, дала та ще й наділа,

Ти моє серденько розвеселила…

З української народної пісні

Лист перший

Iз запізненням у дві тисячі років.

Але ж і побачив денні зорі

Дорогий сябро!

Даруй, що трохи затримався з відповіддю на твій гарний лист, але, нарешті впоравшись із невідкладними справами, буденними й рутинними – те-се, п’яте-десяте, беруся за відповідь.

«І що тобі коштує розповісти мені про те, що мене цікавить? – запитуєш ти в своєму листі. – Адже ти, знаю, працюєш над книгою про Скіфію та скіфів, що має зватися загадково – «Сини змієногої богині», тож і про Солоху згадаєш, адже ти в матеріалі, то напиши за одним рипом і мені – про Солоху. Щось у душі моїй завертілося таке… розтаке… Поетичне. Хочу щось утнути – чи віршика, чи розмахнуся – творить – так творить! – на поему. Або ж і баладу. Про неї, про Солоху. Зарані вдячний».

Нічого це мені не коштує, тож і пишу.

Тебе, поета, зацікавив наш курган Солоха з рідкісним, як ти пишеш, йменням. («Знаю, смерчі в США, звані там торнадо, чомусь носять жіночі імена, а ось що й скіфські кургани – принаймні один з них – має жіноче ймення, дізнався вперше. Звідки та чому в нього жіноче ім’я Солоха?»)

Курган з жіночим йменням Солоха, що тебе зацікавив, знаходиться – знаходився! – біля села Велика Знам’янка Кам’янсько-Дніпровського району Запорізької області – це на березі нинішнього Каховського водосховища. Висота його була вельми пристойною як для таких споруд – 18 м. Себто курган належав до розряду великих. Щоб не сказати величезних, адже ймовірно, що його первісна висота сягала і всіх двадцяти метрів.

Один з авторів, що колись писали про нього, великознам’янського велета, зазначає: «Навколишні мешканці чомусь назвали його Солохою, і під цим іменем він і увійшов до світової науки…»

Тебе цікавить, чому це курган (чоловічого роду) та носить жіноче ймення? Слід пам’ятати, що українці здавна кургани називали могилами (жіночий рід), і нині наші словники дають таке тлумачення одного із значень терміну «могила»: високий насип на місці давнього поховання. Себто курган. А до нього в свою чергу таке пояснення: «Насип над стародавньою могилою». І приклад: «На території, де раніше жили скіфи, зберігається й досі багато курганів. Це земляні горби, які скіфи насипали над могилами своїх вождів».

Тепер щодо назви. Чому, приміром, могила (курган) називається Гострою (Гострим) – є така в Запорізькій області, – зрозуміло: вершина її різко звужена, наче загострена, гостра, тому й відповідна назва.[75] Але чому Солоха?

Хто така Солоха, що удостоїлась такої честі? Відповідаю: не знаю. І цього ніхто не відає. Чи була історична (реальна) жіночка з іменем Солоха, що саме її ім’ям названо могилу-курган – цього з певністю теж ніхто вже не скаже. Багато звідтоді води з Дніпра попливло. Але я провів деяке своє «розслідування» і ось до якого висновку я дійшов.

Солоха – жіноче українська ім’я (одна з форм імені Соломія – Солоха, Солошка), а глибше, історично Солоха – вже забутий (відомий лише спеціалістам) персонаж східнослов’янської, зокрема української міфології. Паралелями її вважається Баба, іноді русалка. А Баба у давніх слов’ян – жіноче божество. Спершу втілення хмар, пізніше світла. І зокрема – місячного. Божества Баби, за віруваннями наших пращурів, жили на високих горбах або гірських вершинах, тож і досі в слов’ян, зокрема в українців зустрічаються назви «Бабина гора». Оскільки ж Солоха була, повторюю, одним з уособлень божества Баби, то й курган тому, очевидно, назвали Солохою. Себто Бабою. Інших пояснень я не знаходжу. (Хоча можливо, що в давні, вже українські часи, особливо в козацькі, біля кургану жила якась Солоха, як водиться, товста баба, тому й курган прозвали так: Баба Солоха. А потім вціліло лише одне ім’я.) Але, певен, що перша моя версія – щодо божества Баба, – ймовірніша.

Розкопував Солоху у 1912 році, дістаючись її таємниць, відомий (а втім, по-справжньому він, як писатимуть дослідники, стане відомим лише після Солохи, своєї лебединої пісні) російський (я вже якось писав, що на українських землях у ті часи мали право розкопувати наші кургани і бути повними їхніми господарями і власниками лише представники «старшого брата» – що вдієш, як Україна тоді була безправною колонією у своєї північної сусідки!) археолог, сходознавець, професор Петербурзького університету, один з керівників Археологічної комісії Микола Іванович Веселовський (роки життя 1848–1918). Імпозантний (правда, дещо товстуватий), з великою і пишною – істинно руською – бородою, на вигляд класичний руський інтелігент вісімнадцятого сторіччя (він таким і був) – археолог-професіонал вищого класу! Невгамовний і невтомний! Досить сказати, що він провів – без перерви! – 29 польових сезонів підряд – випадок у практиці археології до того нечуваний! Це дає підстави вважати, що він жив археологією. Досліджував кургани на Дону, Кубані, в Криму і на Дніпрі. Солоха – апогей його наукової діяльності.

Розкопки третього за величиною кургану України (після Чортомлика і Куль-Оби), розпочали наприкінці весни 1912 року. І це при тому, що Веселовський, як досвідчений практик, бувалий у бувальцях, одним з перших побачив те, чого не бачили інші: Солоха в давнину була пограбована (виднілися сліди грабіжницького ходу, проритого від підошви поховання – ями й западини на схилах). І все ж археолог вирішив не відмовлятися від задуманого. Практика свідчила: рідко яким «потрошителям» могил вдавалося пограбувати поховання під мітлу, що-небудь неодмінно залишалося непоміченим – бодай крихти, адже злодії завжди спішили, товклися в тісному лазі, в пітьмі, задихаючись від кіптяви й диму смолоскипів, тож бувало, що дещо й проґавлювали – сховки, бокові захоронення тощо. Як і багато викрадених речей розсипали. А тому Солоха не могла бути винятком. А ще Микола Іванович, як істинний русак, понадіявся на безсмертне руське «авось» – мо’, що-небудь і вціліло?

З тією надією й почали.

Повністю знести такий велетенський – справді, як гора! – курган з жіночим йменням у Веселовського рішуче не було аніяких можливостей.

– Такий здоровий, що й решетом не накриєш, – жартував археолог і в передчутті доброї – чи – добрячої – роботи потирав руки. – Трохи завеликувата Солошечка, як на ті гроші, що їх мені виділила комісія. Такенна-такеленна, – повторював він слівце, почуте від місцевих селян. – Одне слово, чималенька. Сот зо дві кінних грабарок потрібно і стільки ж, чи не більше, землекопів! Та, як мінімум, два польові сезони каторжної роботи, коли й тачки не витримуватимуть, і як ті скіфи зуміли задарма таке нагорнути, що його і за гроші через тисячоліття не розгорнеш?!.

Але наперед знав – розгорне. Роботу вирішив провести по старинці – глухою траншеєю. Тільки так можна було відносно дешевше і з меншими фізичними затратами дістатися поховання в материковому ґрунті з тією «технікою», що була найнята – кінними грабарками та землекопами з власною мускульною силою. А суть полягала ось у чому. Посередині кургану (починаючи з його підніжжя) вирізалася широка смуга в напрямку вершини і поступово поглиблювалася – до підґрунтя. Себто в центрі кургану – на глибину 18 метрів (його висота). Та плюс у материковому ґрунті до дна могили треба буде пройти ще метрів з десять чи й більше. Загалом вийде метрів під тридцять – нічогенько! З такої глибини небо вгорі й справді здасться з овчину – є таке російське прислів’я. Чи копійкою в п’ять номіналів. Не доведи Господи, обвалу (а він можливий, бо кріплення – за відсутністю лісу – ніякого) – ніхто не порятує, і тоді в скіфській могилі додасться покійників. Тож для безпеки стіни траншеї доводилося робити похилими. Але ж тоді чим ближче до дна, тим вужчою ставатиме траншея й, отже, зменшуватиметься площа, на якій доведеться розкопувати саме поховання й робити дослідження – небажана тіснява. Та ще й нервуй, чи не обваляться земляні стіни глибочезної траншеї? Все ж таки насип кургану, хоч і злежався за дві з чимось тисячі літ, проте наносний і не є материком.

Але іншого виходу не було – взявся за гуж – не кажи, що не дюж – не так для помічників та робітників, як для себе повторював Микола Іванович відоме прислів’я і збуджено, аж якось мерзлякувато серед літньої спекотняви потирав руки – пора братися до праці. Десятки найнятих ним кінних грабарок і землекопи з тачками чекали його сигналу, готові потягтися до могили суцільним гужем… (Перед тим вони старанно молилися, просячи у Всевишнього і взагалі у небесних сил прощення за те, що будуть «вдиратися» в чужу могилу, порушуючи вічний спочивок чужих людей, яким, можливо, і їхні співплемінники бажали колись і царства небесного – якщо бажали, – і землі пухом…)

Минули тижні і тижні тяжкої праці копачів та грабарів-візників, коли надривалися й коні і селяни скаржилися, що це робота до вирвипупа! Траплялися дні, коли й сам археолог, незважаючи на свій уже немолодий вік, хапався за лопатку і не стільки допомагав, як метушився – таке було велике нетерпіння пошвидше дістатися до материкового ґрунту, до таємниць Солохи.

Врешті-решт дісталися.

І коли вичистили лоно материка в глибочезній траншеї на вісімнадцятиметровій глибині, то загледіли обриси чималої могильної ями – її площа сягала 27 квадратних метрів! Чим не підземний палац вирили для свого владики царські скіфи.

Потім довго – день-денно – без передиху (археолог квапив: швидше, швидше, вже осінь не за горами!) виймали з могили землю. І це на дні траншеї, земляні стіни якої здіймалися обабіч чи не на два десятки метрів угору! Глянеш, а над тобою отакунький шмат неба блакитніє. Сонця й не видно. Та археологу не було коли і вгору глянути – копати, копати, копати!

Здоровенний ворот скрипить і скрипить, витягуючи з могили цебро за цебром землю – чи були в тій землі які речі (а могли ж бути, досвід інших розкопок це підтверджував) – не було коли її пересівати на решетах чи й перебирати між пальцями – ломилися до царевої могили.

Та ось вже розчищене і її дно – як і підозрював Веселовський (власне, чекав), вона таки виявилась пограбованою. Ще в сиву давнину, тут його інтуїція не підвела. Вже добре видно грабіжницький лаз, забитий чорною землею, пробитий від підніжжя кургану прямцем у могилу (знали, де вона знаходиться?).

Лаз тісний, довжиною довше десяти метрів, небезпечний – як вони зважилися без кріплення лізти в таку дірку? А потім ще й у могилу, і все заради нього, мерзенного жовтого металу, будь він неладний!

Могилу – як підмели!

Правда, грабіжники, як завжди, квапилися – боячись, аби їх не застукали – розправа тоді швидка, – тож дещо з поквапу й погубили. Але так, дріб’язок: кілька нашивних золотих бляшок, срібну чашу кілік для вина з грецьким написом. А ще знайшли – випадково, копач босою ногою наколовся – золоту голку. Археолог насторожився: виходить, тут колись була жінка? Хто вона? Цариця? Наложниця? А що жінка була похована, то це так, бо для чого чоловікові голка? Бодай і на тому світові?

В боковому підземеллі, що його невдовзі виявили, був чималий мідний казан і якийсь невеличкий залізний візок із сіткою. Схожий на мангал для підсмажування на багатті м’яса.

Неподалік головної могили, у якій здогадно було поховано царицю (від людини залишився лише тлін), виявили поховання двох коней. Біля них знайшли золоті налобники у вигляді рибок, нащічники, формою схожі на крила, різний дріб’язок із збруї і… І все.

Не густо.

Море праці і такий улов?

Археолог був у відчаї. Хоч і ждав, що могила може бути пограбованою, але щоб так?…

Ох, Солоха, Солоха!..

– Це, мабуть, тому, – зітхав, – що мені ніколи не таланило з жінками…

– Що ж ви хочете, пане, як баба вона і є… баба, – співчутливо, аби підбадьорити, казали грабарі. – Хоч тоді, хоч теперечки. Всі вони… Солохи.

Археолог, ніби шукаючи відповіді на своє розпачливе запитання «Та що ж це таке?», глянув угору (голову довелося закинути чи не на спину, аж кашкет зсунувся на потилицю) і з глибини одинадцяти метрів могильної ями та вісімнадцяти кургану побачив над собою… зорі. Що густо висипали у високості – аж зазорів шматок неба!

– Котра година? – поспитав і, діставши годинника-цибулину на срібному ланцюжку, глянув на циферблат. Було близько четвертої. Літнього дня. А він на півдні – довгий-довгий. До вечора ще і в п’ять годин не вбереш світла, а зорі вже висипали. І тут збагнув – так на денному небові бачать зорі ті, хто перебуває на дні колодязя. Тож угорі так звані денні зорі, і невідь-чому археологу від зірок у денному небі стало мовби легше. Він подумав: а може, ще й не все втрачено? Чого передчасно занепадати духом? Під таким великим курганом, який вони пробили лише посередині, мають бути ще й інші могили. Принаймні бодай ще одна. Навряд, аби грабіжники в пошуках другої могили, прорили ще один лаз. Та його ніде й не видно. Вони ледве з одним упорались, раді, що вибралися з того світу живими та ще й з добрим ужитком.

Але вже кінчався польовий сезон, а з ним і літо. А разом з ними – й казенні гроші, виділені на Солоху. Доведеться розкопки відкласти до наступного сезону і вже за другим разом гарненько дослідити поховання.

Притулившись спиною до земляної стіни (болів поперек, прямо виламувало його), Веселовський жадібно дивився на денні зорі, що так густо висипали на денному небі – висипали, наче з іншого світу. Може, там, де зараз світять денні зорі, й скіфи кочують? Ті скіфи, які давним-давно щезли не лише з цих степів, а й узагалі зі світу білого… І відчував себе щасливим. Ну, майже щасливим. Тому, що ясного дня бачив у небі зорі – справді, не кожному це дається бодай раз за життя побачити. Хіба що копачам колодязів… Врешті заспокоївшись, розтираючи кулаком поперек, вирішив остаточно: розкопки на цьому завершити, продовжити ж їх у наступному польовому сезоні.

Попереду була зима і її треба буде пережити, істинно – пережити. Бо жити він буде, як почнеться новий польовий сезон і він продовжить розкопки… А над ним, над Придніпров’ям все так само сяяли денні зорі і бачив він їх тільки тому, що стояв на дні скіфської могили, а отже, за крок-другий від її ще не розкритих таємниць. І був за це вдячний Солосі. Що дякуючи їй, вперше – хоч і провів життя на розкопках (раніше він не опускався на таку глибину) побачив денні зорі.

…Дорогий друже – непередбачені обставини! Даруй, але на цьому буду ставити крапку в своєму квапливому листі – вже ранок скінчився (мій звичний робочий письменницький ранок), і мені час збиратися до праці – в редакції. Так було, так є і так, сподіваюсь, буде. А як воно було далі – напишу в іншому листі – чекай. Веселовський хоч і спізнився на дві з чимось тисячі років із першою могилою, але під час другого польового сезону неодмінно щось має знайти. У пограбованому кургані! З жіночим йменням Солоха.

Лист другий

Золотий гребінь Cолохи (не рахуючи горита), або «Eх, добра жінка! Чорт – не жінка!»

Привіт, привіт, друже!

Аж тепер, впоравшись зі своїми невідкладними справами, завершую свою епістолію і нарешті напишу – ти чекаєш, очевидно, з нетерпінням? – що ж було далі і кого – чи що? – знайшов під товщею Солохи археолог Веселовський у новому польовому сезоні року 1913-го.

Констатую (а втім, це резюме попереднього до тебе мого листа): центральне поховання Солохи виявилося – як, між іншим, й очікував археолог, вірячи й не вірячи – ще в давнину пограбованим. Поховали скіфи свого царя, пом’янули, як водиться за прадавнім звичаєм, потім рік насипали йому курган, справляли тризну, проспівали ритуальних пісень і покочували безмежними – тоді вони й справді здавалися безмежними – придніпровськими степами, а по якомусь часі за діло взялися могильні злодії… Отож центральне поховання належало цариці. Але повірити, що заради лише однієї жінки, бодай і в статусі жони владики, скіфи нагортали б такий грандіозний курган, один з найбільших у тих краях, археолог не міг. Цариця не мала самостійного значення, як і влади – Скіфія не знала на своєму троні жінок. Покійниця була всього лише жоною правлячого царя кочовиків. Коли ж скіфи насипали таке громаддя, то виходить, що під його товщею «ховається» ще хтось, і цим «хтось» має бути лише сам цар. Він або помер своєю природною смертю, або, швидше всього, поліг у бою, а вже його дружину за жорстоким звичаєм і поклали до нього в могилу, аби вона і на тім світі догоджала своїми пестощами високопоставленому мужу…

Тож треба було шукати господаря підземного царства Солохи – десь він там мав бути, повелитель Скіфії, до якого на той світ силоміць було відправлено жону – от уже справді нещаслива доля в жінок! (Хоча не виключено, що цариця добровільно погодилася піти на той світ за мужем – скіфи вірили в потойбічне життя і до смерті ставилися спокійно.)

Якщо царицю поховали в центрі, то цар мав бути десь збоку. Чи не хитрість це – покласти царицю на видноті, аби грабіжники обібравши її, більше нікого не шукали, обмежившись центральним похованням, і таким чином вціліє могила владики.

Так воно, власне, й виявилося.

Центральне поховання – цариці, – було пограбоване, а бокове, – царя – лишилося ніким не чіпаним. На що й сподівався ще раніше Веселовський. Був радий, що саме так і виявилося, і його професійне чуття не підвело. Тепер, власне, тільки й починалися справжні і, головне, результативні розкопки та дослідження.

Взялися за царя, шкодуючи лише про одне: аж жаль, що не збереглося його імені, ніхто не знав, коли він був царем, скільки царював і в результаті чого опинився в могилі. Втішало те, що поховання невідомого царя (але певно, багатого, можного й авторитетного, якщо його поховано під таким грандіозним курганом) вціліло і тепер багато чого розповість про Скіфію.

Владику Скіфії знайшли в боковому підкопі, що грав роль окремої могили – майже поруч з головною чи центральною ямою. Археолога Веселовського нарешті відвідала удача – слідів пограбування владики ніде й на позір не було видно.

Широка поховальна камера, у яку вів підземний коридор, була схожа на печеру з трьома додатковими боковими нішами.

В найбільшій – такому собі підкопі, хитро замаскованому в стіні ями, – і лежав цар, у двох інших знаходилися поховальний інвентар та різні речі того ритуалу, посуда тощо.

В головній ніші швидко виявили тайник, де й були заховані цінні речі, і все – ціле-цілісіньке, незаймане-нечіпане, все лежало так, як і було тисячі років тому покладене. (Пограбувавши центральне поховання, грабіжники були певні, що із своїм завданням вони впорались і більше нічого путнього і вартого їхньої уваги під курганом немає, а отже, й поживитися більше нічим. Треба пам’ятати, що подібні рішення приймалися в тісному лазі, власне, норі, де можна було пересуватися лише поповзом, майже скорченим, в норі, що могла в будь-яку мить обвалитися (що й сталося, наприклад, при пограбуванні Чортомлицького кургану), в задушливій поховальній камері, повній сморіду – навряд чи на час грабунку труп цариці встиг повністю розікластися, в суцільній пітьмі, яку й уявити – там, на поверхні, серед білого дня, важко (чадні смолоскипи навряд чи рятували ситуацію), отже, все робилося поспіхом, тож було не до пошуків інших поховань.)

Покоївся владика вельможно, в бронзовому грецькому шоломі, вбраний у пишні шати, розшиті золотими бляшками з рельєфними зображеннями і все навколо нього сяяло – як відкрили могилу – золотом і сріблом. На руках – п’ять золотих браслетів, на шиї золота гривна із головками левів на кінцях.

На радощах Микола Іванович поривався навіть станцювати гопак, що його знічев’я, під час дощів, коли розкопки припинялися, навчився в місцевих селян – та так станцювати, щоб і земля задвигтіла! – але заважали умови і тіснота. Та й могила – забобонні дядьки раз по раз хрестилися – не місце для танців. З трудом заспокоївшись, Микола Іванович перехрестився, помолився й присів навпочіпки біля тлінних останків царя. Біля них стояв парадний посуд: шість срібних посудин (на одному – сцени полювання кінних скіфів на лева, що, очевидно, відбувалося ще за час перебування скіфів у Передній Азії, в Причорномор’ї такі звірі не водилися) і ще велика дерев’яна посудина, прикрашена прибитими до неї рельєфними пластинами. В сховку (коли його відкривали, наперед були певні, що там знаходяться найкоштовніші речі, якщо для них приготували окреме замасковане місце, і не помилилися) лежала масивна плоска чаша – фіала, прикрашена фігурками левів, які терзають козла, – традиційний і улюблений сюжет кочівницької знаті, на якому – та подібних – номади виховували молоде своє покоління: будьте воїнами-левами, як леви терзайте своїх супротивників, і перемога буде завжди за вами!

Разом із своїм повелителем були поховані (попередньо, звичайно, задушені) двоє слуг – зброєносець та виночерпій, а також п’ять коней. У великих глиняних амфорах колись було вино, а в мідних казанах тоді ж полишили й м’ясну закуску, звану напутною їжею.

Зброя царя прикрашена коштовним металом.

Горит (одна з дорогоцінностей Солохи), у якому виявилося 180 наконечників бронзових стріл (древка їхні, як і сам лук, зотрюхли) – оббитий розкішною срібною пластиною.

Обкладка традиційно мала кілька поясів-фризів рельєфних прикрас. На верхньому – лев і грифони терзають оленя (вже знайомий «звіриний стиль»), на широкому середньому фризі – сцена поєдинку кінних і піших воїнів. По одягу й зброї – короткі акінаки, бойові сокири, довгі каптани, оторочені хутром, просторі шаровари, довге волосся, що спадає на плечі – і ті, і ті скіфи. Ось тільки вершники бородаті і явно немолоді, а піші юнаки безбороді. Зрозуміло, що зображена сцена битви представників двох скіфських племен, але яких? І за віщо вони стали між собою на герць? Молоді безкінні воїни вродливі (симпатії творця на їхньому боці), а ось вершники наче аж потворні – вирячені очі, товсті губи, носи «картоплиною». Чи не боротьба це, бува, тих скіфів, які після багаторічної відсутності, повернувшись з походів у Передню Азію, зітнулися в степах Причорномор’я з молодим поколінням, яке на той час підросло, і мусили з ним воювати за місце в степах? Про це писав Геродот.

«…Хоча вирішальну перемогу над кіммерійцями скіфи здобули ще в період, який передував їхнім передньоазіатським походам, при поверненні в Причорномор’я вони знову витримали тяжку боротьбу за остаточне утвердження свого панування. Аналіз переданого Геродотом епічного сказання, в якому відображені ці події, дає підставу думати, що супротивниками скіфів було молоде покоління народу, що населяв Керченський півострів (Боспор Кіммерійський). Свого часу жителі цього півострова були підкорені скіфами, і тому скіфи вважали їх своїми рабами. Відновивши силу під час тривалої відсутності основної частини скіфів, цей народ (очевидно, кіммерійці) зробив спробу повернути втрачену незалежність. Намагаючись захистити свою землю, повсталі викопали рів «від Таврських гір до озера Меотиди». Скіфам вдалося знову підкорити цей народ лише після жорстокої битви. На думку дослідників, на срібному налуччі (гориті. – В. Ч.) з кургану Солоха зображена сцена битви престарілих скіфів, які повернулися з походу, з молодими супротивниками» (Історія Української РСР. Т. 1. С. 134–135).

І нарешті – нарешті! – найбільша коштовність, що стане вершиною скіфсько-грецького мистецтва, відомого на сьогодні: біля голови царя лежав золотий гребінець – як художній виріб він і нині не має собі рівних у всьому світі! Вже за один цей гребінь варто було розкопувати Солоху!

…Друже мій! Пишу тобі листа і з жалем думаю, що ніякий опис ніякими словами не може передати того, що побачиш власними очима, тримаючи в руках гребінь, тож такі речі, дорогий сябро, треба дивитися, як кажуть, в натурі, в живі очі, та все ж я спробую його бодай побіжно і чисто інформативно описати, аби ти міг мати хай і віддалену уяву, що ж таке знаменитий золотий гребінець Солохи.

Золотий гребінь (так, так, той відомий і нині нам предмет особистого туалету у вигляді довгої пластини із зубцями з одного боку (можуть бути і з двох) для розчісування волосся – його, крім хіба що лисих, носять всі чоловіки в кишені (як і для скріплення волосся та прикрашення наприклад, жіночої зачіски), виконаний з таким талантом і майстерністю, що по всьому видно: майстер-гребінник був видатним художником і творцем свого часу! Жаль, що не збереглося його ім’я!

Вага знахідки 294 грами, висота – 12,3, а ширина – 10,62 см. У нього дев’ятнадцять довгих чотиригранних зубців, що скріплені фризом із фігурок лежачих левів, а над ними – скульптурна група, композиційно блискуче побудована, двох піших воїнів, озброєних акінаками, а третій у центрі на коні з мечем.

Скіфи зазвичай довговолосі й бородаті, вбрані в типовий для них одяг – каптани, взуті в м’які чобітки, що їх греки називали «скіфіками». У двох (піших) поверх каптанів зодягнені захисні обладунки, у вершника в центрі (чи то, бува, не сам цар?) – на голові грецький шолом, на гомілках – поножі, звані у греків кнемідами. Зброя зображена чи не з фотографічною точністю – щити різної форми й конструкцій, горити – повні стріл, короткі скіфські мечі-акінаки, спис…

А як жваво і динамічно, з великою художньою довершеністю, просто з блиском передана сцена бою двох піших і вершника! Спершу вершників, очевидно, було двоє, але один з них утратив коня (він лежить під ногами і стікає кров’ю). Прикриваючись щитом, піший захищається від верхівця, який заніс над ним спис. На поміч вже спішить інший вояка, теж піший, з оголеним акінаком і той, котрий втратив коня, вже приречений, адже навряд чи витримає сутичку з двома суперниками!

На лицях воїнів – гнів і лють, віра в свою перемогу. Як все колоритно і з великою художньою якістю передано на золоті – до найменших подробиць як в одязі та зброї, так і в психології воїнів!

Щодо техніки виконання, то видно, що окремі фігурки – воїнів та коней – викарбувані зі шматочків золота, а потім філігранно спаяні.

Насамкінець майстер відполірував гребінь, підправив різцем окремі деталі, і шедевр готовий! Чи користувався ним цар за життя, зачісував-розчісував своє довге волосся, чи мав для цього простіший гребінець, наприклад, широко розповсюджений дерев’яний, а золотий беріг і потім забрав його з собою на той світ?

Швидше друге. Золотий гребінь мав слугувати йому в іншому світі, у небесному світі бога Папая.

І слугує й нині, вражаючи світ мистецькою довершеністю. Ні, друже мій, що б не казали, а грецькі майстри постаралися! До всього ж творець солошинського гребінця добре був обізнаний з побутом та життям кочівників, тож і зумів усе передати з документальною, як би ми сьогодні сказали, точністю, що в поєднанні з його обдаруванням і допомогли створити шедевр! (Іноді думаєш: а раптом майстер був скіфом – ось звідки його знання скіфського побуту тощо, – а мистецтву своєму він навчився у грецьких майстрів Боспору, га? Таке не виключено.)

Є щось спільне між трьома курганами – Чортомлицьким та Солохою з Подніпров’я і Куль-Обою, що здіймався колись біля Керчі на узбережжі Керченської протоки – всі вони грандіозні із грандіозних, зведені в одному стилі (наче один і той же курганний архітектор їх споруджував), належать до найбільших степових пірамід Придніпровської Скіфії, до її найвеличніших курганів, званих царськими.

Вони найбагатші за своїм начинням (навіть попри те, що всі вони у тій чи тій мірі були пограбовані в минулому), і ці три кургани прославили Скіфію і скіфів, увійшли до всіх видань світу. І в кожному з них знайдено по шедевру: в Чортомлику – амфору, в Куль-Обі вазу (кубок), в Солосі – гребінь, і ці витвори досі не мають собі рівних. (До вищеназваних курганів за грандіозністю споруд та багатством начиння примикають інші кургани України – Огуз, Козел, Гайманова могила, Олександропільський і, безперечно, Товста Могила, що збагатила людство золотою пектораллю.)

Три найбільші кургани Скіфії мають багато спільних рис як поховального обряду, так і подібного інвентаря. Та й споруджені вони були чи не в один час. Точніше, в одну епоху (Куль-Оба – остання чверть IV, Солоха – середина IV, Чортомлик – кінець ІV ст. до н. е.). Вони ж чи не найповніше розповіли світові про те, як у причорноморських степах 2300 років тому жили скіфи.[76]

Геродот, розповідаючи про похорони скіфських владик, зазначає, що своїх царів вони ховають в «області Геррос», неподалік від дніпровських порогів (до неї буцімто 40 днів плавання від моря).

«Сьома ріка – Геррос, – пише «батько історії». – Вона відділилася від Борисфену в тому місці, доки течія його нам відома. Від того місця пливе осібно. Називається, як і той край, Геррос. Тече в напрямку моря і відмежовує країну кочівників від царських скіфів. Впадає до Гіпакіриса».

Місцезнаходження трьох рік, названих Геродотом – Пантикап, Гіпакірис і Геррос, точно й нині не встановлено (всі інші ріки, названі Геродотом, означені).

В місцевості Герри, де жив підвладний скіфам народ гери, знаходився в VІ – V ст. до н. е. головний цвинтар скіфських царів і знаті.

Нині існує багато версій щодо знаходження річки Герри і області Геррос. Є й така: вона, загадкова Геррос, насправді там була, де колись здіймалися кургани Чортомлик та Солоха – себто біля Нікополя на нижньому Дніпрі, там, де виявлено величезне кладовище скіфів. (За деякими версіями, назва загадкового народу (племені) гери походить від грецького слова «герон», що означає плести. Звідси гери – ті, хто плете. Хоча б різні вироби з лози, очерету чи соломи).

Нині всі багатства знаменитих курганів України (за винятком хіба що пекторалі з Товстої Могили) – Куль-Оби, Чортомлика, Солохи й інших, на жаль, в Росії, у її славетному Ермітажі…

Нас, простіше кажучи, пограбовано.

Відкрито і серед білого дня. І те, що в нас забрано, виставлено як своє власне…

Вже почався й триває третій десяток літ, як Україна – незалежна європейська держава (якою вона, між іншим, і була до «приєднання» її в 1654 році до Росії). Маємо вже п’ятого президента (другий посідав верховне крісло два строки підряд), але жоден з них і словом не заїкнувся про повернення Україні її скіфських скарбів, викопаних у різний час з її надр і нині виставлених в Ермітажі. А подібний прецедент у світовій практиці вже був. Коли Греція втратила незалежність і була окупована турецькими військами, англійці (за згодою султана) вивезли з афінського Акрополя 201 ящик скульптур і ті викрадені скарби згодом розмістили в Британському музеї.

Греція терпіла й терпіла таке зухвальство й нахабство, але після того, як у 1830 році була відновлена її незалежність, уряд звернувся до Англії з вимогою повернути скарби, що по праву належали грецькому народові. І знаєш, друже, що відповіли британці? А те, що, мовляв, лондонський клімат (до речі, мрячливий і вогкий) більш сприятливіший для викрадених скульптур, аніж грецький (сухий і сонячний). Правда, як милість (можливо, в насмішку?) англійці прислали в Афіни гіпсовий зліпок однієї викраденої з Акрополя скульптури – це ж треба, га?

От і думаєш… Можливо, греки самі ж і винуваті? Річ у тім, що колись їхня богиня перемоги, незрівнянна Ніка, зображувалася як прекрасна жінка з великими крилами за плечима. І ось, не мудруючи, греки подумали: перемога завжди непостійна (що загалом так), а тому перелітає від одного противника до іншого. Тож афіняни, аби Ніка раптом не могла перелетіти від них до їхніх противників, нічого кращого не придумали, як позбавили богиню крил. І безкрилою увічнили в скульптурі. Вважалося, що позбавлена «літального апарату» богиня Ніка назавжди залишилася в Афінах… Тільки то вже була не крилата богиня Ніка, а просто… просто приземлена звичайна жінка. Бодай і вродлива.

Тож іноді думається мені, що й ми, українці, теж позбавили свою богиню здатності до лету. А хто буде рахуватися з народом, у якого богиня перемоги безкрила? От і Росія не рахується з безкрилою Україною, якою вона стала після горезвісного її «приєднання» до Росії.

Ось один з прикладів, що його хотілося б назвати «ПРО ЧОРНОГО ЖУКА, ЯКИЙ СКАЧУЄ З ГНОЮ КУЛЬКИ».

У 2004 році Москва видала книгу «100 великих заповедников и парков» (серія «100 великих…») без імені автора (чи авторів), лише зазначено, що автором-упорядником виступає якась Юдіна. Книга побудована за таким принципом: спершу називається країна, а потім розповідається про її заповідники та національні парки. На 248 сторінці значиться: РОССИЯ. Гаразд, Росія то й Росія, тим більше, вона має свої чудові парки та заповідники. Але розповідь під рубрикою «РОССИЯ» починається про… Про який би, ти думав, заповідник? Та про… Асканію-Нову. Ні більше, ні менше! Росія і Асканія-Нова зовсім не одного поля ягідки. Де Крим, а де Рим! Де Україна, а де Росія. Не забуваймо, це стверджується – що Асканія-Нова належить Росії – у 2004 році, а не за якогось там російського царя Гороха, коли людей було трохи і всі вони були малописьменними, ясна річ, а географії й зовсім не знали. Україна вже давно незалежна європейська держава, має свою споконвічну територію і кордони. Та й за есересерівських безправних часів, коли була соціалістичною республікою з додатком «радянська», Україна теж мала свої адміністративні кордони (в рамцях СРСР) і тоді – як і раніше – Асканія-Нова була її територією. То як це згадана Асканія-Нова може належати Росії, як вона – Асканія-Нова – селище міського типу Чаплинського району Херсонської області, що теж належить Україні. Школярам це відомо, але тільки не анонімним авторам виданої в «зореносній» книги. Приписавши собі «уникальный уголок», ніде й словом не згадується, що той «уголок» знаходиться на території України і є її власністю – в межах кордонів, визнаних, між іншим, і самою Росією. Як ніде й словом не згадується, що він не де-небудь, а на території України – це ж треба? Грабіж серед білого дня! Правда, Україні в іншому місці милостиво дозволено мати Софіївку, Тростянець, Алупкінський парк, Нікітський ботанічний сад і Ботанічний сад Української академії наук. І – все. Асканія-Нова належить – за книгою «100 великих заповедников и парков» – саме Росії. (Слава Богу, Білорусі залишено в тій книзі Біловезьку Пущу!)

У матеріалі про Асканію-Нову скрупульозно перераховано все: і кургани та кам’яні скіфські баби на території заповідника у його неозорих степах, наводяться дані про клімат та середню температуру взимку й улітку, перераховані тварини (сайгаки, антилопи, олені, бізони, зебри, антилопи гну тощо), 60 видів пернатих, рослини, трави, згадуються хом’яки, тушканчики, лісові миші, їжаки, ящірки, степові гадюки, вужі тощо.

Навіть згадується чорний жук, «перекатывающий навозный шар», як чи не головна «достопримечательность». Чорний жук – це, очевидно, скарабей – рід жуків підродини гнойовиків, забарвлення він і справді чорного. І справді, скарабей живиться гноєм тварин, з якого попередньо скачує кульки.

Так ось, згадується навіть цей жук, який скачує гнойові кульки, тільки ніде ані словом не згадано, що Асканія-Нова – це Україна, а ніяка не Росія. (Цікаво який же скарабей, жук-гнойовик, скачуючи із гною тварин собі кульки, писав нариса про «уникальный уголок» – заповідні степи Асканії-Нови?)

І ось що сумно. Україна на таку «творчість» жука-гнойовика «братньої» Росії не обурилась і ніяк не відреагувала, не заявила протест на такий грабіж! А це таки грабіж, бодай і зроблений на сторінках книги. Тепер Росія може оголосити не тільки Асканію-Нову своєю, а й усю Україну. В якості, звичайно, Малоросії. Що вона, між іншим, і чинить.

А все тому, що ми дозволяємо себе зневажати. До речі, одна з популярних московських газет в замітці (відповідь українському читачеві) «…Чому Україна зневажена», так роз’яснила суть: «Існує певний закон дипломатії – протилежна сторона може прищемлювати інтереси рівно настільки, наскільки дозволяє «ущемляемая сторона». І далі додає: питання не в тому, що хтось щось там заявляє, «ущемляя» наші права, а в тому, чи дозволяємо ми, аби нам так чинили, наскільки ми самі господарі політичного і духовного простору країни. Тож поки ми будемо ходити, «кланятись і випрошувати (у північної сусідки) дешевий газ і нафту в обмін на політичні преференції»? Воістину!

Але повернемося до Солохи. А втім, аби не повторюватися, підсумую коротко: всі скарби Солохи (як і інших українських курганів) в Ермітажі, в Санкт-Петербурзі, другій столиці Росії. Як власність Росії. Бо ми самі їй дозволили (і нині дозволяємо) нас оббирати і зневажати. Невже й справді наша українська Ніка безкрила?

…Дорогий мій друже! Закінчуючи свого листа, я хочу згадати поетичні рядки одного українського, сьогодні вже забутого поета: «Я сумую за вами, ліси Білорусі, за піснями моїх синьооких сябрів».

Я – теж.

Гай-гай, давненько ми не бачились, не зустрічалися (ти зі мною в своїй Білорусі, я з тобою в своїй Україні), але в нас ще все попереду – чи не так? Тим більше, Україна з Білорусією сусідки і колись називалися ще й посестрами. Чому б нам не зустрітися – для початку в моїй Україні? Ми б з тобою наїздилися, находилися б Подніпров’ям, накупалися б у козацьких річках Базавлуці, Самарі, Кам’янці, Томаківці, виходили б долини і балки, байраки й степи, піднімалися б на прадавні могили – скіфські чи й ранішні, бронзового віку, на яких колись були козацькі дозори. Особливо починаючи з Нікополя, що за часів козацьких був знаний як Микитин Ріг, а ще раніше Скіфією, її чи не головним ядром, де колись здіймалися два її найвеличніші кургани: Чортомлик та в Запорізькій області Солоха, а біля села Олександрополя – ще й Олександропільський… Побували б ми й на місці, де колись здіймалася знаменита Товста Могила, що подарувала світові золоту пектораль і в тебе б тоді, певен, народився б задум щось таки написати – поему чи баладу. Хоча б і з назвою «Курган з жіночим йменням», історичну довідку за Солоху я тобі дав – тепер справа за тобою.

А ще б ми перечитали невмирущу Гоголеву «Ніч перед Різдвом». Пригадуєш, про коваля Вакулу та про його матір, жіночку сорока років? Так, так, про Солоху… Про оту, що, за Гоголем, була «ні гарна, ні погана з себе», але вміла вража ба… себто жінка «так причарувати до себе найстатечніших козаків (яким, як не завадить, між іншим, сказати, мало було діла до краси), що до неї вчащали і голова, і дяк Йосип Никанорович (звісно, коли дячихи не було дома), і козак Корній Чуб, і козак Касян Свербигуз…»

«А піде бувало Солоха в свято до церкви, надягнувши барвисту плахту з китайчатою запаскою, а поверх неї синю юпку з понашиваними ззаду золотими вусиками, та стане просто біля правого криласа, то дяк уже, далебі, закашлювався і примружував мимохіть очі у той бік; голова гладив вуси, закладав за вухо оселедець і говорив до ближчого сусіда: «Ех, добра жінка! Чорт – не жінка!»

Отакі вони, українські – воістину українські! – жіночки на ймення Солоха! Можливо, такою – справжньою відьмою! – була і та Солоха, чиє ім’я носив – і вічно носитиме в історії! – один з найбільших курганів України, тих далеких і бурхливих часів, що їх ми звемо скіфськими! І хай ми не знаємо (і знати вже не будемо), як називали його самі скіфи (та й чи називали вони взагалі кургани свої), але для нас, як і для всього світу, він назавжди залишиться з колоритним українським йменням Солоха. Які були скіфські Солохи, ми не знаємо, а ось добре знаємо, які були українські їхні товарки. А були вони, як і кожна істинна українська жінка, трохи відьмами. Пригадуєте, як у Гоголя Миколи Васильовича: «Солоха справді відьма… Кизяколупенків парубок бачив у неї ззаду хвіст, не більший за бабське веретено», пригадуєш, як балакали старі баби («особливо коли випивали де-небудь на веселій бесіді зайву чарку»), що Солоха «позатой четвер чорною кішкою перебігла дорогу, що до попаді якось прибігла свиня, заспівала півнем, нап’яла на голову шапку отця Кіндрата й побігла назад…»

Тож чи не для таких Солох, – а вони у всіх народів (і в скіфського теж) одинакові, були, є і будуть, бо прекрасні, як прекрасні всі жінки планети Земля, і замовив у грецьких майстрів цар сколотів знаменитий золотий гребінь, і з собою у світ пращурів забрав, аби там його… подарувати… Кому? Та їй, незрівнянній скіфській Солосі, може, й коханій, любці-голубці своїй, бо як же, друже сябро, – нам – і царям теж – жити у цьому світі без любки-голубки, без Солохи, яка, як і кожна жіночка, трохи відьма. Одне слово, як влучно зауважив колись голова з повісті «Ніч перед Різдвом»: «Ех, добра жінка! Чорт – не жінка!» Воістину!

Частина десята

І почалася «дивна» війна

Час народження великої Cкіфії

Вожді мої і ватаги! Старійшини і знатні мужі! Я, цар Іданфірс, син царя Савлія, онук царя Гнура, правнук царя Ліка, праправнук царя Спаргапіфа, позбирав вас у царську землю, щоб сказати вам лихі вісті: хижий звір підповз до нашого краю. Ім’я йому – цар персів Дарій. Його коні вже п’ють воду з Істру! П’ють воду із першої ріки на заході скіфських земель!

З історичного роману автора «Ольвія»

…Коли перша стріла скіфського воїна досягала ворога і валила його на землю, в ту мить у польоті вже було 5–6 смертоносних стріл, що, розтинаючи повітря, летіли одна за одною…

«Нас більше всіх, і ми кращі за всіх!» – не стомлюючись, любили повторювати царські скіфи, володарі усіх племен і народів Великої Скіфії…

А втім, що вона вже Велика, її владикам і повелителям ще треба було довести – не на словах, а на ділі. А тут і нагода трапилась: 514 року до н. е., коли полчища Дарія І Гістаспа ринулися в край синів змієногої богині.

І скіфи та перси – по суті, брати по крові й мові (і ті, і ті – нащадки аріїв), змушені були в кривавій віхолі зійтися в степах Північного Причорномор’я в смертному герці…

Справді, під дзвін мечів і співи стріл народжувалася Велика Скіфія – власне, Причорномор’я, що його скіфські орди, вторгнувшись із сходу, з-за Дону відвоювали в кіммерійців. Тоді ж до прийшлих кочовиків приєдналося аборигенне населення тамтешніх країв (а втім, прибульці його просто підкорили силою зброї) і почалася творитися Скіфія, тоді ще просто Причорноморська. І тоді ж почалася рання історія Скіфії, яку прийнято датувати VI–IV ст. до н. е.

Це був початок скіфської історії на теренах теперішньої України, коли вперше пролунало в степах Причорномор’я ймення невідомого до того народу «скіфи»; час, коли народ той, утвердившись, на віки залишив по собі такий слід, що навіть ім’я його стало прозивним, коли скіфами почали називати всі інші – кочові й некочові народи гамузом, які мешкали в Подніпров’ї та Причорномор’ї, в межиріччі Істра – Борисфена – Танаїса. Ба навіть поширилось на інші народи, наприклад, Казахстану та Середньої Азії.

Скіфи, запанувавши в європейських степах на початку та в середині І тисячоліття до н. е., підкорили там кіммерійців, здавалося, на віки й тисячоліття. Простіше – назавжди.

До першої половини VII ст. до н. е. відносяться найдавніші у Східній Європі знахідки скіфської матеріальної культури. Це, як прийнято вважати в науці, відправна точка скіфської історії. З цього часу і починає вживатися термін «скіфи» – щодо кочового населення, яке проживало на просторах північнокавказьких та причорноморських степів і яке вже мало ту субстанцію, що пізніше археологами буде названа як скіфська культура.

Залишилося в минулому більш як чвертьвікове панування скіфів у Передній Азії, що припало на другу половину VII ст. до н. е. (Згадаймо, як Геродот писав про період скіфської зверхності на Ближньому Сході: «Отже, скіфи володіли Азією впродовж двадцяти восьми років і своїм нахабством (не забуваймо: нахабство міста бере! – В. Ч.) і свавіллям (запам’ятаймо й це. – В. Ч.) усе перевернули там догори ногами. З одного боку, вони вимагали від підкорених народів данину, що вони визначали для кожного з них, а крім збирання цієї данини, вони роз’їжджали на конях і грабували все, що тільки було в нього».)

Повернувшись у Північне Причорномор’я, скіфи успішно там облаштували нову свою батьківщину, і подальша їхня історія пов’язана вже з територією саме Північного Причорномор’я. Тож з кінця VI ст. до н. е. у південних районах Північного Причорномор’я починає збільшуватись кількість скіфських поховальних пам’яток, особливо в межиріччі Дону і Дунаю, а більше їх зосереджено в Нижньому Подніпров’ї та Східному Криму, де згодом буде виявлено найбагатші скіфські поховання того періоду – курган Перша Заводська і Чабанцева могили на Дніпропетровщині, Золотий та Ак-Мечетський у Криму тощо. На час вторгнення у Скіфію перської орди Дарія І Гістаспа наприкінці VI ст. до н. е. простори Північного Причорномор’я були вже оббиті й освоєні скіфськими племенами під владою царських скіфів. Були вже визначені й кордони Причорноморської Скіфії – межі східного проходили по річці Дон, західного – по річці Дунай.

Відбувся найвищий злет скіфської культури в степових регіонах від Передкавказзя й до Дунаю. Скіфи зміцніли і вже почали творити свою державу, так звану ранню Скіфію, міцно утримуючи степи між Дунаєм та Доном, і саме тоді, на гребені перших успіхів ранньої Скіфії їх і підстерегло перше випробування на виживання – війна з перським царем Дарієм, а в залежності від її результатів вони мали або згинути, або здобути славу непереможного народу.

«Нас більше всіх, і ми кращі за всіх» – не стомлюючись повторювали гоноровиті й занозисті, зарозумілі й високодумні, розбурхано гарячкуваті, як наче в огні народжені, царські скіфи, володарі усіх племен і народів тодішньої Скіфії і нарешті докаркались – доля послала їм жорстокий шанс не на словах, а на ділі це довести, коли 514 року до н. е. Дарій І Гістасп ринувся зі своєю неліченою ордою в край синів змієногої богині…

Іданфірс проти Дараявуша (Дарія І)

«…Посередині шатра – царське вогнище, священне і недоторканне, іменем якого скіфи дають найміцнішу клятву. Бо коли скаже скіф: «Клянусь царським вогнищем!..» – то міцнішої клятви у світі немає. А того, хто дасть брехливу клятву іменем царського вогнища, чекає страшна кара. Над вогнищем дим піднімається у круглу дірку, наче чорна борода Папая. Біля входу висить бурдюк – шкура, здерта з кози, із перев’язаними ногами: повний кумису… Слуги нечутно розливають його в чаші, розносять царським гостям.

Схрестивши під собою худі ноги, взуті у м’які еластичні сап’янці, прикрашені золотими бляшками, в центрі шатра, біля вогню сидить сутулий, змарнілий владика у царському вбранні. На його маленькій довгастій голові – башлик із золотим шишаком, навколо якого обмотаний рудий конячий хвіст, золоті пластинки закривають лоб і щоки. На царю осяйна куртка із червоного оксамиту, поверх якої наопашки накинутий малиновий плащ, підбитий хутром соболя… Він сидить непорушно, голова його трохи опущена, погляд звернений до вогню. Гострий орлиний ніс, міцно стиснені сухі тонкі губи. Очі звужені, сховані в щілини, щоки по-старечому запалі.

На золотім поясі його висить акінак у золотих піхвах, два особистих його зброєносці стоять позад нього: один тримає царський лук із сагайдаком, обкладеним золотими бляшками, другий – царського списа, до древка якого приторочений кінський хвіст.

Скіфи дуже поважають свого владику за його мудрість, за просту, не чванькувату вдачу. Іданфірс хоч і цар, але все може робити, що робить простий скіф чи звичайний пастух: кобилицю здоїти і кумис збити, дикого коня волосяним повальцем спинити і вкоськати його, табуни вміє пасти, юрту поставити й зібрати і, звичайно ж, незгірш них луком володіє, і жадібна до ворожої крові царська його стріла не знає промаху…» (Із роману автора «Ольвія»).

Іданфірс…

І правили тоді Скіфією три царі з роду саїв (владичних скіфів) – Іданфірс, Скопасіс і Таксакіс. Всі вони були царями і мовби ж рівними, але не дуже. Першим у тріаді був Іданфірс, Скопасіс і Таксакіс були мовби «меншими» царями, в усякому разі, будучи царями, підлягали старшому цареві, як владиці своєму і всієї Скіфії. Іданфірс називав їх своїми руками: правою (Скопасіс) і лівою (Таксакіс).

Будучи першим царем, Іданфірс в той же час був і ніби єдиним, і без його згоди і волі ніщо у Скіфії не творилося, хоч вона й мала ще двох царів. Його, єдиного з тієї тріади, скіфи шанували, як владику Золотої Вуздечки Скіфії, як рівного богам і, зокрема, Папаю…

Дивно (власне, несправедливо), що Іданфірс не потрапив до українських енциклопедичних видань (хоча б до офіційної УРЕ).

Дарій, цар Персії, якого Іданфірс переміг, там є (Т. 3. С. 246, 16 рядків), а його, Іданфірса, який так прославив свою країну, перетворивши її з просто Причорноморської Скіфії на Велику, ту, про яку заговорив увесь тодішній світ, немає.

Більше того, в тому ж томі на тій же сторінці УРЕ Дарію присвячена ще одна стаття на 28 рядків: «Дарія похід на скіфів», але й там Дарієвого переможця, себто скіфського царя Іданфірса, не згадано.

Не згадується він і в статтях УРЕ «Скіфи» та «Скіфія» (Т. 10). А ось енциклопедичного видання типу «Скіфія» все ще немає.

Але від цього подвиг його великий не зменшився ні на йоту і ніхто зі скіфських царів – ні до того, ні після – не був таким славетним, як вікопомний Іданфірс. Це він за життя свого і потім у віках був героєм пісень і легенд, міфів і передань. І ось цього Іданфірса ми не знаємо. А втім, подвиг його відомий – на віки, все інше – не суть важливо. Він захистив рідний край, врятував Скіфію.

Та й що писати в енциклопедіях про Іданфірса, як невідомі ні рік його народження, ні рік смерті. Тільки й знано, що був він родом із саїв, царських скіфів, владичих, із династії скіфських царів і був першим і старшим водночас царем у ті часи, коли Скіфія була поділена на три номи (області), і що він переміг Дарія. Не силою, а кметою, розумом своїм небуденним. Власне, Скіфія перемогла під його началом. Тобто був він полководцем, як для свого часу, видатним, але знову ж таки до книги «100 видатних воєначальників» потрапив не він, а той, кого він переміг, Дарій…

Так уже йому не поталанило на визнання (чи щастя-талану не мав), що й до видань типу «100 великих героїв» (хоч справа це, згодні, більше суб’єктивна і залежить від смаку й уподобань укладачів) він не потрапив, хоч потрапили туди навіть племінні африканські вождики, ба навіть драпіжники з великої дороги та завойовники чужих земель, а він не був ані авантюристом, ані завойовником – він усього лише захистив рідний край, а такі не завжди в моді, на відміну від тих, хто завойовує чужі краї.

Як той же Дарій i Гістасп.

Причини і версії походу на скіфів.

Армія вторгнення сягала 700 000 вояків?

На відміну від Іданфірса, життєпис та діяльність адміністратора, полководця і царя Дарія добре відомі і ледве чи не по поличках розкладені. Син перського царя Гістаспа належав до молодшої гілки правлячої династії Ахеменідів. Всі джерела не змовляючись зазначають, що це була видатна людина – ще до того, як під іменем Дарія І (насправді він Дараявуш) увійшла в історію Сходу.

Ставши царем, Дарій І силою зброї (попередньо реорганізувавши військо) придушив повстання проти Ахеменідів, що спалахнули у Вавилонії, Персії, Мілії, Маргіані, Еламі (так повсюдно «любили» перських владик!), Єгипті, Парфії, Саттагідії, та змови кочових племен в Середній Азії. Себто роками з одного походу відправлявся в інший і всюди його чекав незмінний успіх і всюди повстання придушувалися з неймовірною жорстокістю…

Упоравшись із непокірними, мечем і вогнем утвердивши своє панування, Дараявуш, він же Дарій І, заходився завойовувати чужі землі – почав з індійських держав. Між ними не було згоди, тож перс швидко поприбирав їх до своїх чіпких рук.

518 року до н. е. завоював північно-західну частину Індії – західний берег ріки Інд, потім північно-західну частину Пенджаба, і так загарбуючи чужі землі рік за роком, захопив чималі шматки чужих країв.

Вельми успішно розширюючи території свого царства, він прославився як великий державний діяч, політик і воєнний реформатор. Задоволений успішним походом в Індію, вирішив підкорити скіфів Північного Причорномор’я.

Існує кілька версій причин, що спонукали Дарія І відправитися в далекий похід (де Персія, а де Північне Причорномор’я?) проти скіфів, які аж нічим не загрожували (та й не могли загрожувати) його імперії. Але причини були.

Могутня перська імперія виникла якось раптово в VI ст. до н. е. – на уламках колишніх Мідійського та Вавилонського царств. З кордонами від Єгипту і до Індії. Перші роки новостворену імперію лихоманило, але відтоді, як у 521 році до н. е. трон посів один із членів правлячої династії Ахеменідів Дарій І Гістасп, все й угамувалося.

Так ось, за свідченням «батька історії», офіційним приводом до початку війни стало таке твердження: «Дарій побажав помститися на скіфах за те, що вони колись (колись! – В. Ч.) удерлись до Мідії, перемогли тих, хто намагався їх затримати, і так вони першими розпочали воєнні дії». Персії та її імперії на той час ще і в зародку не було – то за віщо Дарію мстити скіфам? Виявляється, Дарій захищав інтереси Мідійської держави, якої на той час уже не було, – щось тут явно не сходиться.

Про цілі й причини походу Дарія в Причорномор’я і сьогодні сперечаються історики. Але, як нам здається, ближче до істини підійшли автори згадуваної вже книги «На світанку історії»:

«Не викликає сумніву, що спроба Дарія І підкорити Скіфію була частиною великого стратегічного задуму. Напередодні виснажливої боротьби з материковою Грецією володар міг мати кілька цілей. По-перше, наслідком вдалої воєнної експедиції було б «замирення» на певний час непокірних степовиків, пам’ять про тяжку владу яких у Передній Азії була ще досить свіжою, та забезпечення недоторканності північних кордонів Персії. По-друге, поширення влади Персії на північнопричорноморські землі мало відрізати останні від Греції, куди в обмін на предмети розкоші, вино та олію йшов потужний потік збіжжя, риби, худоби, рабів та інших необхідних грекам товарів».

Дараявуш під новим тронним ім’ям Дарія І взяв круто, здійснив адміністративні реформи (вони забезпечили йому цілісність його володінь), реорганізував та посилив армію, і розпочав завойовувати світ (в світлі тодішніх уявлень про межі світу). Після походів в Індію головним суперником Перської імперії було визнано держави материкової Греції. З неї й почав новий правитель Персії свою експансію на захід. У рамках цієї програми і розпочалася операція здобуття Північного Причорномор’я близько 514–512 рр. до н. е. На території України це був перший воєнний конфлікт, про який ми – завдяки Геродоту та його «Історії» – дещо знаємо. Близьким до істини є і твердження «Історії Української РСР» (Т. І. С. 137):

«Найважливішою подією ранньої історії Скіфії було вторгнення на її територію військ перського царя Дарія І у 513 р. до н. е. Формальним приводом для походу послужило намагання Дарія покарати скіфів за попередні вторгнення в Азію і за поразку, завдану ними мідійцям. Насправді, здійснюючи широку завойовницьку політику на Сході, Дарій мав намір підкорити скіфів, зробити їх своїми данниками і тим самим усунути небезпеку їхнього нового вторгнення».

Головні експедиційні сили очолив сам цар і повів їх від мурів своєї столиці Суз до Босфорської протоки. Там залежні від персів малоазійські греки спорудили понтонний міст. По ньому Дарій переправився з Азії у Європу, з боями пройшов Фракію, підкоряючи місцеві племена (більшість з них, уникаючи сутичок, просто завбачливо розбігалися), вийшов до пониззя Дунаю і ще через один наплавний міст переправився на східний берег ріки, і його передові загони опинилися на скіфській землі. Основна ж маса військ переправлялася через Дунай кілька діб безперервно – такою великою була кількість прийшлих завойовників. Взагалі військо Дарія було важко керованим – через свою кількість, що переходила всякі розумні межі та через багатомовність – до складу імперії входило понад 80 народів загальною кількістю близько 50 мільйонів чоловік. Та ще й дорогою перси, особливо у Фракії, на ходу мобілізовували тлумища народів. Різномовний ґвалт галайстри, у якому трудно було що збагнути на марші, лунав на десятки верст навкруги. На зупинках дими десятків і десятків тисяч вогнищ затуляли небо, жахаючи всіх, хто жив у краях руху персів, і племена розбігалися, ледь загледівши на обрії вдень пилюку, підняту до неба, вночі незліченні вогні багать, яких було, що зірок у небі зоряної ночі…

Основу армії, її ударну силу, надійну і вірну, зрозуміло, складали перси. З них же формувалася й особиста гвардія царя – десятитисячний корпус «безсмертних» (на місце загибелі гвардійця в цьому корпусі відразу ж ставав інший, і гвардія завжди зберігала однакову кількість – 10 тисяч чоловік, – ніби була «безсмертною»).

Загалом військо поділялося на піше й кінне, були ще загони бойових колісниць та, як би ми сьогодні сказали, інженерні підрозділи. Майже всі перські вояки – як ударна і найнадійніша сила – були залучені до походу на Скіфію, на батьківщині залишалися лише окремі малочисельні й другорядні підрозділи.

Точної цифри кількості Дарієвого війська, кинутого на Скіфію, нема, і вочевидь вже ніколи не буде. Різні автори та джерела називають різні дані, але всі вони й нині залишаються вражаючими. За Геродотом, «армія вторгнення» сягала 700 000 воїнів. Щоправда, надто тяжко керувати в поході такою кількістю воїнів та й забезпечувати його всім необхідним, а це в чужих краях зробити було непросто. Тож фахівці вважають, що цифра Геродота – 700 000 воїнів – перебільшена, і перебільшена в кілька разів. Одначе півмільйонна – чи десь близько до цього числа – армія в Дарія могла бути (разом із допоміжними загонами).

Над Скіфією нависла така серйозна і смертельна для всього народу загроза, яка ще ніколи над нею не нависала.

Скіфи забили тривогу, і правителі її оголосили всезагальну мобілізацію до війська всього населення, яке могло тримати в руках зброю (були навіть створені жіночі збройні загони). І все одно степовиків було мало у порівнянні з персами – нині фахівці підрахували, що загальна кількість населення на той час у Скіфії сягала 600–700 тисяч чоловік. Правда, це разом з жінками та дітьми і старими дідами й бабами. Трохи обнадіювало те, що кожен скіф був вправним лучником і добре володів зброєю, отже, ополчення не треба було спеціально навчати, та все ж синам змієногої богині годі було змагатися в кількості з персами. З урахуванням формувань союзників (савроматів, гелонів та будинів) скіфське військо могло сягати не більше 150 тисяч воїнів – проти майже півмільйонної орди Дарія! Можна тільки уявити всю ту серйозність проблеми, що в один день постала перед старшим царем Скіфії Іданфірсом, який став головнокомандувачем, і все тепер залежало від його особистої кмети полководця. Схибити було легко – один невірний вчинок, і прощай воля! Чи зуміє він із значно меншою кількістю воїнів перемогти Дарія, це вже залежало тільки від нього та його таланту. В одну безсонну ніч Іданфірс ще більше посивів.

«До нашого царя прийшла зима і снігом посипала йому голову», – казали скіфи, і це було так: до Іданфірса прийшла зима, хоч він старанно вдавав, що нічого особливого з ним не сталося.

Коли численні вивідники-розвідники (а вони, самі залишаючись невидимими, постійно супроводжували військо Дарія) повідомили свого царя про ту вражаючу кількість перського війська – пішого і кінного, на раді в Іданфірса було прийнято перше і єдино правильне рішення: зважаючи на разючу різницю в кількості збройних сил не на користь скіфів, у відкритий бій з персами не вступати, ніколи і ні за яких умов! Своєю масою перси просто задавлять скіфів, розтопчуть їх у першому ж бою, і скіфське військо перестане існувати. А з ним і сама Скіфія.

Тактику було вибрано іншу. Перш за все, воєнні загони скіфів було поділено на три великі корпуси-клини – головний (центральний) мав очолити сам Іданфірс, ліве крило цар Скопасіс (перший заступник Іданфірса), праве – Таксакіс (водночас військо Таксакіса мало перебувати в резерві, адже без резерву залишатися було вкрай небезпечно). До лівого крила, очоленого Скопасісом, увійшли також савромати, до головного війська, очоленого Іданфірсом – загони гелонів та будинів. На тій раді вожді, старійшини та ватаги схвалили стратегічний задум Іданфірса: все скіфське військо, зважаючи на переважаючу кількість військ Дарія, мало уникати прямого двобою з противником, а вимотуючи його, знищуючи окремі загони (партизанська тактика), відходити і відходити у глиб степів, все знищуючи на своєму шляху – криниці, джерела, а головне – пастівники. На північ гнати стада худоби, отари овець, табуни коней, все мирне, військово нездатне населення теж мало негайно відходити на північ, залишаючи позад себе випалену пустелю, де ні коня персам попасти, ні самим роздобути їжу чи краплину води…

І почалася «дивна» війна[77]

Переправившись на лівий берег Істру, перси вже були готові до битви. Перед ними була Скіфія і не було… скіфів.

Здійнявши над собою хмару пилу аж до неба, вже два дні перські коні топтали скіфську землю, але жодного володаря цих полинових степів досі побачити не вдавалося. Ні живого, ні бодай мертвого.

А на кряжах та узвишшях, на синіх обріях там і тут раптово спалахували сигнальні вежі, і густі дими круто дерлися в небо, когось невидимого застерігаючи про небезпеку. Але хто застерігав і кого – перси того не знали. Вони рухались і рухались, а сторожові вежі спалахували і спалахували, ніби самі собою. Воїнам царя царів ставало не по собі. Похмуро і насторожено позиркували вони на обрії, бурмочучи: «Прокляття!.. Знову злі духи скаїті палять вежі!..» І вірили, що скіфи – то є перевертні, злі духи або ж дайви з чорного царства Ангро-Манью, які можуть до всього ж ще й ставати невидимими для людського ока.

Орда рухалась трьома велетенськими похідними колонами, і в кожній колоні перед вела кіннота, за нею йшла піхота, замикали обози та загони, які їх охороняли на випадок наскоку степовиків. І однієї з тих колон було б досить, щоб розмести скіфів, розтоптати їх чи, зрештою, просто поглинути. Але скіфів ніде не було видно, і невідомо, що вони затівають і чи є вони взагалі у цих пустельних степах?

Дарій їхав у бойовій колісниці в голові середньої колони, яку вів один з найкращих його полководців Мегабаз. В самій колоні царя царів прикривали «безсмертні»: п’ять тисяч попереду, три тисячі скакали зліва і справа царської колісниці, а тили позад неї прикривали ще дві тисячі гвардійців – з такого кільця «безсмертні» не випускали свого владику й на мить. Крім того, самі «безсмертні» в свою чергу прикривалися десятьма тисячами кіннотників – дістатися скіфам до царя царів (якби це їм і спало на думку) було б не легше, аніж, наприклад, верблюду пролізти через вушко голки.

Рухались на схід, прямуючи до Великої води, куди ходу, за даними вивідників, було десь біля десяти днів.

Від степовиків Дарій був відгороджений надійним лісом списів, але у всьому світі не вистачило б зброї, щоб відгородити владику від його власних думок, які не давали йому спокою ані на мить. Де скіфи? Скільки їх? Чи готові вони до битви? Поховались вони (і це у відкритому степу?) чи щось затівають? Які в них задуми?

«Невже вони не бачать, що ми йдемо їхньою землею? – вкотре думає цар і не знаходить відповіді. – Моє військо здійняло пил до самого неба, хто має очі, той бачить…»

Скільки розвідувальних загонів не посилав Мегабаз у степ – ясніше від того не ставало. Поїхавши на розвідку за кряжі, загони або поверталися ні з чим, або й взагалі не поверталися – зникали безслідно… А сигнальні вежі на кряжах все димлять і димлять – не підпалюють же їх духи? А самі вони не можуть загорітися, то хтось же невидимий таки слідкує за персами?

За персами таки й справді слідкували сотні очей і вух Іданфірса – його невидима розвідка. Вивідники нишпорили всюди, і все побачене та почуте відразу ж передавали своєму владиці. Більше того, вивідники проникли навіть у перський табір. Орда царя була різномовна і різноплемінна, і це значно полегшувало скіфським вивідникам справу. Проникнувши в табір під виглядом фракійців у лисячих шапках, нишпорили всюди і вивідували все, що їм треба було. Вони нишпорили (невидимі, як тіні) степами, слідкуючи за рухом напрямку орди, і про все побачене та почуте передавали нарочитим гінцям, котрі ховалися по балках і байраках. І вісті дуже швидко долітали до вух владики. І все це на очах у персів, і все це – невидимо, бо в степу, як і перше, було тихо та пустельно. І перси губилися в здогадках: де ж ті кочовики?

І раптом на третій день путі скіфи з’явились! Щоправда на обрії, на відстані одного денного переходу, але вони з’явилися.

Перси зупинилися.

На короткій раді у Дарія, що відбулася на ходу, було вирішено, що піші й обози рухатимуться своїм ходом, а кіннота кинеться вперед, здожене кочовиків, оточить їх і зав’яже бій. А тим часом підійдуть піші війська, і відбудеться вирішальна битва, якої всі так жадали. Всі були впевнені, що сьогодні або завтра з кочовиками буде покінчено і скіфський похід закінчиться. Дарій настільки був упевнений у цьому, що навіть відрядив гінців до Персії із вісткою, що скіфи розбиті.

– Доки гінці дістануться Персії, вони й справді будуть покорені, – казав він полководцям, і ті підтвердили, що буде так.

Цілий день, такий довгий літній день, мчала перська кіннота лучників і списоносців, та кіннота, що ні від кого ще не зазнала поразки, та кіннота, швидшої, навальнішої за яку годі було й шукати, але наблизитись до скіфів за день вона так і не змогла. Бо як прудко не мчали перські вершники, а відстань між ними і скіфами залишалася незмінною: один денний перехід. Летіли вперед перси, летіли з такою ж швидкістю і скіфи, зупинялися перси, відразу ж зупинялися і скіфи. І незмінно між ними була одна і та ж відстань: денний перехід, який персам несила було здолати.

Ставали вони на ніч табором, ставали табором і скіфи на обрії. Горіли у персів багаття, горіли вони й у скіфів. Знімалися вранці перси з місця, відразу ж знімалися з місця і скіфи на обрії, і довгий день гонитви за ними не давав персам ніякої переваги. Відстань до скіфів залишалася незмінною: один денний перехід.

Так тривало четвертий, п’ятий, шостий і сьомий дні.

Таїна якась незбагненна, та й годі!

Як перси не мудрували, яку не застосовували тактику, як не гнали коней вперед, як не охоплювали долини, як не маневрували, дарма! Все дарма! Відстань до скіфів лишалася одна і та ж: денний перехід. І вирішальної битви скіфи уникали, і не тікали. Просто пересувалися степами то вперед, то петляли за кряжами, а перси за ними ганялися і відчували себе кепсько. Бо яка то радість, коли ганяєшся і не можеш наздогнати! Щоправда, в перші дні переслідувачі були веселі, бо почали гонитву за противником, тому відчували нетерплячку, поривалися в бій і слали на скіфів погрози й нахвалки, які останні, однак, і не чули. Але далі настрій у переслідувачів почав потроху підупадати, нахвалки та погрози вщухали… Та й кому погрожувати? Отим вершникам, що зникають за обрієм, показуючи персам хвости своїх коней? Тут хоч проси їх, щоб зупинилися та прийняла бій, хоч повертай назад. Йшли перси слідами скіфів і вже не мали чим напасти своїх коней. Кочовики, відходячи, знищували позад себе пастівники, лишали голу землю, засипані колодязі. Озер чи річок і не видно ніде. Перси здогадувалися, що скіфи зумисне водять їх безводними степами, вибираючи найгірші місця, де немає води, але інших шляхів вони не знали. Запаси ячменю для коней швидко вичерпувалися, а пастівників попереду не було. В пошуках трав один загін кинувся в ліву руку, кинувся і – не повернувся. Наче хап його вхопив, наче лизень його злизав.

Тоді інший загін взяв у праву руку і зник за обрієм…

Повернулися назад лише одиниці. Перелякані, харамаркали щось собі під носи про таку хмару скіфських стріл, що буцімто з-за них і сонця не було видно. І їх, аби вони не сіяли сум’яття серед війська, Дарій велів таємно знищити. Лякливих було сонними поколото кинджалами й загорнуто в яру до світанку, але від того нічого не змінилося. Настрій у війську почав падати, кінчалися запаси води, а де вони якраз були – того ні Дарій, ні його полководці не знали. Після Істру військо перейшло спершу одну річку, потім, через кілька днів, ще одну, але обидві вони цього засушливого літа були напіввисохлі, а там, де ще вціліла вода, плавали роздуті й смердючі трупи тварин – скіфи постаралися. Женучись за невловимими кочовиками, перси нарешті дійшли до Великої води, званої по-скіфському Арпоксаєм, а по-грецьки – Борисфеном. Ще на обрії загледівши голубу смугу серед безмежного привілля, вербові гаї і жовті прибережні піски, перси ожили, як начеб там, у тім зеленім царстві, їх чекав кінець походу. Останні дні з водою було зовсім скрутно (скіфи водили їх сухими й гарячими степами, колодязі засипали, а озера, що траплялися на шляху, отруювали – скидали в них трупи тварин), тож військо збадьорилося, загледівши на обрії Велику воду. Підтяглися і люди, і коні, і навіть тяглова обозна худоба. Всі хотіли пити. Багато-багато води хотіли пити. І колони наддали ходу, радіючи, що Велику воду скіфи вже не зуміють отруїти. Про кочовиків, яких треба здоганяти, вже ніхто й не думав, всі поривалися до води, стративши будь-яку обережність. І Мегабаз змушений був стримувати колони, остерігаючись раптової засади кочовиків, а особливо нетерплячих жорстоко карав. З його повеління колони уповільнили рух, тим часом вперед було пущено розвідувальні загони на швидких конях. По якомусь часі вони повернулися веселими і ситими (напилися досхочу!). Щасливці! Мокрими були і їхні коні, котрі теж напилися уволю і тільки збуджено пирхали та гарцювали.

Розвідка доповіла, що тутешні саки, переправившись на той берег, подалися долиною на схід. «Але поспішали вони не дуже, – додав начальник розвідки, – певно, здогадувались, що ми забаримося на переправі». На запитання Мегабаза: як і на чому переправились скаїті через Велику воду, начальник розвідки відповів лише одним словом: «Перебрели». – «Через Велику воду?» – здивувався Мегабаз. «Так, – радо одказував начальник розвідки (він був увесь мокрий, з роздутим животом, у якому булькала вода, і Мегабаз, ковтнувши гірку, липку слину, позаздрив йому в ту мить). – Тільки перебрели Велику воду не прямо, ні. Прямо вони брели тільки до середини ріки, а тоді зиґзаґами: то в ліву руку візьмуть, то в праву… – І додав, струшуючи зі своєї нечесаної закудланої бороди краплі води: – Я так розумію. У таку спеку, як нині, навіть Велика вода міліє. Тож між глибинами з’являються мілини, ними й можна перебратися на той берег. Ми запам’ятали, як вони рухались».

Мегабаз помчав до владики.

Вислухавши полководця, Дарій повеселів, махнув рукою: «Переправлятися бродом! На тім боці головним колонам відійти подалі в степ, стати на ніч табором, а вранці, з першим променем сонця, – в погоню за саками!..»

Коли голови трьох колон підійшли до ріки, хвости їхні ще тяглися сухими й гарячими степами десь на відстані доброго денного переходу до ріки, і задні вперше позаздрили тим, хто вів перед і, отже, зараз уже донесхочу хлебче таку свіжу, таку прохолодну, таку життєдайну воду із скіфського Арпоксаю.

Але спинятися на березі Великої води й тим більше ставати табором Мегабаз несподівано заборонив, велівши начальникам колон починати переправу з ходу, пити ж воду і запасатися нею під час броду – не затримуючи руху своїх загонів. Спускалися з глиняної кручі з гиком, галасом і свистом. Піші, попіднімавши зброю та щити, в хмарі куряви з’їжджали вниз на власних сідницях і, жовті від глини, кидались до води з широко розкритими, пересохлими ротами. Коней зводили не прямо, а навскіс, вони присідали на задні ноги, хрипіли, але все одно поривалися вниз, до води. Гірше було з обозами. Волів та биків випрягали і зводили вниз, вози, обліпивши, як мухи, піхотинці спускали на руках. Вози зривалися і, калічачи та давлячи людей, котилися вниз, і до води докочувались самі лише колеса… А на кручі з’являлись все нові й нові загони кінноти, піших, обози, і переправі, здавалось, не буде кінця.

Мегабаз виставив на всяк випадок дозори і помчав до царя, котрий, зупинившись із своїм почетом неподалік переправи, з високої кручі спостерігав за тим, що творилося біля Великої води. Запилене, обвітрене лице його було наче закам’янілим, без будь-якого виразу.

– Ми заглибились у ці краї на десять днів путі, а втікачів так і не наздогнали, – сказав полководцю, і голос його не віщував нічого доброго. – Скільки ще днів моє військо буде ганятися за саками на тім боці Великої води?

Мегабаз не знав, що відповісти, а тому вдав, що закашлявся.

– Твій кашель не звільняє тебе від відповіді, – в’їдливо зауважив Дарій. – Похід має закінчитися за шістдесят днів. Але я не збираюся всі шістдесят днів ганятися за скаїті. Мені потрібна битва. Хоча б одна битва.

– Царю! Я певний, що на тім боці, дійшовши до середини Скіфії, ми таки наздоженемо кочовиків, – намагаючись говорити твердо, відповів Мегабаз. – Їм просто вже нікуди буде втікати. Хіба що до ріки Танаїс, але за нею вже землі савроматів, які не люблять скіфів. Тому кажу: втікачів ми наздоженемо за Великою водою. І вони – хочуть того чи не хочуть – а змушені будуть прийняти битву.

Дарій якусь мить мовчки дивився на ріку, береги якої аж кишіли від його воїнства, насупився.

– Прискорте переправу! Тих, хто баритиметься, – карай! Завтра вранці щоб усі були готовими до походу.

Дарій про перську державу

Я – Дарій, цар великий, цар царів, цар багатоплемінних країн, син Віштаспа, Ахеменід, перс, син перса, арієць із арійського роду.

Говорить Дарій-цар: «Ось ті країни, які я захопив, крім Персії, я над ними володарюю, мені вони приносять данину, те, що мною говориться, вони виконують, вони тримаються мого закону: Мідія, Елам, Парфія, Арея, Бактрія, Согдіана, Хорезм, Дрангіана, Арахозія, Саттагідія, Гандара, Індія, Сака Хаумаварга, Сака Тігрвхауда, Вавилон, Ассирія, Аравія, Єгипет, Вірменія, Каппадокія, Лідія, Іонія, Сака, які за морем, фракійці, іонійці шоломоносні, Лівія, Ефіопія, Мачія, Карія». Говорить Дарій-цар: «Коли Агурамазда побачив цю землю в стані сум’яття, тоді він передав її в мої руки, зробив мене царем. Я – цар. З волі Агурамазди я її, землю, поставив на місце. Те, що я підвладним народам велів, те вони виконували у відповідності з моїми бажаннями. Якщо ти подумаєш: як численні були країни, якими володів Дарій-цар, то подивись на зображення підданих, які підтримують трон. Тоді ти дізнаєшся, і тобі стане ясно, що спис перського воїна проник далеко, тоді тобі стане відомо, що перський воїн далеко від Персії разив ворога». Говорить Дарій-цар: «Те, що я зробив, все те я зробив з волі Агурамазди. Агурамазда мені допоміг, щоб я здійснив діло. Мене хай оберігає Агурамазда від усякої скверни, і мій дім, і цю країну. Про це я прошу Агурамазду, це мені Агурамазда дасть, хай дасть. О людино! Повеління Агурамазди хай не здаються тобі поганими, не ухиляйся від правильного шляху, не будь непокірливим».

І хто б міг подумати, що у степу, рівнинному й відкритому, де навіть одинокий вершник видимий як на долоні, де обрій проглядається від обширу й до обширу, так ось у такому степу міг заховатися цілий народ.

Наче крізь землю попровалювалися скіфи! А з ними і їхні багатотисячні табуни коней, отари овець, стада худоби, на які так розраховував Дарій, ідучи в похід. Не напасешся ж для сімсоттисячної орди свого харчу! А орду треба годувати хоча б двічі на день. А ще краще, то й тричі. Але для чого брати із собою харч, коли йдеш на багаті племена? Так розраховував Дарій та його полководці, про це було оголошено у військах – харч собі здобудете у скіфів, вони багаті. А вже з перших днів походу виявилося, що добути у скіфів коня, вівцю чи яку худобину – не так і просто. Щоправда, перси спершу не падали духом, бо, переправившись через Істр, гнали отари овець, які вони захопили у фракійських племен. Тому в перші дні на брак їжі воїни не скаржилися. Вранці хоч і обходились жменею підсмажених зерен гендуму – пшениці, та шматком пеніру – сиру, зате увечері мали куламе – овече м’ясо. Одного барана видавали на десятьох воїнів. Його різали так вправно, що на землю й не капало. До надрізу на шиї по черзі присмоктувалися усі десять і гарячу, паруючу кров барана висмоктували, висосували до краплини. Зголоднілі за день, швидко п’яніли від гарячої крові, витирали долонями закривавлені роти, поляскували себе по животах – є сила у тілі. Із барана знімали шкуру, вичищали нутрощі і замотували барана в його ж шкуру, міцно зв’язували і клали його у яму на гарячий попіл. Зверху засипали трохи землею і потім розводили вогнище. Годин за три виймали барана, спеченого у його ж власній шкурі – куламе, смачне, паруюче м’ясо, яке їси і ніяк не наїсися і яке потім навіть сниться. Та й один баран на десятьох – не те, бо кожний з десятьох сам-один упорався б з цілим… Але терпіли, сподіваючись на кращі, ситніші дні. Не сьогодні-завтра здоженуть скіфів, захоплять їхні табуни, отари, стада, отоді вже від’їдяться за всі дні. А поки що вранці лизькали ще звечора обгризені кістки, все, що залишалося від куламе, одержували по жмені підсмажених зерен гендуму і на цілий день пускались у погоню за скіфами.

Невловимі скіфи, то щезають на день-два, і перси тоді й зовсім безпомічні, бо не знають, у який навіть бік повертати, то вигулькують раптово на обрії, і перси тоді оживають, бо знають тепер, хоч у який їм бік кидатись… Але скільки б вони не ганялися за кочовиками, відстань між ними і персами завжди залишалася незмінною: один денний перехід.

Вже з перших днів походу Дарія ні-ні та й непокоїла така дивна поведінка скіфів. Але перський цар ще міцно вірив у свою перемогу, адже перевага була на його боці, він мав більше військо. Зрештою, він мав орду, яка могла б просто поглинути, проковтнути кочівників з усіма їхніми стадами і табунами! І хоча скіфів не вдалося застукати зненацька та захопити їхні табуни й стада, але вони все ж відходять, а перси йдуть за ними. А відходять тому, що бояться персів. Але так довго тривати не може, настане день, коли скіфи хоч-не-хоч, а змушені будуть прийняти бій, якого так багне Дарій. А відчувши на своїх шиях міць перських мечів, вони тоді й думати забудуть про свою «дивну» війну.

А поки що «дивна» війна триває.

Поки що відходять і відходять скіфи, водять і водять за собою персів, і кожний день такої гонитви безводними степами під пекучим сонцем виснажує персів і віддаляє од них перемогу.

Дарій про самого себе

Уривок

«…як воєначальник, я – відмінний воєначальник… Я володію невтомною силою в руках і ногах, як вершник, я – відмінний вершник. Як стрілець із лука, я – відмінний стрілець із лука як у пішому, так і в кінному бою. Як списоносець, я – відмінний списоносець як у пішому, так і в кінному строю. Це здібності, якими мене нагородив Агурамазда, і я зумів використати їх. З волі Агурамазди те, що мною зроблено, я зробив, дякуючи цим здібностям, якими Агурамазда мене нагородив. О, підданий, знай твердо, який я є, і які мої здібності, і яка моя перевага. Хай тобі не здасться лжею те, що почуєш вухами. Хай тобі не здасться лжею те, що мною зроблено».

Чуби, які виросли у Персії

«…скіфи вирішили не вступати у відкриту битву із персами… Скіфи почали повільно відходити, женучи скот, засипаючи колодязі і джерела і знищуючи траву на землі. Своє військо вони розділили на два загони. До першого загону під орудою царя Скопасіса приєдналися савромати. Загін цей на випадок нападу персів на цю область повинен був відходити прямо до ріки Танаїсу, вздовж озера Меотиди. Якщо ж перси повернуть назад, то переслідувати їх… Два інших царства – велике царство під владою Іданфірса і третє, царем якого був Таксакіс, з’єднавшись в одне військо разом з гелонами і будинами, повинні були також відходити, тримаючись на відстані денного переходу від персів, і, таким чином, здійснити воєнний план. Перш за все потрібно було заманити персів у землі тих племен, які відмовилися від спілки із скіфами, щоб втягнути і їх у війну з персами. Якщо вони не побажали добровільно виступити проти персів, то їх потрібно було змусити воювати проти волі…

Прийнявши таке рішення, скіфи виступили проти війська Дарія, виславши вперед головний загін кращих вершників. Кибитки з жінками і дітьми, а також решту скота, крім необхідної для харчування кількості голів, вони відправили вперед з велінням увесь час рухатись на північ…» (Геродот. «Історія». Книга четверта «Мельпомена»).

Розділивши свої війська, царські скіфи почали свою «дивну» війну з Дарієм.

Перший загін скіфів та савроматів, заманюючи за собою персів, повів вождь, повів Скопасіс, повів, знищуючи за собою все, що тільки можна було знищити.

Скопасіс вважався другим вождем після владики. Другим вождем для всієї Скіфії. Для своїх же племен він був царем, і підвладні йому скіфи інакше, як владикою, Скопасіса і не звали. Це було відомо Іданфірсу, і він дещо насторожено ставився до другого вождя Скіфії, вбачаючи в ньому свого достойного противника в царстві. Це був хитрий, кмітливий і успішний вождь, якого любили скіфи і з яким охоче ходили в походи. Він мав сильне військо, вірних людей і в своєму краї був повновладним господарем – чинив, що хотів і як хотів. Він хоч і визнавав Іданфірса за свого владику і завжди підкреслював це при зустрічі з Іданфірсом, але завжди чинив по-своєму. Іноді ж, напившись бузату, до якого він був дуже охочий, Скопасіс кричав:

– Іданфірс? Хіба він цар?… Та що ви кажете?… А я і не знав. Та що мені ваш Іданфірс, як я сам цар. От ви скажіть, хто я вам такий?

І скіфи всі в один голос весело кричали:

– Цар ти нам!.. Цар!!

– Ну так вип’ємо ще бузату, коли я вам цар! – кричав Скопасіс і напував хмільним бузатом всіх, хто до нього приходив. І сам при цьому так напивався, що розганяв усе кочовище по степу.

Іданфірс вже б давно його прибрав, відрядивши при допомозі вірних людей другого вождя у світ предків, але Скопасіс хоч і був хитрим, але ніколи не був підступним. А потяг його до бузату, щоденні гульбища і зовсім робили його нешкідливим. Бо далі отих балачок, що він, мовляв, сам цар, Скопасіс ніколи не йшов і Скіфію не підбурював до непокори. А коли визрівав який похід, коли Скіфія збирала усі свої сили, Скопасіс першим приводив до Іданфірса свою орду таких же відчайдух, яким і сам був, і казав:

– Владико, я і мої люди належать тобі. Куди ти велиш, туди й підемо. Зброя у нас є, бузат є – чого нам ще треба?

– Ще й ворог є, – з іскринкою в очах казав владика.

– Так то ж добре, що ворог є! – вигукував Скопасіс. – Без ворога нудно у світі жити. З ким би я бився, якби не ворог, га? Хіба що із своїми, а так з ворогом душу відведу. А трапиться підходящий вождь у ворогів, то й на герць з ним стану. Чужу силу рознюхаю, свою покажу – веселіше буде жити.

Ось за цю відвертість і незлобивість і шанував Іданфірс Скопасіса, але все ж не спускав з нього недремного ока, хоч і вірив, що на віроломство Скопасіс не здатний. Не з тих. Але вибрик, якщо попустити повіддя, може викинути. Бо він, як необ’їжджений кінь: довіряй йому, але тримайся міцно, бо в один мент опинишся на землі, під його копитами.

Коли перси з’явилися по той бік Істру, Скопасіс одним із перших прислав до владики гінця.

– Моє військо спішить до тебе, владико, зі зброєю і бузатом. Прохаю тебе, владико, не винищуй усіх персів, залиш трохи і для мене, давно вже не був у бійці.

Що він затіє, коли скінчиться війна, мабуть, того і сам Папай не відає, але доки бодай один перс лишатиметься у скіфському краї, Скопасіс буде вірний Скіфії. Це знав Іданфірс, тому й доручив Скопасісу очолити найбільший загін скіфського війська. Ще й частину своїх вершників передав йому на підмогу.

– Підеш серединою скіфської землі, – напучував він Скопасіса. – Першим зустріне персів Тапур із своїм летючим загоном, зустріне й почне їх дратувати. А коли розізлить добряче, то почне їх заманювати. А заманюючи, виведе персів на тебе. А далі ти вже почнеш водити за собою Дарія. Та гляди, без мого дозволу у вирішальну битву з персами не встрявай. Води і води їх.

– Можна й поводити, – шкірив зуби Скопасіс, бо, як завжди, був під хмелем, а тому – веселий. – Покручу їх степами так, що й джмелі у їхніх головах загудуть.

Скіфи дуже любили Скопасіса за його простецьку, негорду вдачу. Хоч він і походив із царського роду (щоправда, по лінії матері), але ніколи не був чваньком, не хизувався, не любив убиратися в золото і міг з будь-ким – з пастухом, бідняком чи якимось волоцюгою без роду і племені – пити бузат. А напившись, обнімався і горлав пісні. Кажуть, що йому якось не було з ким випити, то він погукав раба і пив з ним, ще й потім обнімався з ним і горлав пісні. А вранці, правда, звелів раба жорстоко висікти за те, що той проспав і пізно став до роботи. Тверезим він був з рабами, як і всі скіфи, крутим і волі їм не давав.

Отож коли скіфи дізналися, що головним загоном буде командувати Скопасіс, схвально загули.

– Гей, відчайдухи?!! – кричав перед військом Скопасіс. – За зброю вас не питаю, зброя у вас є. Бо який же скіф та без зброї. То він без жінки може бути, але тільки не без зброї. А ось за бузат вас запитаю. Гей, скіфи, чи є у вас бузат?

– Є!!! – в одну горлянку весело заревіло військо.

– Тоді гайда бити персів! – кричав Скопасіс. – Бо що то за бузат, як і побитися ні з ким.

Іданфірс посміхався, схвально кивав бородою, але в найближче оточення Скопасіса вткнув і своїх вивідників. Так, на всякий випадок…

Другий загін, який складався із війська владики Іданфірса та третього вождя Скіфії Таксакіса, мав теж відходити на схід, але дещо південніше загону Скопасіса. Він теж мав іти попереду персів, випереджаючи їх лише на один денний перехід, теж мав засипати позад себе колодязі та джерела і знищувати траву.

Обидва загони повинні були діяти так, щоб, женучись за ними, перси кидались то в один бік, то в другий. А коли вдасться розділити перську орду на дві половини, з тим, щоб одна погналася за Скопасісом, а друга за Таксакісом, то й зовсім було б добре.

Другим загоном мав верховодити вождь Таксакіс. Іданфірс з відбірними тисячами вершників збирався рухатися північніше обох загонів. Прикритий двома крилами скіфського війська, владика був би недосяжний для персів, але міг у будь-який день прийти на поміч то одному вождю, то другому. Він здійснював загальне керівництво військами, і гінці від його стану і до обох загонів мали снувати день у день…

Скіфська погода не для царського коня

Так потяглися дні за днями.

Скіфи відходили на схід, і перси йшли на схід.

Іноді Дарію здавалося, що скіфи вже ось-ось, ще один перехід, ще один ривок, і він нарешті здожене їх і змусить прийняти бій… Та минав день, і другий, і третій, а скіфи, як і перше, були недосяжні, а їхні табуни миготіли на обріях… Відходячи, вони випалюють позад себе кожен шмат степу, і персам навстріч котяться вогняні вали, після яких залишається чорна спечена земля… Ні травинки, ні билинки, ні води краплинки… І ніхто не знає, куди йти і де та як здоганяти кочовиків.

То зненацька вони з’являлися в тилу перської орди, налітали на піших воїнів, наче той вихор, знищували загін-другий, здирали з убитих і поранених чуби і зникали, наче їх і не було. І Дарію починало здаватися, що не він женеться за скіфами, а навпаки – скіфи його переслідують, заганяючи в якусь пустку, з якої немає виходу…

Спершу цар царів їхав верхи на Вірному і, може, тому, що кінь ішов добре, втоми не відчував. Вірний так грав копитами, подзвонюючи золотими вудилами, так гордо закидав голову, що в Дарія і настрій розгодинився, і він навіть забував іноді про скіфів, про цей невезучий, і тяжкий, та ще й образливий для нього похід. Та згодом Вірний почав приставати, все частіше й частіше опускав голову і, що найгірше, почав спотикатися. На рівному. А це дуже кепська ознака, коли в поході спотикається царський кінь. І тому Дарій пересів у криту повозку з білої повсті, із золотими орлами на боках. Повозку щільними рядами оточували «безсмертні». За повозкою конюхи вели Вірного, накритого шовковою прохолодною тканиною. Аби не допікало сонце, над конем тримали на довгих тичках ще одну шовкову тканину, для холодку. І як вже царські конюхи не пестили коня, як не напували його джерельною водою, яку бозна-де діставали, як не годували його, як не берегли – царський кінь втратив лискучий вигляд і понуро звісив голову, яку вже більше не піднімав… Дарій велів висікти конюхів, і їх добряче висікли, але Вірний від того не поздоровішав… Очі його зробилися сухими, шерсть почала настовбурчуватись, ноги тремтіли…

Лікар-єгиптянин нічого не міг удіяти.

Дарій радився з атраваном.

Атраван запевняв царя царів, що скіфські знахарі наслали на царського коня якусь причину.

– Жоден скіф не бачив мого коня! – буркнув цар.

Білий старець щось зашамкотів беззубим ротом, і Дарій розібрав лише кілька слів, що причину наслано з вітром…

– То атраван самого Агурамазди безсилий перед скіфськими знахарями? – гнівно запитав його цар.

Старець щось таке зашамкотів, що Дарій, як не напружував слух, а так нічого і не міг розібрати. А тому лише махнув рукою: геть, мовляв, звідси! Атраван, полегшено зітхнувши, хутко зник.

У війську поповзли чутки, що царський кінь спотикається, а це віщує біду велику… Тоді Дарій велів оголосити, що погода дикої Скіфії не для царського коня…

Ніхто не знав, як зрозуміти слова, що погода дикої Скіфії не для царського коня… Може, як натяк, що скіфський похід скоро закінчиться? Може, цар царів, пожалівши свого коня, поверне назад до Істру? О, коли б то так сталося, коли б…

Тієї ночі Дарію знову приснився Сірак, сак з берегів Яксарту. Він сказав лише кілька слів: «Скіфська погода не для царського коня», – і зник, але Дарій, прокинувшись, вже до ранку не міг стулити набряклих повік.

Вранці знову рушили в погоню за недосяжними, невловимими скіфами. Вірного вели під холодком, який тримали над ним конюхи, та кінь все так само низько тримав опущену голову, і Дарій намагався на нього не дивитися. У війську все частіше й частіше говорили одні і ті ж слова: «Скіфська погода не для царського коня». Вимовляли ті слова пересохлими губами з надією на порятунок, що цар таки змилостивиться над своїм конем і поверне назад… Слова «скіфська погода не для царського коня» вселяли віру в швидке закінчення цього виснажливого і безславного походу, але цар царів і не думав повертати. Все вперед і вперед гнав він військо, наче забувши, що скіфська погода не для царського коня… Вірного під холодком з усіх боків оточували слуги з опахалами, якими вони махали над конем з рання й до вечора, та кінь голови не піднімав…

«Що б там не робили, як би не махали опахалами, а скіфська погода не для царського коня, – говорили з надією вже й полководці і навіть наближені царя. – Як шкода цього незрівнянного коня, кращого серед усіх коней. Скіфська погода йому зовсім не підходить…»

У війську ж творилося щось незбагненне.

З’явилися торговці водою.

Де ті баришники діставали чисту воду, того ніхто не знав, але лихварі продавали її щодня і продавали дорого. Інші продавали оберемки свіжої трави, і її купляли вершники, не торгуючись. Витягне кінь ноги, не виберешся з цієї пустки. Тому, не торгуючись, платили лихварям за воду, теж для коней. Самі потерплять, а витягне кінь ноги – то падай на землю і конай… На коня вся надія.

Дарій більше не показувався із своєї колись білосніжної, а тепер геть поруділої од жовтого пилу повозки. За повозкою конюхи вели Вірного. Царський кінь ще нижче опустив голову і відмовлявся навіть від ячменю. Для нього добували свіжу траву, і він ще сяк-так рухався, перебирав ногами. А ось конюхи не витримували, один за одним падали в дорозі. Їх кидали напризволяще, як і взагалі кидали усіх, хто відставав чи знесилювався. До Вірного ж приводили нових конюхів, і так минали дні за днями. У війську знову заговорили про те, що скіфська погода не для царського коня, але цар царів і не думав повертати, а все гнав і гнав уперед орду… Тоді почали розповзатися чутки, що царський кінь першим відчув ту біду, яка вже здійняла свої чорні крила над ними, і що порятунку не буде нікому. Дарій велів хапати шептунів, виривати у них язики, але тих шептунів більшало й більшало. А всім, звісно, язики не вирвеш. І Дарію просто перестали доповідати про тих шептунів і про настрій у війську.

Військо слабіло з кожним днем. Безконечні переходи під палючим сонцем, брак їжі й води, щоденні спустошливі напади скіфів на окремі загони персів вбивали віру в перемогу. Та гірше всього було оте безцільне блукання степами, оті погоні за невловимими скіфами, коли здавалося, що ганяєшся за безтілесним маревом. Закуті в панцири вершники задихалися, тіла їхні горіли від металу, а роти висихали й губи боляче тріскалися, і з них не вилітали бойові кличі. Зникала віра в перемогу, а натомість заповзали в душі безнадія, страх… Не провівши жодного бою, Дарій втрачав загін за загоном. Тепер до царської повозки неохоче мчали полководці, вісті були невтішні… Царя душив гнів. Гнів од безсилля. Такий гнів душив його, коли він штурмував Вавилон. Цілих дванадцять місяців стояли його війська під стінами Вавилона і не могли взяти укріплене місто. А вавилоняни з оборонних веж кривлялися і кепкували над ним:

– Гей, перси?! Чого ви сидите і ледарюєте під нашими стінами? Ваш цар ледащо і б’є байдики, а ви з нього приклад берете? Виберіть собі такого царя, який уміє міста здобувати!

Ні, персам тоді не прийшлося вибирати собі нового царя. Дарій узяв Вавилон, і за ті кпини велів розіп’яти три тисячі найзнатніших вавилонських мешканців. О, з якою мстивою насолодою розіп’яв би він зараз усю Скіфію, аби міг її нарешті наздогнати!

А кочовики все відходять і відходять, а куди відходять і допоки вони будуть відходити – того ніхто не знає і, мабуть, ніколи й не знатиме. Чим далі заглиблювалися перси у степ, тим пустельнішим він ставав – ні води, ні паші… А тутешні саки, як учора, як і позавчора, скачуть попереду персів і пускають вогняні вали. І як за ними не женися, а відстань залишається одна і та ж: денний перехід. А відхилиться який загін у ліву руку чи в праву – не повернеться назад. Дозорні, яких висилали на різні боки, зникали безслідно, і це наганяло страх на воїнів. Піші не хотіли далеко відходити від табору, особливо неперські племена, і на них не можна було покладатися. Не краще вели себе й перські вершники: від’їхавши за ближні горби і покрутившись там певний час, вони поверталися й розводили руками – ніде скіфів не видно. Аж до обрію оглянули степи, всюди пустка. Жодної живої душі.

Минуло вже двадцять днів, як перси перейшли Істр, а жодної, бодай незначної перемоги ще не було здобуто, якщо не рахувати окремих дрібних сутичок, у яких перси здебільшого програвали. Чим далі просувалося Дарієве воїнство на схід, тим пустельнішими ставали краї. Зрештою, почали з’являтися солонці, вода (якщо щастило надибати колодязі чи джерела) чомусь стала гірко-солоною, непридатною для пиття. Війська, поділені на три колони, сунули спеченою, вигорілою землею, воїни задихалися в хмарах куряви та попелу, люди і тварини вибивалися з сил. Треба було на щось зважуватись, щось вирішувати, а Дарій все ще не міг нічого придумати і вперто гнався і гнався за скіфами. Тільки тепер він збагнув, що надто велика кількість війська в багатоденному поході обертається злом. Чим годувати і чим напувати таку велику орду людей і тварин у цій пустелі? Обози та піхота сковували маневреність, доводилось частіше робити дньовки. А кількість днів, відведена на похід, катастрофічне зменшувалась. Міст на Істрі іонійці оберігатимуть шістдесят днів і з тих шістдесяти днів він уже розмінює третій десяток, так і не провівши битви. Дні зменшуються, а відстань до Істру збільшується щодня і щодня. До всього ж десь у його тилу ховається нерозгромлене військо кочовиків. Нерозумно було і навіть небезпечно заходити в глиб пустелі з ослабілим військом, та ще маючи в своєму тилу сильні загони ворога.

На двадцять перший день перси вийшли до озера-моря, званого тут Меотида, і стали табором на березі ріки Оар, що впадала в те море-озеро. В той останній перехід до Меотиди впав царський улюбленець Вірний. Упав і засовав ногами. Перелякані конюхи намагалися його звести на ноги. Але якщо загальними зусиллями їм і вдавалося поставити його на ноги, кінь знову падав… Тоді розіп’яли над ним намет і почали оббризкувати його водою. Під вечір Вірний звівся на тремтячі ноги, але всім стало ясно, що він довго не протягне. І тоді зашепотіли наближені Дарія, що скіфська погода не для царського коня… «Так, так, – шепотіли вони, – скіфська погода зовсім-зовсім не підходить царському коню…»

Тут, де ріка Оар впадала в озеро-море Меотиду, кінчалися нарешті безмежні скіфські степи, і далі, аж до самого обрію, голубіли води. Перси могли нарешті зітхнути: багатоденні блукання одноманітними і пустельними степами, яким, здавалось, не буде кінця, скінчилися. Що їх чекає завтра, післязавтра, про те ніхто, крім богів, звичайно, не знає, але принаймні сьогодні можна перевести дух – степи таки й справді урвали тут свій нестримний біг.

Озеро було велике, як море, і сині – вдалині – води його зникали за обрієм, зливаючись там з небом. Зблизька ж води зеленкуваті, ще ближче – світлі, навіть піщане дно видно, але для пиття непридатні. Озеро було не лише великим, як море, а й таким же, як море, солоним. Проклятий край! Військо потерпає від спраги, поруч стільки води, а напитися – зась. І для чого тутешні боги спорудили в цих краях таке озеро-море з гіркою водою? На зло, певно, персам, не інакше!

Меотида хвилювалась, як справжнє море.

Зеленкуваті вали хвиль з білими баранцями на гребенях з шумом накочувались на вузьку смугу прибережного піску й відкочувались назад, всіваючи все навколо водоростями й драглистими тілами медуз. Було вітряно, і вали йшли на берег раз у раз, вперто штурмуючи його, намагаючись дістати до високих глиняних круч, що відливали на сонці золотом. І там, де прибережна смуга піску була вузькою, море діставало берег, підлизувало його, і високі кручі обвалювались, з гуркотом шугаючи вниз… Глиняні кручі високі й обривисті, з них далеко видно, а на їхній височині дихалось легше. Вітер з озера-моря трохи остудив перепечене за двадцять один день походу перське військо. Остудив, але ненадовго. Сонце пекло тут ще немилосердніше, тіло під його промінням шерхне, стає сухим та болючим, чорніє… Тяжко воїнам, закутим у панцири, тяжко.

Але до відпочинку ще було далеко – потрібно спершу захиститись на випадок наскоку кочовиків, щоб не зіпхнули їх, бува, з високих круч у синє озеро-море. Увесь той край, де впадав Оар в озеро, був порізаний глибокими ярами та балками, і це значно полегшувало спорудження укріплень. Загони ставали таборами між тими ярами та балками, і таких таборів, коли всі вже нарешті розташовувались, вийшло вісім. Кожний табір з тилу захищало озеро, з боків – яри та урвиська, і тільки попереду чигала небезпека. Тому кожний табір споруджував з боку степів захисну стіну, себто вал. Копали глибокі рови, а перед ними нашвидкуруч насипали вали, квапились – часу не було.

Та й не збиралися тут довго відсиджуватись. І все ж на випадок якої біди за валами можна було відбиватися довго, а при потребі сюди з Істру міг підійти і флот.

Дарій нарешті трохи заспокоївся. В таборах, на випадок чого, можна буде залишати залогу і хворих та поранених воїнів, а з головними силами робити рейди-наскоки в глиб Скіфії. Вісім таборів на березі Меотиди стануть тоді надійним тилом для війська.

Нагортаючи вали з боку степу, військо трудилося з рана й до темряви. Дарій остаточно вирішив далі на схід не йти, а почати бойові дії тут і тут змусити скіфів прийняти битву. Одночасно із спорудженням укріплень владика посилав великі загони у степ на пошуки скіфів. За задумом, такі загони мали здійснювати спустошливі наскоки на скіфів, вимотувати їх, розсіювати, знищувати, а виходило навпаки. Скіфи робили спустошливі наскоки на перські загони, вимотували їх, розсіювали у степах.

Сили перської орди танули.

Все менше й менше залишалося днів до тих шістдесяти, протягом яких іонійці охоронятимуть міст на Істрі, а вирішальної битви ще не було.

Кінчався харч… Військо трималося на самих лише підсмажених зернах гендуму. В обід іноді давали по шматку комача – прісного хліба з ячменю вперемішку з попелом (пекли його на багаттях), увечері – і то не всім – перепадало по шматочку кешка – овечого сиру. Це була щоденна їжа бідарів перського царства, та їжа, про яку казали: «Їж так, щоб не помер з голоду». І військо їло так, щоб не померти з голоду, і не лише не померти, а ще щоб стачило сил ганятися за скіфами. Дарію ж та його наближеним готували кебаби, сіх-кебаби, лапшу ош, щоранку і щовечора була кава, був шербет, свіжа вода, не кажучи вже про яблука, інжир, виноград.

Цар жадає битви, охляле ж його військо жадало їжі і води: хоч чого-небудь, аби пожувати, аби вкинути у шлунок…

– Айш! – хрипіли воїни. – Дайте нам айш!!

Айш – хліб, їжа і взагалі, у ширшому розумінні, – життя.

Крикунів сікли, декого страчували.

– Доганяйте скіфів, – радили їм воєначальники. – Як доженете – буде вам айш. У скіфів є айш! Женіться!

Перські загони ганялися за скіфами і поверталися ні з чим. Це в кращому разі. Здебільшого ж такі загони зникали в степах безслідно. Почорнілий Дарій нічого не міг збагнути. Впадав у відчай. Задихався від люті. Яка ганьба! Круг пальця обвели. І ще його – царя царів! Із роду самих Ахеменідів! І хто? Якісь дикі кочовики? Наздогнати! Покарати! Всю Скіфію розіп’ясти!

Гнів спадав, і тоді він відчував себе в пастці. Ганявся за скіфами, а упевненості не було. Більше того, було відчуття, що з ним граються, що його водять за ніс. Такої ганьби з ним звідтоді, як він став царем, ще не було. Навіть насмішки і кпини вавилонян здавалися йому тепер дитячими жартами. А тут… Він не програв бою, але й не виграв його. Невже кочовикам не страшне його військо? Хто повірить у таке? Затіваючи похід у Скіфію, він мріяв не лише приборкати непокірних кочовиків, і так приборкати, щоб вони навіки забули дорогу в Мідію, а й захопити безліч рабів, тисячні табуни коней, стада худоби. А сам похід здавався, як легка прогулянка у невідомі краї. І ось… Скіфи відходять і почувають себе переможцями, а він… Ганьба, ганьба! Воїнам важко блукати безводними степами, важко воєначальникам підбадьорювати їх, важко було і Дарію. Йому, мабуть, було найважче з усіх. Так важко, як ніколи. То він тільки виду не подає, а насправді на душі в нього тяжкий гніт. І Дарій покірно несе той гніт, і ніхто не бачить, як йому важко.

А хіба йому коли легко було? За всі роки царювання він не пам’ятає такого року, щоби вдалося тихо і спокійно посидіти на троні. Ні, не було такого, втішав, заспокоював себе Дарій. Роки його царювання минали у тяжких і виснажливих походах та в безкінечних битвах. Доки одну країну усмирить, тим часом три чи п’ять інших повстануть. І так з року в рік. З першого року його царювання.

Важко йому тепер, дуже важко, на тілі й душі – каміння. А хіба було йому легко, коли він убив Гаумата-мага і повернув Ахеменідам престол? Чи він тоді спокійно на нім сидів? Впоравшись із самозванцем, відразу ж вирушив придушувати бунтівний Вавилон.

Один чоловік, вавилонянин, на ймення Надінтобайра, син Анірі, повстав у Вавилоні, підкореному Персією. А повставши, назвав себе Навуходоносором. Військо самозванця стало на березі Тигру. Дарій підійшов до ріки з іншого боку, ріка була непрохідна вбрід, і той чоловік, що проголосив себе Навуходоносором, думав урятуватися за водою. Тоді Дарій посадив одних на міхи, інших на верблюдів та коней. Агурамазда йому допоміг. З волі Агурамазди він перейшов Тигр, там і розбив ущент військо вавилонського самозванця. Те сталося в 24-й день місяця асиядія. Надінтобайра, який називав себе Навуходоносором, з кількома вершниками утік у Вавилон. Тоді він пішов у Вавилон і з волі Агурамазди взяв Вавилон, схопив самозванця і умертвив його…

Легко йому тоді було?

О, доки він усмиряв Вавилон, за його спиною повстали: Персія, Елам, Мідія, Ассирія, Єгипет, Парфія, Саттагідія, Сака… То чи легко йому тоді було?

Дарій ходив і ходив по шатру, важко ходив, похмуро, та все питав і питав себе: чи легко йому було тоді, у 522 році?

О ні. Того року він витримав 19 битв, виграв усі, ще й захопив у полон дев’ять царів. Навіть для історії велів записати на пергаменті, на шкірі та вирізьбити на скелі таке:

«Говорить Дарій-цар: Ось що я звершив з волі Агурамазди, і звершив за один рік. Ти, який з часом прочитаєш цей напис, вір тому, що мною зроблено, не вважай це лжею».

Тож чи легко йому було тоді?

О ні, було йому тоді важко, дуже важко, але він витримав оті дев’ятнадцять битв і виграв їх усі. То чому ж зараз йому, коли він не програв ще жодної битви, чому зараз йому так важко? Так важко, як ніколи не було, важче навіть, як у той рік, коли його чекали дев’ятнадцять битв. Чому йому так важко із скіфами?… Ходив і не знаходив відповіді.

Тоді, у 522 році, йому не снилися повержені ним царі, він тоді спав міцно, спав будь-де: в поході, навіть на місці битви, серед порубаних тіл, і спав міцно, і вранці прокидався свіжим та бадьорим. То чому тепер йому – царю царів! – заледве чи не щоночі сниться той худоребрий сак, злидар, якийсь пастух без роду-племені, якому він хтозна-коли відтяв голову?…

Чому його безстрашне, добре навчене і витривале військо, яке ніколи не знало ні втоми, ні поразки, яке за рік витримало дев’ятнадцять битв, чому воно тепер, у скіфських степах, вибилось із сил і, не провівши жодної битви, вже втратило віру в перемогу?

Запитання, запитання, запитання…

А відповіді – жодної.

Якщо розумні – здогадаєтесь самі…

Настав день, і Дарій змушений був, пересиливши власну гордість, відрядити своїх послів до невловимих скіфів. Це вже був початок поразки, хоча царські посли й мали передати скіфам таке послання:

«Дарій, цар великий, цар царів, Віштаспів син, Ахеменід, перс, син перса, арієць із арійського племені.

Агурамазда подарував мені царство велике, багате на добрих мужів і добрих коней. Я привів добрих мужів на добрих конях до вас, скіфи. Я придушив Вавилон, Персію, Мідію, Елам, Єгипет, Парфію, Саттагідію, придушу й вас, кочовики, у вашій землі. Якщо ви сильні, якщо ви справжні мужі, а не боягузи, то вступайте зі мною у битву велику, а якщо слабодухі – то визнайте своє безсилля і прийдіть до мене із землею і водою».

Для скіфського царя Дарій велів заготовити ще й таке послання:

«Дивак! Чому ти все тікаєш і тікаєш? Якщо ти вважаєш себе сильним протистояти мені, то зупинися. Облиш своє блукання і бийся зі мною. Якщо ж визнаєш себе безсильним, то визнай мене своїм владикою і прийди до мене з поклоном, як і належить приходити рабу до свого пана».

Дарій мав гострий розум і, попри гнів свій та лють, що душили його щодень, все ж ясно усвідомлював марність такого послання. Якщо скіфи не злякалися його величезного війська і, граючись, водили його за носа по своїх безкраїх степах, то царських погроз і зовсім не злякаються. Все це він усвідомлював, але інакше не міг. Не буде ж він знову безцільно блукати степами, бачачи тільки хвости чужих коней? Треба ж було щось діяти, якось дістати скіфів, а він нічого кращого, крім погроз, придумати не міг. Якщо його велетенське військо не дістало скіфів, то, може, хоч посли дістануться до них?

Він сидів на коні, груди якого були забрані залізною сіткою, а голова захищена золотими пластинками, сам був у панцирі й шоломі, в центрі свого великого війська, в оточенні гвардії «безсмертних», готових кістьми лягти, а свого царя захистити навіть тоді, коли все військо виляже, але упевненості не відчував і на свої безсилі погрози скіфам надій не покладав. Надсилаючи погрози, він випрошував у них битву. Це була образа з образ, але виду він не подавав, ніби так воно й мало бути. І своїм особистим послам – знатним мужам Персії – він вкотре нагадував:

– Так і заявіть: або – або… Або хай скіфи здаються на мою милість, або хай б’ються з нами.

А сам думав: скіфи просто посміються з його послів!

Подумав так тому, що на їхньому місці він би теж сміявся.

Скіфи і справді сміялися.

Але хоч і дикі степовики, та як приймати послів – знають, бо прийняли їх поштиво, з гідністю, завели їх до білої юрти і напоїли холодним кумисом. І в цій ввічливості теж відчувалася сила їхня. А ось із царського послання сміялися. Ні, не вголос, але очі їхні були веселі й глузливі. А сміється тільки той, хто відчуває за собою силу. Це Дарій розумів, але не міг тільки збагнути: в чому полягає сила степовиків? У війську?… Але воно менше і не таке досвідчене, як перське. Тоді в чому?… Хіба в тому, що вони вдома, у своїх степах, а він, перський цар, блукає тут із зав’язаними очима. Та ще, мабуть, їхня сила у мудрості й хитрості їхнього царя. О, тільки стара і досвідчена лисиця може затіяти таку війну із персами!

А відповідь його, одна відповідь на царські погрози чого варта.

«Моє становище таке, перський царю! Я і раніше ніколи не тікав зі страху перед ким-небудь, і нині не бігаю від тебе. А чому я відразу ж не вступив із тобою у битву, я тобі охоче поясню. У нас немає городищ, які нам треба захищати. Ми не боїмося їхнього розорення і спустошення і тому не вступаємо з вами у бій. Та є у нас отчі могили. Знайдіть їх і спробуйте зруйнувати – і тоді дізнаєтесь, будемо ми битися за ці могили чи ні… Тобі ж замість дарів – землі й води – я посилаю інші дари, на які ти заслуговуєш. А за те, що ти назвав себе моїм владикою, ти мені дорого заплатиш!»

Дарій мовчав, похмурий, як ніч.

Чи варто було набиватися на битву, щоб отримати у відповідь таке послання?… Та й ким погрожувати скіфському цареві? Військом, яке зрання й дотемна канючить айш? Він не міг збагнути своє воїнство. Відколи почався скіфський похід, вони щодень вимагають одне й те ж: їжі, їжі, їжі… Його воїнству байдуже, що персів переслідує одна невдача за іншою, воно вимагає одного: їжі, їжі, їжі. Воїнству байдуже, що воно покрило себе неславою, що з нього кепкує цар кочовиків, воно вимагає айш… У нього, царя, все є, вишукані страви у нього є, але жоден шматок не лізе в горло. Та і як він полізе, коли йому приносять такі послання скіфського владики… Не мав уже сили навіть гніватись. Сидів у своєму розкішному шатрі, і його ні на мить не залишав пекучий біль. Перед ним на килимі що тільки не стояло з їжі й питва, а він на ту їжу і на питво не міг і дивитись… Його, всесильного царя із таким військом, якісь кочівники водять за ніс! Ще й пропонують йому, як у насмішку, шукати могили їхніх предків! Дались вони йому, ті могили! Він – покоритель Азії! Як після такої поразки й неслави повертатися додому? Про його невдалий похід у Скіфію дізнаються всі народи і племена царства, а дізнавшись, відчують, що цар царів не такий уже й сильний, коли його обвели круг пальця якісь кочівники у кибитках! І почнуть піднімати голови. Ще й говоритимуть про нього: «Той, якого обхитрили скіфи».

Військо гинуло без їжі. Щодень стратеги посилали навсібіч загони у пошуках харчу, але скіфи спокійно знищували їх. Більше того, перські вершники, побачивши скіфських лучників, відразу ж повертали назад коней і, збиваючи з ніг власну піхоту, мчали до табору. Ганьба!

А ще через день скіфи спіймали десять вершників, але не забили їх і навіть не відібрали у них зброї. Вони напоїли їх кумисом і веліли відвезти своєму царю дари. І вони привезли Дарію незвичайні дари: три клітки, у яких сиділи птах, миша і жаба. А на клітках лежало п’ять стріл…

– Що це таке? – запитав цар своїх найближчих мужів. – Про що говорять дари варварів?

Знатні мужі старанно розглядали дари, але сказати певного нічого не могли. Вершники, які привезли клітки, теж нічого не могли повідати.

– Скіфи сказали: якщо ви, перси, розумні, то здогадаєтесь самі.

– Я питаю вас, що означають дари степовиків? – повторив цар, і мовчати далі було небезпечно, бо в царських очах уже почали спалахувати блискавки…

Тоді наперед ступив один із полководців і так сказав:

– О владико всіх людей від сходу і до заходу сонця! Дари означають, що скіфи підкоряються тобі небом, землею і водою, визнають тебе своїм паном і повелителем!

– А стріли? – швидко запитав цар.

– Стріли?… – зам’явся велеречивий полководець. – Стріли промовляють… ворог складає перед персами зброю.

Дарій люто бликнув на краснобая і крізь зуби процідив:

– Це тобі так хочеться, але не це символізують варварські дари! – Обвів присутніх важким поглядом: – Хто скаже правду? Я за правду не караю, навіть якщо вона буде неприємною для моїх вух.

І тоді наперед ступив давній сподвижник Дарія, з яким він колись убивав мага на перськім троні. Це був Гобрій. Він сказав:

– Владико мій, дозволь мовити правдиве, хоч і гірке слово. Скіфські посланці сказали ось що: якщо ви, перси, не полинете у небеса, перетворившись на птахів, або не зариєтесь у землю, як миші, чи не сховаєтесь у болото, як жаби, то не повернетесь назад, а будете поціленими ось цими стрілами!

Дарій подивився на свого давнього друга і сподвижника Гобрія і сказав:

– Це схоже на правду.

Запала довга і важка мовчанка.

Перси дивилися на незвичайні дарунки скіфів, і кожний думав одне й те ж саме: як вибратися звідси, як ноги винести із Скіфії?

– Я слухаю вас, мої полководці, котрі раніше не знали поразок у битвах! – глухо мовив цар.

Полководці мовчали, облизуючи сухі, потріскані губи.

– Говоріть, знатні мужі!!!

Тоді Гобрій зважився вдруге:

– Треба повертатися до Істру…

Схопився Дарій, вдарив ногою по клітках, не тямлячи себе, кричав:

– Дикуни!!! Ви навіть воювати по-чесному не тямите! Боягузи! Підлі боягузи! Хитрі лисиці! Я прийшов з вами битися, а не бігати за вами по степах! Так і бийтеся зі мною, доведіть своє лицарство! Так бийтеся зі мною! Шалійте! Покажіть свою силу, і я тоді покажу вам свою!

Але спалах люті минув так само раптово, як і виник. Важко дихаючи, цар царів зневажливо сказав своїм полководцям:

– Ці дари означають одне: у мене дуже багато людей, але дуже мало справжніх мужів. У скіфського царя дуже мало людей, але дуже багато справжніх мужів!

Не допоміг персам укріплений табір на березі озера-моря. Того ж дня, як було одержано скіфські дари і вияснено, що вони означають, Дарій велів кидати недобудовані укріплення і негайно виступати в похід. Владика переконався, що, сидячи за валами, кочовиків не примусиш прийняти вирішальну битву, а загони, які його полководці посилали щодень у глиб Скіфії, танули, як лід на сонці. До всього ж вже минуло тридцять з чимось днів звідтоді, як перси перейшли Істр. До шістдесяти днів, доки іонійці зберігатимуть міст, залишалося надто мало часу. А ще треба було знайти скіфів, розбити їх (Дарій ще вірив, що йому це врешті вдасться) і встигнути повернутися до Істру у визначений строк.

Кинувши наполовину збудовані укріплення, перси знову подалися в гонитву за степовиками. Геродот у своїй «Історії» розповідає, що, йдучи дуже швидко, Дарій наздогнав скіфів – «він погнався за ними, а вони все йшли на один день путі попереду, і Дарій йшов за ними невідступно».

Все повторилося, як і перше: скіфи відходили, перси наступали, але між ними незмінно залишався один денний перехід, і здолати його перси ніяк не могли. «Ці блукання тяглися довго, – додає Геродот, – і їм не передбачалося кінця».

Так почався третій і – останній, завершальний період скіфо-перської війни. І кінець їй уже був недалеко. Дарій не знав, що на раді в Іданфірса було прийнято рішення: на завершальному етапі війни змінити тактику і перейти до більш активних бойових дій. Якщо до цього скіфи уникали великого бою (крім наскоків та дрібних сутичок), то тепер вирішено більше не водити персів, а нападати на них вдень і вночі. І особливо, коли вони будуть зайняті добуванням собі провіанту.

З того часу ініціатива повністю переходить до скіфів.

Дарій уже розумів, що єдина його надія на рятунок – це негайна втеча до Істру. Але вголос про те ще не наважувався сказати. Він все ще гнався за скіфами, гнався, втрачаючи і обози, і загони, гнався, відчуваючи, що женеться за своєю загибеллю. Удари скіфів ставали все відчутнішими і спустошливішими, а нічні наскоки на сонний табір і зовсім вимотували персів. Дух у війську катастрофічно падав. А скіфів попереду ставало все більше й більше. Розвідка доносила: окремі скіфські війська об’єднуються в одне. Це не віщувало нічого доброго, і на одній із нарад Гобрій зважився і нарешті сказав те, що він думав:

– Царю! Неприступність цих людей мені приблизно була відома з чуток, а на місці я ще більше переконався у ній, бачачи, як вони знущаються над нами. – Брови Дарія смикнулися і гнівно насупились, але Гобрій вирішив – будь-що-будь говорити і далі, і говорити те, що він думає, незалежно від того, подобається це владиці чи ні. – Тому я гадаю, що, тільки надійде ніч, нам треба запалити вогні, як ми це завжди робимо, щоб освітити табір на випадок наскоку степовиків, обманути тих наших людей, які найбільш слабі та негодящі для перенесення незгод, прив’язати всіх ослів і відходити, поки ще скіфи не поспішили до Істру з метою зруйнувати міст чи іонійці не прийняли рішення, яке б могло нас погубити.

Дарій хотів було сказати: «Знищення мосту на Істрі – це наша вірна загибель», але промовчав. Насупився, засопів, і лице його – почорніле і схудле – закам’яніло. В шатрі стояла така тиша, що чути було, як важко дихає цар.

Полководці завмерли в очікуванні лиха.

Гобрій зблід, прикусив губу, але відкрито дивився царю в очі. Від своєї поради він не думав відмовлятися.

Дарій подивився на нього гнівно, якусь мить посопів, а тоді з шумом зітхнув (це вказувало, що спалах гніву в царя царів минув), і полководці теж полегшено зітхнули.

Ні на кого не дивлячись і ні до кого конкретно не звертаючись, Дарій буркнув: «Треба добре помізкувати, як нам забезпечити своє повернення». Не сказав – утечу, а всього лише – повернення.

Де ваша сила, скіфи?

І настав той день, коли Дарій сказав одне лише слово: «Все!» І запала гнітюча мовчанка, і полководці злякано дивилися на свого владику. І Дарій тоді видавив із себе ще кілька слів: «Досить ганятися за скіфами, пора повертати коней до Істру».

Ні, він не сказав, навіть самому собі не сказав, що пора тікати… А сказав лише, що пора повертати коней до Істру.

Та на захід дорога нелегка, а військо було повністю виснажене, і Дарій звелів стати на день табором у долині.

А сам з Гобрієм, якому особливо довіряв і з думкою якого завжди рахувався, помчав до ближньої могили, що здіймалася над усією рівниною. Гобрій встиг гукнути тисячнику із гвардії «безсмертних», і той із своєю тисячею помчав за ними. Дарій з Гобрієм на конях піднялися на могилу, а тисяча гвардійців, наїжачена списами, оточила могилу внизу суцільним кільцем коней і списів. З високої могили було видно на всі боки. Спершу Дарій подивився на захід, туди, де за степами і долами мав бути Істр. На заході аж чорно було від скіфських вершників, вони носилися сюди й туди, а з-за обрію виринали все нові й нові загони.

– Яка до них відстань? – запитав він Гобрія.

– Гадаю, що десь біля денного переходу, – відповів Гобрій. – Вони завжди тримаються од нас на відстані денного переходу.

– Ні, – заперечив цар, – цього разу вони тримаються на відстані південного переходу. Що це означає? Невже скіфи так осміліли, що стали підходити до нас ближче?

– І все одно вони кинуться тікати, як тільки ти велиш війську іти на них.

Цар промовчав і повернув коня на схід. Глянув поверх свого війська, що загатило всю долину, на обрій. Там теж сюди й туди снували вершники, і було їх багато. Дарій нахмурився.

– Досі вони трималися тільки попереду нас, і ми їх увесь час гнали. Тепер же вони вирішили зайти нам ще й у спину.

Оскільки цар прямо не звертався із запитанням до Гобрія, то Гобрій нічого не відповів, пам’ятаючи, що чим менше висловлюватимеш владиці свої думки, тим довше житимеш.

Дарій повернув коня на південь і відразу ж – на північ. І на півдні, і на півночі теж носилися скіфські вершники.

– Схоже на те, – сказав цар, – що кочовики забагли нас оточити. Як ти гадаєш, Гобрій, їм це вдасться?

– Скіфи того тікають од твого війська, великий царю, що їх менше, – обережно почав Гобрій. – А коли їх менше, то як вони зможуть оточити тих, кого більше?

– Це так, – згодився Дарій, – у них не вистачить сили взяти у кільце мою орду. І все ж вони з чотирьох сторін світу оточують долину.

– Владико! Я думаю, що головні їхні сили знаходяться на заході й сході. А на півдні і півночі невеликі розвідувальні загони, які просто наглядають за нами.

– Гм… – Дарій мовчав, щось розмірковуючи. – Хай буде по-твоєму. І все ж негайно вели оточити табір трьома рядами возів.

– Слухаю, великий царю.

– Мені казали, що скіфські коні ніколи раніше не бачили ослів та мулів, і тому бояться їхнього крику.

– Так, їхні коні харапудяться, як почують крик ослів.

– Тоді прив’яжіть мулів та ослів до возів і не давайте їм їсти. Хай вони кричать і криком відлякують скіфських коней.

– Слухаю, великий царю.

– Візьми кількасот «безсмертних», і роздобудьте мені одного живого скіфа. Якщо моє військо не може спіймати всю Скіфію, то спіймайте хоча б одного скіфа. Я подивлюся, що це за народ і чи варто з ним далі воювати.

– Слухаю, великий царю! – Гобрій повернув коня і з’їхав з могили. Гвардійці внизу розступилися, розірвавши кільце, випустили Гобрія і знову зімкнули навколо могили кільце.

А Дарій, лишившись сам, знову подивився на всі чотири сторони світу і більше не сумнівався у тому, що скіфи намагаються його оточити в долині. Але для чого? Тримати його в облозі у них не вистачить сили, та й легко він розірве будь-яку облогу. До всього ж і скіфський цар не такий простакуватий, щоб розпорошувати своє військо по всій долині. Гобрій правильно розсудив, що головні сили кочовиків на сході і частково на заході. А на півдні і півночі просто окремі сторожові загони. Але для чого скіфи зосередили свої сили на сході і заході? Невже вони вирішили у цій долині дати йому вирішальний бій? Той бій, якого він прагнув з першого дня походу в ці степи? І якого менше всього хотів би зараз, коли військо ослаблене блуканням по степах…

«Але ніщо так не піднімає дух воїнів, як битва», – подумав він і пустив коня з могили. Гвардійці розступилися перед ним, він промчав проходом до полководців, які вже чекали на нього.

– Готуйте військо, – сказав він їм, – у цій долині скіфи на власних шиях пізнають міць перського меча і руки, яка його тримає…

Того ж дня тисяча царських гвардійців, напавши на скіфський розвідувальний загін, в сутичці, ціною двох десятків «безсмертних», захопила одного скіфа.

Полоненого пригнали у перський табір на аркані, і всі збіглися дивитися на степовика, як на диво яке незбагненне, бо всім хотілося зблизька подивитися, а який же він, скіф? Бігли дивитися з надією побачити щось незвичайне, якщо не людину з рогами, то принаймні богатиря, а розходилися з розчаруванням. Скіф виявився дрібним на вигляд, такий собі звичайнісінький пастух, і нічого у ньому не було чогось такого… незвичайного, як то вже говорили у війську про скіфів. Одне слово, не було навіть на що дивитися. І всі думали: а може, то спіймали і не скіфа?

Із полоненого зняли аркан і по знаку Гобрія завели до царського шатра, попередньо обмацавши і куртку його, і пояс, і штани.

І тільки полонений опинився у шатрі і глянув на царя царів, котрий сидів на похіднім троні, як гвардійці зашипіли до нього:

– Падай!.. На животі повзи до царя царів, дикун!

Але скіф відповів ледь насмішкувато:

– Хіба перси не відають, що добрий бог для стояння на землі дав скіфові аж дві ноги?

– Мерзенний!.. – люто прошепотів до нього Гобрій. – За неповагу до великого владики ти поплатишся головою!

– Головою – то й головою, – безтурботно відповів скіф. – Я торгуватися не люблю. Та й до всього ж я ваш гість.

Лівий кутик уст царя смикнувся, і він ворухнув бровою. Від полоненого всі відскочили: і Гобрій, і гвардійці. Цар пильним, не без цікавості, поглядом розглядав свого «гостя» і скептично кривився. Дивуватися не було чому. Перед ним стояв низькорослий, навіть дещо малий, вузькоплечий, кістлявий чоловічок. Дрібний, непоказний, незнатний і, напевне ж, небагатий. Ношена куртка в кількох місцях пропалена вогнем, на ліктях дірки, заяложені штани з вистрьопаними холошами, сап’янці з дірками. Борідка ріденька, руда, очі безжурні, веселі. На носі й щоках – ластовиння. Як у жінок. Одного вуха немає, тільки дірка…

– Де позбувся вуха? – дещо добродушно запитав Дарій.

– Хазяйський жеребець одгриз, – так само добродушно, навіть аж безтурботно відповів скіф. – Ох і лютий же! Всім жеребцям жеребець.

– Як лютий, значить, справжній кінь, – одказав цар. – Я люблю лютих коней за те, що вони… люті.

– Ми й лютих коней укоськуємо! – дивлячись царю в очі, відповів полонений, і це Дарію не сподобалось.

Запитав сухо:

– Ти хто?

– Скіф, – охоче відповів полонений і в свою чергу поцікавився: – А ти хто?

– Перс!!! – не втримавшись, крикнув Дарій, бо його вже починала дратувати така поведінка цього непоказного чоловічка. – Перс я! Син перса!

– Перс – то й перс, – знизав плечима полонений. – Тільки ж чого кричати? Я ж не кричу на тебе, що я скіф?

Дарію на якусь мить забракло повітря, але силою волі він стримав себе і процідив крізь зуби:

– Я дуже радий, що ти скіф!

– То ти, напевне, з радощів бігаєш за нами степами? – заусміхався полонений. – Геть усі трави своєю ордою витовк.

– Ти звідки такий… веселий?

– Із Скіфії, царю.

– Знаю, що із Скіфії. Де твоє кочовище?

– Там, на заході, – махнув скіф рукою. – На березі Маленької річечки, що тече через толоку із старими вербами.

– На березі Маленької річечки, кажеш? – мовив цар. – Воно й по тобі видно, сам ти маленький.

– Малий, – охоче згодився полонений. – Не вдався ростом. Але наша Маленька річка впадає у дуже Велику ріку. Так і я… Сам маленький, а народ мій великий.

– Ти, я бачу, балакучий, – повільно тягне цар. – Все знаєш.

– Авжеж, дещо знаю.

– Тоді скажи, де початок і де край вашим степам?

– Там, де сходить сонце, початок, а там, де воно заходить, – край. – І, помовчавши, додає: – Тільки не йди, царю, на край, бо не повернешся назад. Ми не любимо непроханих гостей.

– Не любите, так бийтеся! Ви – боягузи. Ви втікаєте від перських мужів, як собаки від вовків.

– Ми втікаємо, а ви бігаєте за нами, – безневинно посміхається скіф, і очі його повні насмішок. – А ти, царю, спробуй нас наздогнати.

– Ви підступно воюєте з нами! – не стримавшись, кричить цар. – Ви підло отруюєте воду в колодязях!

– Воюємо, як уміємо, а що воду отруюємо, то… не пий. Ми тебе в гості не звали.

Дарій зовсім несамовитіє і хапається за руків’я меча, хоч через мить і шкодує за цей світ жест.

– Дай і мені меч, щоб і я мав за що хапатися, – раптом каже одновухий скіф.

– Ти й так загинеш від перського меча!

– Але, стративши мене, ти все одно не здолаєш Скіфії.

– Хто ваш цар? – уже спокійно питає Дарій, намагаючись придушити в собі спалахи гніву.

– Іданфірс.

– Не чув про такого.

– Не чув, а віднині знатимеш.

І Дарій подумки згоджується, що віднині він знатиме, хто такий Іданфірс – стара хитра лисиця.

– Що ж, скіф із Малої річки, жити хочеш?

– Жила б Скіфія, а я собі місце і на тім світі знайду.

– Похвально, – згоджується Дарій. – Відповідь достойна воїна. Тебе як звати, невдатний із себе, але мужній духом скіфе?

– Спаніф. Пастух я.

– Тоді скажи, пастуше Спаніфе, де ваша сила?

– Наша сила?… – Скіф шкребе пальцем у своїй рудій борідці. – Як тобі розтовкмачити… – І рішуче додає: – Так тому й бути. Дай мені меч або хоча б акінак, і я тобі покажу, де наша сила.

Гвардійці, котрі стояли позад скіфа, взялися за руків’я мечів.

– Не бійся, царю, – насмішкувато кидає полонений. – Сам-один я не в силі упоратися з твоїм військом. Бо воно у тебе не тільки велике, а й, ніде правди діти, відважне.

– Гм… – Дарій повертається до Гобрія: – Ану кинь йому свій меч, подивимося, чи він хоч уміє його тримати в руках.

Гобрій вихопив свій меч із піхов і з презирливим жестом кинув його полоненому. Той схопив його на льоту, попробував лезо на ніготь і лишився задоволеним.

– Замашний у тебе меч, знатний персе, – сказав він. – І гострий, сам у тіло лізе. Я все життя мріяв мати свій меч, але так і не добув його.

І зненацька, щось різко крикнувши, Спаніф змахнув мечем і застромив його собі у живіт.

Перські воєначальники оціпеніли, гвардійці рвонулися вперед і застигли вражені.

Спаніф стояв перед Дарієм, ледь зігнувшись, і в його очах клекотіла така ненависть, що Дарій здригнувся.

«Падай!.. – подумки сказав він. – Падай же…» І ще подумав, що цей скіф дуже похожий на того сака із берегів Яксарту…

Скіф ворухнув закривавленими губами, і з кутика його рота потік червоний струмок.

– Ти, царю, хотів знати, де наша сила? – захрипів він, важко дихаючи, і, висмикнувши меч, кинув його під ноги цареві. – Ось де наша сила. Забирайся геть, чужинський царю, коли хочеш живим повернутися у свою Персиду. А меч… меч у вас, перси, хороший… Все життя мріяв мати такий меч…

Захитавшись, скіф зробив було крок до царя, але ноги його підломилися, і він важко впав на правий бік.

– У мужності цьому малому скіфу не відмовиш, – сказав Дарій і перевів погляд на скіфа. Той лежав на боці, трохи підігнувши під себе ліву ногу, а праву руку викинув далеко вперед, наче він хотів дістати царя. І дивився на персів відкритими застиглими очима.

– Тепер я зрозумів, хто такі скіфи. Вони дуже схожі на саків, – сказав Дарій і кивнув на труп. – А цього… малого скіфа із Малої річки поховайте із військовими почестями. Перським воїнам варто брати приклад із цього непоказного і невдатного на вид скіфа, як треба бути мужнім.

І так було вчинено, як велів перський цар, і малого скіфа із Малої річечки, що впадає у Велику ріку, було поховано з усіма військовими почестями.

Якщо скіфи ганяються за зайцем…

Ні світ ні зоря, коли Дарій ще лежав, накрившись теплим вовняним плащем, його розбудив Гобрій. У шатрі було напівтемно, тільки тьмяно блимали мідні світильники, у яких у жиру плавали ґноти. Незважаючи на ранній ранок, у таборі стояв шум, чулися крики, іржали коні, кричали віслюки та мули, ревіли верблюди.

– Великий царю! – Гобрій – а тільки він один міг так рано розбудити царя – опустився біля непорушного Дарія на одне коліно. – Не гнівайся, що посмів потривожити тебе так рано – нові вісті.

– Знатний Гобрій хотів сказати: погані вісті? – чистим голосом, наче він і не спав, перепитав цар, не дивлячись на Гобрія і не встаючи. – Звідтоді як ми перейшли Істр, я вже звик до поганих вістей. Говори, я слухаю.

– На схід від табору виявлено велике скупчення скіфів – кінних і піших. – Гобрій помовчав, чекаючи, яка буде реакція царя, але цар мовчав, і Гобрій, зітхнувши, продовжував далі: – Кіннота кочівників вишиковується у бойові ряди.

Цар мовчав і не озивався з-під вовняного плаща. Гобрій помовчав і зрештою делікатно й обережно кашлянув, аби нагадати про себе.

– Ти мене надто рано розбудив, Гобрій, – невдоволено озвався Дарій. – Чого хочуть скіфи?

– Вони прислали свого вісника, який і крикнув нашим дозорцям таке: «Перси! Ваш цар просив у нашого царя битви. Передайте своєму царю, що ми готові зараз дати йому те, чого він просив у нас».

– Ах, яка радість, – іронічно буркнув під вовняним плащем цар царів. – Ми просили, кочовики нарешті змилостивились… Хочете битви – будь ласка… Ах, який щедрий жест!

Гобрій, нічого не розуміючи, стривожено прислухався до бурмотіння царя… Що це з ним?… Невже і на нього подіяли ці прокляті степи так, як на воїнів, – ті зовсім занепали духом і, загледівши у степах скіфів, повісили носи…

Гобрій помовчав і сказав, щоб нагадати про себе:

– Їхній вісник чекає відповіді.

Дарій позіхнув і перевернувся на другий бік. «Що з владикою?» – стривожено подумав Гобрій.

– Скажи їхньому посланцеві, – зненацька озвався цар, – таке: наш цар просив його так рано не турбувати. Він, мовляв, живе не в степу і тому звик спати доти, доки не зійде сонце.

– О великий царю! Така дотепна відповідь приголомшить і налякає диких кочовиків! – палко вигукнув Гобрій. – Досить їм почути, що ти спокійно спиш на виду у всього їхнього війська, як їхній дух занепаде, а дух твого війська відразу ж підніметься.

– Мене не цікавить їхній дух, я хочу спати! – дещо сердито одказав цар. – І ще оголоси у таборі, щоб мої воїни не шуміли, доки їхній цар зволить уранці відпочивати. Мене ж збудиш, як зійде сонце.

І натягнув вовняного плаща аж на голову.

За всю минулу ніч Дарій так і не склепив повік. Ні разу!

Не спав і тоді, коли у шатро ні світ ні зоря зайшов Гобрій із вісткою, що скіфи лаштуються у бойові порядки. Не заснув він і тоді, коли Гобрій вийшов із шатра і велетенський табір затих, чекаючи, доки зійде сонце. Не до сну було ні вночі, ні, тим більше, вранці, коли Гобрій повідомив про скіфського вісника.

Всю ніч і перед світанням лежав він під вовняним плащем із розплющеними очима і думав про одне і те ж: як, не принизивши своєї честі, виплутатись із невдалого скіфського походу? Військо виснажене до краю, настрій у воїнів зовсім нікудишній, гонитва за скіфами, їхні спустошливі щоденні напади зовсім вибили у його воїнів віру в перемогу. Коли він перейшов Істр, його воїни ладні були здолати будь-якого ворога, але тепер, після стількох виснажливих днів блукання, після голоду і спраги, коли в таборі стільки поранених і ослабілих, коли на піхоту вже не можна покладатися, битва й зовсім не бажана. Без віри у свою перемогу воїни уже не воїни.

Втратив віру в перемогу і він, цар царів.

Ще день тому, ще два дні тому він вірив, що досить наздогнати боягузливих кочівників, як він їх розіб’є наголову, знищить, змете з лиця землі… Ще день, ще два дні тому він так вірив. Ще день, ще два дні тому всі його бажання і помисли сходились до одного: догнати кочівників. Будь-що догнати кочівників і нав’язати їм бій, той бій, після якого їм уже не воскреснути ніколи.

Так він думав, цим він жив ще день, ще два дні тому. А коли побачив зблизька одного скіфа, коли поговорив з одним живим скіфом, із тим малорослим пастухом Спаніфом із берегів Малої річки, що впадає у Велику, то збагнув, що скіфів йому не здолати. А тому не здолати, що скіф той Спаніф дуже схожий на сака Сірака із берегів Яксарту. Всі вони, скіфи, однакові, всі вони, скіфи, такі ж, як і саки, – підступні, і хитрі, і відважні. Бо всі вони є породженням темних і злих сил Ангро-Манью. І всіх би їх винищити до одного. Зрубати на корню! Щоб жодна гілка ні сакського, ні скіфського родів більше не зеленіла і не приносила плоду.

Перевертався під вовняним плащем, щось бурмотів сам до себе і ніяк не міг заснути. Чим більше намагався не думати ні про саків, ні про скіфів, тим більше про них думав… О, як той скіф Спаніф та схожий на сака Сірака! Обидва низькорослі, обидва худорідні, незнатні, обидва бідняки з бідняків, обидва – пил на вітру… Хукни – і немає їх. А бач… Обидва ніщо в порівнянні із знатними і сильними світу цього, а бач… Йому б побільше таких воїнів, він ще півсвіту завоював би!

Перевертався з боку на бік і все думав: як той скіф схожий на того сака! Намагався не думати і думав. Тоді, аби спекатись тих думок, почав повторювати молитви із Ясни, фаргард 12, вірш 1: «Проклинаю дайвів. Признаю себе прихильником Мазди, зороастрійцем, ворогом дайвів, послідовником Агури, тим, хто славословить Амшаспандів, тим, хто молиться Амшаспандам…»

Повторював завчено, як повторював не раз і не двічі, але бажаного заспокоєння молитва не приносила йому. Бо молився, а думав про те, як той скіф схожий на того сака! Невже він, цар царів, володар такого війська, втратив віру в перемогу над якимись там дикими кочовиками? А що, коли про це дізнається військо?

І коли Гобрій ні світ ні зоря сказав про скіфського вісника, Дарій негадано для самого себе і вирішив підняти дух воїнства. І це йому блискуче вдалося. Коли глашатаї помчали у всі кінці велетенського табору із словами: «Цар царів звелить спочивати і просить своїх воїнів не шуміти, доки не зійде сонце», табір вражено притих. Коли ж пронеслася чутка, що Гобрій передав скіфському віснику слова Дарія не турбувати його так рано, перське військо ожило. Воїни чи не вперше за останні дні заусміхалися. Якщо їхній цар на виду в чужинського війська спить і просить рано його не турбувати і в таборі не шуміти, то він вірить у перемогу, і самі боги, звичайно, вдихнули йому такий спокій і впевненість.

Так того ранку у перських воїнів з’явилася надія і віра у їхню перемогу.

У Дарія ж її не було, і він, перевертаючись з боку на бік під вовняним плащем, з тривогою думав: як відірватися од скіфів, уникнути битви і швидко, не блукаючи, дістатися Істру?

Думав і не знаходив відповіді.

Коли Іданфірсу передали слова Дарія не турбувати його, доки він відпочиває, Іданфірс тільки головою похитав і язиком прицмокнув:

– Ловко!.. Не інакше, як воїни Дарія вже втратили бойовий дух, і цар хоче його підняти своїм вигаданим спокоєм… Ах, як ловко придумав перський цар із своїм спанням!.. Даю голову під заставу, що він не спав усю ніч і зараз не спить. Але ця хитрість йому вдалася, і в його таборі зараз панує пожвавлення. Виявляється, Дарій не такий уже й прямий, як я думав. Та ми теж задніх не звикли пасти. Цар підняв дух своїм воїнам, а ми той дух і зіб’ємо. І теж хитро та ловко!..

І скіфи збили персам бойовий дух справді ловко, хитро і просто.

Ось як розповідає про те Геродот у своїй «Історії» (книга четверта «Мельпомена»):

«Коли скіфи вже стояли у бойовому строю, то крізь їхні ряди прошмигнув заєць. Побачивши зайця, скіфи відразу ж кинулись за ним. Коли ряди скіфів змішалися і в їхньому стані здійнявся крик, Дарій запитав, що означає той шум у супротивника. Дізнавшись, що скіфи ганяються за зайцем, Дарій сказав своїм близьким: «Ці люди глибоко зневажають нас, і мені тепер ясно, що Гобрій правильно розтовкмачив про скіфські дари. Я сам бачу, в якому становищі наші справи».

І було так, що Дарій підняв своєму воїнству дух, а скіфський заєць в один мент його збив.

І вишикувалися скіфи на рівнині в бойові шеренги, і вже їхні горласті задираки почали брати на кпини супротивника:

– Ей ви, перси! Чи вже виспався ваш цар? Якщо виспався, то хай виходить. Він просив у нас битви, ми прийшли дати вам битву! Як ви хочете, так ми вас і розколошматимо! Бо чужі прохання ми завжди виконуємо!

Затрубили труби, в кількох місцях перси розсунули вози, якими був захищений табір, і кіннота почала хвиля за хвилею виплескуватися із табору і ставати бойовими рядами напроти скіфської.

Виїхав і став на узвишші Дарій із своїми близькими.

– І справді їхній цар виспався! – галасують скіфські задираки. – Вдома, видно, заважали йому, так він до нас прийшов спати.

– Ой, глядіть, перси, бо багато вас сьогодні засне вічним сном!

Ось уже обидві сторони вишикувалися на рівнині, можна й починати. Але скіфи чомусь не спішать нападати першими. Дарій теж вагається подати сигнал. За ним стоїть рівними рядами гвардія «безсмертних», і для неї через увесь табір на захід уже приготовлений широкий вихід. Це на випадок утечі. Кіннота – лучники і списоносці – будуть прикривати, а «безсмертні» втікатимуть з царем, як буде непереливки…

Трубачі, піднісши вгору мідні труби, чекають помаху царської руки. Дарій уже зводить руку, як зненацька на супротивному боці зчиняється весела метушня… Передні вершники, зламавши стрій, носяться сюди й туди, свистять, регочуть…

Гру яку затіяли, чи що? Дарій повільно опустив руку, і трубачі трохи ослабли, передихнули.

Що скоїлося? Чому скіфи, зламавши бойовий стрій, гасають сюди й туди? Та ось до узвишшя, на якім стоїть цар, мчить начальник лівого крила кінноти, і на лиці в нього розгубленість, подив.

– Що там?… – швидко питає цар. – Вони збожеволіли? Чи перешиковують свої ряди?

– Заєць, великий царю! – кричить начальник кінноти.

– Який заєць? – не йме віри Дарій.

– Звичайний… скіфський.

– Я питаю, в чому річ?! – вже кричить цар. – Кого ловлять кочовики на наших очах?

– Скіфи ганяються за зайцем, великий царю, – пояснюють уже близькі царя. – Вони побачили зайця між їхніми рядами і вирішили його, поки не почався бій, зловити.

Скіфи, ганяючись за зайцем, реготали, свистіли, улюлюкали… На персів навіть не дивилися, ніби тих уже й не було.

Потемнів на лиці Дарій, нічого не сказав, а мовчки повернув свого коня у табір. Воєначальники переглянулись між собою, і ніхто з них не зважився подати сигнал до початку битви.

Скіфи з реготом ловили зайця, а перси, підбадьорені того ранку своїм царем, в один мент так занепали духом, що, зламавши стрій і не чекаючи команди, повернули у табір.

Скіфи навіть не переслідували їх.

Не було вже такої потреби.

– Навіщо?… – хитро посміхався Іданфірс на чолі свого війська і мружив променисті очі. – Заєць все зробив, що треба було.

Того дня, побачивши, як скіфи з галасом і безтурботністю, наче ті діти, ловлять на очах у його війська зайця, Дарій зрозумів, що похід він програв. І програв без вирішального бою, якщо не рахувати дрібних сутичок.

Ще день тому, хоч і збирався він повертати коней до Істру, але ні-ні та й вагався, на щось сподівався, на чудо, зрештою, то тепер він уже і не вагався, і не сподівався ні на що! Ясно було одне: ці скіфи дуже похожі на саків, а тому треба пошвидше відходити до Істру! Але як це непомітно зробити на очах у всієї скіфської орди? Адже досить йому зробити хоч один крок на захід, як кочовики крикнуть: «Перси тікають!..» – і тоді почнеться… Ні, не бій, а різанина. Але тікати треба і тікати по змозі непомітно.

Утвердившись у такій думці, він викликав Гобрія і сказав:

– Мені потрібна надійна порада, як нам безпечніше повернути додому. Говори, Гобрій, ти завжди відзначався кмітливістю.

– Царю мій! – Гобрій вирішив говорити всю правду. – Я чув і раніше про неподоланність цього народу, а тут я ще більше переконався у цьому, бачачи, як вони знущаються над нами.

– Так, – згодився цар. – Коли вони ловили зайця на наших очах, вони знущалися з нас.

– Цей народ не можна поневолити, – Гобрій не добирав слів. – Нам треба йти до Істру. І йти негайно. Сьогодні ж. Наприклад, вночі. І йти швидко, щоб скіфи нас не випередили і не знищили міст на Істрі. Той міст – єдине наше спасіння.

– Але як непомітно вийти із табору?

Гобрій на мить задумався.

– Треба по всьому табору розпалити великі багаття, ослів і мулів кинути прив’язаними і голодними. Вони всю ніч кричатимуть, і скіфи думатимуть, що ми в таборі. А ми тим часом до ранку будемо далеко звідси.

– На швидкість руху сподіватися не доводиться, – сказав із жалем цар. – У нас багато піхоти, крім того, поранені і ослабілі… Таких набереться чимало. Як бути, Гобрій?

І Гобрій зрозумів, що цар уже давно надумав, як бути, а питає лише для того, щоб на чиїсь плечі перекласти наслідки за вчинки. Але швидкість – гарантія життя, і Гобрій вирішив моральний бік узяти на себе.

– Великий царю! Рятуючи поранених і ослабілих, ти ризикуєш утратити і гордість свою – гвардію «безсмертних» та кінноту. Без них повертатися у Персію не можна. А різні там піші племена, що є у твоєму війську, можна і лишити. Вдома скажемо, що вони полягли во славу перського меча!

І сказав Дарій:

– Бути по-твоєму! Досі твої поради, мудрий муже, мене виручали, гадаю, вони виручать мене і цього разу. Поранених і ослабілих воїнів, а також піших, втрата яких для нас нічого не варта, залишити у таборі. Їм сказати: цар з відбірним військом здожене скіфів, розіб’є їх і тоді повернеться за ними у табір… А вони хай підтримують усю ніч багаття.

Він тікав, тікав, кидаючи напризволяще ослабілих і поранених. Тікав, але навіть сам собі в тому не зізнавався. «Я не тікаю, – говорив він сам собі. – Я рятую своє військо. Я кидаю кілька тисяч негодящих уже ні на що людей, щоб урятувати десятки і десятки чудових воїнів, які мені ще знадобляться у Персії».

«Я програв цей похід, – говорив він сам собі, – але це не означає, що я слабкіший за скіфського царя. Просто обставини склалися не на мою користь. Агурамазда далеко звідси, він у Персії, тому й не зміг мені допомогти. А тут, над Скіфією, носяться темні сили Ангро-Манью, тут – обитель дайвів. Вони мені й нашкодили. Немає такого полководця, який би хоч раз, та не програв бій. Я не програв бою, я рятую своє військо…»

Але на душі було важко. Він знову і знову думав: а чи було йому коли легко? Ніколи, за всі роки царювання не було йому легко, адже щороку то одна країна повставала проти нього, то інша, то по кілька за раз. І він з незмінним успіхом їх придушував, зачинщиків брав у полон, відрізав їм носи та вуха і садовив їх на палі. Як то було із Фарвартишем, який повстав у Мідії, чи з Чиссатахмою, який повстав у Асагартії, чи як то було із Вахіаздатом, який повстав у Персії, як то було з десятками інших, хто повставав проти нього.

Йому тоді було важко, але він – перемагав. Йому і тепер важко, але перемога від нього далеко, і тому йому зараз так важко, як ще ніколи не було до того. І Агурамазда далеко від нього, і не рятує, як рятував раніше, а всюди – дайви, дайви, злі, підступні, мстиві… Йти звідси геть, пошвидше йти звідси! Хай лишаються в таборі ослабілі й поранені…

І стала Cкіфія великою

…Та зовсім інший рішенець винесе історія, непідвладна нікому – і тим паче царям. Тож навіки закарбує вона – об’єктивна і непідкупна пані Кліо – на своїх знаменитих скрижалях: так ганебно скінчився похід Дараявуша (він же Дарій І) в степи Північного Причорномор’я, а з нею і спроба могутньої Перської імперії підкорити народи Причорноморської Скіфії… І перемога та небувало піднесла військово-політичний авторитет її організаторів – скіфів – справила великий вплив на подальшу консолідацію північнопричорноморської Скіфії, яка тоді ніби вдруге народилася, а скіфам принесла славу «непереможених».

Через більш як півстоліття після тих вікопомних для синів змієногої богині подій Геродот, відвідавши їхню батьківщину, слухатиме від степовиків, до того мало знаних, все ще живі передання, що вже тоді набули рис героїчного епосу, про їхню перемогу над персами. Вже давним-давно не буде в цьому світі Іданфірса, він лежатиме в одному з грандіозних курганів, званих царськими, а скіфи все ще співатимуть про нього пісні, діди розказуватимуть онукам біля вечорових багать, як над степами сходитиме місяць уповні і заливатиме все навколо тремтливим сріблом і якісь привиди блукатимуть ген у маревних ночах, розказуватимуть легенди і міфи, передання і билиці про Іданфірса, переможця Дараявуша, і поставатиме він перед завмерлими онуками лицарем і богатирем, рівним самим богам! І таким він – богатирем з богатирів, рівним самим богам – і залишиться в народній пам’яті на віки вічні…

На тій блискучій славі, що швидко стане легендарною, і завершиться рання історія скіфів. Після скіфо-перської війни, коли всі народи заговорять про незбагненних синів змієногої богині – хто із захопленням, а хто з недовірою-подивом («Та невже?… Самого Дарія подолали, царя царів? Своїм маленьким військом його величезну орду?…») – ось тоді в степах Північного Причорномор’я і почне народжуватися Велика Скіфія, і символом її могутності й багатств теж на віки стануть так звані «царські» кургани – величезні поховальні пам’ятки її володарів та вищої знаті, ті кургани, рівним яким немає в Європі. Більшість їх відкрито в Нижньому Подніпров’ї – Чортомлик, Огуз, Солоха, Козел, Гайманова Могила, Олександропільський, Товста Могила та ін. (в котромусь із них і лежить скіфський рятівник Іданфірс, тільки ми про те вже ніколи не будемо знати). Знайдені тут величезні цінності, як пишуть спеціалісти, не тільки свідчать про казкову розкіш аристократії кочівницької, а й є доказом жорстокої експлуатації підкорених племен та народів з боку кочівників…

…Коли перша стріла скіфського воїна досягала ворога і валила його на землю, в ту мить у польоті вже було 5–6 смертоносних стріл, що розтинаючи повітря, летіли одна за одною…

«Нас більше всіх, і ми кращі за всіх!» – недарма так казали «царські» скіфи, володарі всіх племен і народів тієї Скіфії, яку вони, як тільки-но трапилась нагода, і зробили Великою…

І було це року 514-го (за іншими даними 512-го) до н. е.

І попереду в Скіфії, яка стала Великою, стояло кілька століть слави і доброї долі, могутності й везіння, що відпустила доля для синів змієногої богині – аж до загибелі Атея, царя царів у степах між Дунаєм та Доном… І тоді справді скіфів було більше всіх і були вони й справді кращими за всіх. Тоді ж відбулося піднесення всіх галузей їхньої економіки – землеробства, ремесел, торгівлі, скотарського господарства. Єдності етнічно споріднених племен, зрештою. Все це і стало найбільшим злетом, найпишнішим розквітом Степової Скіфії, що його вона досягла у ІV ст. до н. е., найвищим рубежем свого успіху, але подолати який їй так вже й не судитиметься…

Всьому свій час. Злетам і падінням.

Як пізніше буде сказано: час жити і час помирати…

Частина одинадцята

Заістрянські пригоди

Я перелітав на крилах пісні в давно минуле, я жив у минулому, я бачив, я чув, з тріпотанням сердечним відчував смуток, радість та всі перипетії тих почувань.

М. Коцюбинський

Інформація для роздумів

«У ІV ст. до н. е. на чолі Скіфії стояв цар Атей, який об’єднав під своєю владою всі скіфські племена. Боротьба з фракійцями на заході становила основний зміст його довголітнього правління. Відомо, що скіфи, очолювані Атеєм, в союзі з македонським царем Філіппом ІІ (батьком Александра Македонського) завдали поразки царству одрисів і поширили свої володіння за Дунай. Пізніше відносини між Атеєм і Філіппом Македонським різко погіршали і навіть стали ворожими. Почалася війна, яка проходила з перемінним успіхом…

…Концентрація влади (це коли вона зосередилася в руках Атея. – В. Ч.) була важливим кроком на шляху перетворення союзу племен в єдину народність, об’єднану під єдиним управлінням.[78]

…Щоб підтримувати своє панівне становище, скіфи повинні були мати велике, добре озброєне й міцно спаяне дисципліною військо. Природною формою такої організації було всенародне ополчення, створюване за принципом поділу на роди і племена, що забезпечувало збереження військових традицій, підтримку колективної честі й усталених моральних норм. З огляду на це родоплемінна структура, майже повністю втративши свої початкові соціальні й виробничі функції, продовжувала стійко зберігатися як форма військової організації суспільства. Іншим фактором, який сприяв збереженню родинних устоїв, була общинна власність на землю.

На чолі суспільства стояли царі (спочатку – три, потім – один) та родові старійшини, що були також начальниками військових підрозділів. Влада царів була спадковою, сильною і деспотичною. Існувало уявлення про божественне походження царського роду. Царі виконували також судові, частково і жрецькі функції. Непокора наказу царя каралася смертю. Найтяжчим злочином вважався замах на життя царя чаклуванням. Найближчим оточенням царя був його особистий загін, відібраний з числа кращих воїнів, незалежно від родового поділу.

Водночас влада царя якоюсь мірою обмежувалася інститутом родового ладу. Вищим законодавчим органом були народні збори – «рада скіфів», яка мала право усувати царів і призначати нових з числа членів царського роду. Характерно, що, за свідченням Геродота, усі найважливіші рішення приймалися не від імені царя, а від «усіх скіфів».

З часом влада царя і його найближчого оточення дедалі більше посилювалася, а значення органів родового ладу підупадало. Відомо, що цар Атей одноособово вирішував питання престолонаслідування. Так, він обіцяв Філіппу Македонському за надання йому воєнної допомоги у боротьбі з Істрією зробити його своїм «сином», «наступником», тобто царем Скіфії. Але це був лише дипломатичний маневр. Від своєї обіцянки Атей, як тільки відпала необхідність, негайно відмовився, однак сама можливість такої постановки питання вказує на те, як зміцніло єдиновладдя скіфських царів, їх право вирішувати кардинальні питання скіфського суспільства.

Атей розумів, що могутність скіфів значною мірою залежала від збереження демократичних традицій військово-родової організації, яка на той час вже була значно підірвана загостренням соціальних суперечностей. Ця політична тенденція знайшла відображення в писемних джерелах і образотворчому мистецтві того часу.

Плутарх (бл. 46 – бл. 120) наділяє Атея героїзованими рисами варварської простоти і воєнної доблесті…

Не випадково на монетах, які карбував Атей для підтримки свого політичного престижу, скіфський цар зображений у вигляді простого воїна з луком на коні, без будь-яких прикрас, регалій і атрибутів царської влади. Мабуть, ці самі ідеї відображають сцени з життя скіфів на чортомлицькій вазі і на золотій пекторалі з Товстої Могили…» (Історія Української РСР. Т. І.)

Атей – запорожець на скіфському троні

Отакої, вигукнете ви, шановні мої читачі. Де Запорозька Січ із своїми козаками-січовиками, а де Скіфія!..

Запорожцями, як ми знаємо, називалися (і – на віки називаються!) українські козаки, які жили в пониззі Дніпра за порогами в ХVI – ХVIII ст. Нашої, звісно, ери. («Було колись – в Україні / Ревіли гармати; Було колись – запорожці / Вміли панувати» – Т. Шевченко.) А скіфи? Їхні дати: VII ст. до н. е. – III ст. н. е.

Те-те-те!

Гм…

Була колись така теорія (гіпотеза чиясь архіоригінальна, зрештою, думега), що запорожці – це насправді ніякі і не запорожці, а… нащадки скіфів.

Екстравагантно, звісно, та все ж…

Щось у цьому є.

Особливо в тому, кого ми називаємо Атеєм. Дуже-бо цей скіфський цар був схожий на запорожців, які, звісно, з’явилися після скіфів через віки та віки. Але щось між ними – Атеєм та запорожцями – спільне й було. А мо’, то тільки здається на перший позір?

Отож Атей…

Ім’я в нього таке… мм… нашенське чи що. Справді, хоч і скіфське, а ніби ж і наше. Чому б і не назватися якому-небудь сучасному дядькові сучасної України Атеєм, га?

Правда, імені Атей в словнику-довіднику українських імен немає (мовби воно вже застаріле). Але подибуємо там хіба ж такі імена! Африкана, наприклад, Ахіллія, Асона, Анадія, Аполлона, Амоса, Альфонса, Алфія, Автонома… Адама, зрештою. То чому б і не бути Атею, га?

А втім, це така собі… передмова. А по передмові – й мова.

Хоч як не дивно, але в нашій офіційній (державній) енциклопедії, якою була і все ще залишається УРЕ, у відповідному томі на літеру «А» можна, наприклад, зустріти навіть далекого нам Атауальпу, правителя інків, але аж ніяк не ближнього нам Атея, одного з наших чи не предків (скіфи таки внесли в нашу кров свою кров і свою культуру, гени і різні там домішки). Та й до всього ж Скіфія була першим державним утворенням на теренах України. І ось одному з владик Великої Скіфії, та ще такому видатному, як Атей, не знайшлося місця в нашому довідковому виданні. І це при тому, що енциклопедії – це наукові або популярні довідкові видання, які містять (мають принаймні містити!) найістотнішу інформацію з усіх (якщо це універсальні енциклопедії) галузей знань та практичної діяльності, відображувати рівень науки і культури своєї епохи. Не знайшлося місця для того Атея, який об’єднав під своєю владою всі скіфські племена і за якого Скіфія у ІV ст. до н. е. досягла найбільшої своєї могутності й розквіту. Власне, тоді почала успішно творитися сильна скіфська держава, якій, на жаль, так і не вистачило часу для завершення процесу свого народження.

Взагалі це була колоритна і неординарна особистість, цар Атей!

Пастух і монарх в одній особі. Воїн і владика. Рядовий скіф і спадковий цар. Простолюдин і небожитель – це у нього, непоєднуване, якось поєднувалося і створювало ту особистість, яку нині ми називаємо царем Атеєм. І це й створило його в єдиному зразку – навіть для Скіфії незбагненному. А де вже нам його втямити!

Такою ж своєрідною була ця особа, якою у свій час був, оповитий легендами й переданнями владика Іданфірс. Ба навіть, як би ми сьогодні сказали, анекдотами. Принаймні веселі притчі про Атея ходили ще за життя його. Як і владика Іданфірс, Атей теж залишив глибокий слід в історії своєї країни.

Жорстокий воїн і розважливий мудрець, добрий дядько, хитрий, бувалий в бувальцях і філософ, рівня грецьким любомудрам. Гоноровитий і в той же час простий-простісінький чоловік-чолов’яга. І кожний раз – в залежності від обставин, що часом швидко змінювалися, був іншим, різко відмінним від попереднього і трудно було збагнути, яким він буде завтра і який він є справжній. Незбагненний і в той же час ясний, як на долоні. Позахмарний і земний. Добрий і злий. Велемудрий і простецький, балакучий і скупий на слова. І, безперечно, хитрий та вертлявий, такий, що в нього, як пізніше казатимуть в Україні, і в ступі не влучиш.

Вроджений військовик і ватаг. За всю історію Скіфії лише в нього було і найбільше, і найсильніше військо, злютоване, як один організм – тисячорукий і тисячоголовий, і чи не найдовше за інших владик тримав він у своїх сухих, кістляво-кощавих руках Золоту Вуздечку Скіфії, як образно називали сколоти верховну владу, і жив чи не найдовше за всіх, тож всім здавався вічним, цей монарх-довгожитель, такий, який не знає смерті, а тому живе завжди. І всі були спокійні: Атей з ними в цьому світі, значить, все буде добре.

Був істинний скіфський характерник, чаклун і чарівник. Характерництво (чаклунство) було йому од природи властиве.

Химородник-ворожбит, жрець і в дуду грець.

Умів химородити і чудувати. Як пізніше казатимуть про запорожців, що вміли вони химороду химородить… Такий він був: цар, а любив баляндраси з дядьками точити, і в той же час ніколи багато не говорив, не базікав, часом обмежуючись лише кількома словами, але такими, що на них сусідні царства зважали.

Відомий його лист-послання до мешканців міста Візантія, розташованого на березі Босфорської протоки: «Цар скіфський Атей демосові візантійців: не перешкоджайте моїм прибуткам, щоб мої кобилиці не пили вашої води!»[79]

І – все. Коротко і ясно. І цього було досить. Візантійці більше не прищемлювали інтереси Атея, бо знали: Атей лише раз застерігає. Повторюватись не любить. Сказав – як зав’язав. Не хочеш мати лиха – прислухайся до його застереження. Знали: Атей може в один змиг ока кинути летючу кінноту, якій тоді не було рівних, аж до Босфора Фракійського, і ніхто його не зупинить. Краще послухати його – тобі ж, як кажуть, дешевше буде. А хто собі ворог? Тож і слухалися Атея («З цим скіфом краще не зв’язуватись», – обачливо казали).

А втім, який був Атей, зішлюсь (аби не повторюватись) на свій історичний роман «Смерть Атея», що вийшов 1990 року у Дніпропетровську у видавництві «Промінь». Ось кілька фрагментів з цього твору.

Де був Філіпп раніше зі своїм дарунком?

Атей чистив свого коня.

Це був не звичайний, низькорослий, скіфської породи, непоказний із себе, хоч і витривалий кінь, а придбаний за золото десь на сході, у персів, високий, породистий, чистокровний скакун з гнучкою шиєю, золотисто-осяйний. Ним Атей особливо дорожив. Кінь – гарячий і рвійний – нетерпляче перебирав тонкими ногами, високо закидав красиву голову, тупцявся. Пирхав і кудись поривався, ловлячи губами й чутливими ніздрями гіркуваті од полину степові вітри, що залітали в кочовище, кличучи до себе скакуна. Його вуха, що так і ходили, вловлювали далеке відлуння кличного іржання молодих кобилиць у степу, збуджуючи перського чистокровного коня, відбираючи в нього спокій.

– Почекай, скоро в похід підемо, там політаєш степами широкими, – лагідно гомонів до нього цар. Він тримав коня однією рукою за вуздечку, а другою, стиснувши шматок білої повсті, витирав лискучі боки, шию, ноги і час од часу позирав на білу повсть – чи не забруднилася? Шматок повсті залишався незаймано білим, і це радувало царя – чистий кінь, доглянутий. А чистий, сильний і доглянутий кінь, такий і його господар, кажуть степовики, і кожний ходить біля коня, як біля лялечки.

Поляскуючи скакуна по нагуляному крупу і крутих, аж лискучих боках, Атей добродушно бурмотів:

– Та постій же, постій. Не вертись, як дурне лоша. Будуть у тебе кобилиці, бо хочу від тебе вдатних лошат мати. І в степах ще погуляєш, і в битву мене понесеш… Все у нас буде з тобою, конику. От якби мені та ще хто віку доточив, було б і зовсім добре. Бо скільки не живи, а нажитися не можна – такі вони, степи, такий він, білий світ…

Кінь косував на господаря великим вологим оком, у якому видно було частину кочовища і царське шатро з бунчуками, перебирав м’якими чорними губами й тягнувся до Атея. Шкірячи зуби, намагався гризнути царя, але кусав злегка, так, граючись… І від того Атей був у доброму настрої. Від спілкування з кіньми цар завжди отримував душевну рівновагу і задоволення, наче знався з найвірнішими друзями. Пораючись біля коня, як на душі було тяжко і похмуро, Атей швидко заспокоювався, лагіднів, світлів на виду, і думалось тоді легше, і жилось ніби легше, і в голові ставало менше гнітючих думок. Любив він коней, як нікого з живих істот у цьому світі. А втім, як же степовику – воїну і кочовику – та без коня? Все одно, що без ніг і без рук. То кочує степовик, то воює, а все не на своїх, а на чотирьох, таких прудких і таких надійних конячих ногах. А коні, як і люди, – в кожного свої звички, свій норов, своя натура: один підступний, інший довірливий, той хитрий, а той добрий, хто злий, а хто друга тобі замінить і з біди тебе виручить… А заіржить кінь, і на душі в степовика відразу ж стає тривожно-бентежно, ніби не кінь голос подає, а саме твоє життя до тебе озивається… Мало знайдеться інших голосів, з якими б так зріднився скіф, як кінське іржання. То – клич, голос друга, голос радощів чи біди, тривоги чи удачі, голос швидкого лету, нових просторів, зрештою, жорстоких битв. І ніяка музика, ніякі гарні звуки не зрівняються тоді з кінським іржанням, не викличуть в душі стільки поривань. Було колись… Захопили скіфи в полон грека-флейтиста, Ісменієм його звали. Атей попрохав полоненого заграти на своїй дудці. Грек і заграв. І грав так, наче флейтою душу з тебе виймав – може, тому, що в полон потрапив, за батьківщиною тужив. Вдатно грав, душевно. Слухаючи музику, забувся Атей, де він і що з ним – наче в інший світ потрапив. А коли отямився, на самого себе розсердився: як це він, цар, якимось там полоненим захопився! Аби грек не подумав чого такого, аби носа не задер, що він, мовляв, своєю грою навіть скіфського царя полонив, Атей буркнув:

– Добре граєш, грек! І флейта у тебе як жива. Та все ж я віддаю перевагу не твоїй дудці, а іржанню свого коня.

Грек зблід. Від образи, що гру на флейті оцінили нижче іржання коня. На Атея, скіфського владику, про якого стільки раніше чув різних небилиць, дивився, як на дикуна, і губи його тремтіли. На губах же Атея мигнула і зникла усмішка. Добре, що він так оцінив гру на флейті. Хай греки думають, що йому й справді ближче іржання бойового коня, хай тямлять, з ким мають справу! Краще бути в їхніх очах незрозумілим, аніж відкритим і ясним. Хоча гра йому тоді сподобалась, і, розчулившись, він звелів відпустити грека додому. А що іржання коней любив не менше, аніж флейту, то вже таким удався – флейту мало слухав, а з кінським іржанням виріс…

Та ось кінь заіржав лунко, дзвінко. Атей, пробудившись від роздумів, звів голову й побачив гурт чужих вершників. Вони наближалися до царського стійбища в супроводі скіфів на чолі з його радником Котіаром (і коли Котіар устиг зустріти македонських посланців?). Атею вже передали, що в кочовище прибули посли з далекої Македонії і прибули з дарами від свого царя. Певно, Філіпп чимось занепокоївся, якщо прислав до нього послів з дарами. Не інакше, як відчуває скіфську міць, чи замислив що, тож хоче дарами та клятвами у вірності приспати Атеєву пильність. Але скільки не присипляй пильність, та все одно надійде час, коли скіфам і македонцям стане тісно в цих степах…

…Чужі воїни зупинилися, спішилися, і вершники застигли біля коней. Посли під’їхали до Атея ближче і теж спішилися… Потупцявшись (скіфський цар все ще не звертає на них уваги, чистить свого коня та й чистить), підходять ближче:

– Хайрете!

Посли гучно вітають Атея, владику всіх скіфів від Танаїса – Борисфена й до пониззя Істра – Атей чистить собі коня та й чистить.

Старший з македонців дістав шкіряну трубочку, зірвав з неї воскову печатку і, витягнувши пергаментний сувій, розгортає його і починає врочисто читати:

– Філіпп, цар македонський, Атею, царю і народу скіфському – радуйтесь!..»

Македонський цар майже клянеться скіфському цареві в дружбі та вірності… Атей чистить свого коня та й чистить, але внутрішньо насторожився. І чому це Філіпп ні з того ні з сього клянеться йому в дружбі та вірності? Не інакше, як готує удар у спину. Це взагалі схоже на Філіппа. Перед тим, як своїм друзям чи однодумцям нанести удар у спину, Філіпп неодмінно клянеться їм у вірності… Слухаючи велеречивого посла, Атей чистить собі коня та й чистить…

Посол читає.

Котіар безсторонньо тлумачить…

Виявляється, знатні македонці привезли Атею в дарунок від свого царя молоду жінку, родичку самого Філіппа, ту, що вбрана і як жінка, і як воїн, і чого це Філіппу спало на думку подарувати Атею – ні з того ні з сього – свою родичку?

Посол велеречиво читає й читає…

Котіар безсторонньо тлумачить і тлумачить…

Атей чистить коня та й чистить…

– На знак вічної дружби між Філіппом та Атеєм, між македонським царством і скіфським!

Гм… Тепер уже ясно як білий день: Філіпп таки гострить меч проти Атея. Не інакше, як щось затіяв підступне, хитрий македонець уміє далеко бачити, а вже пильність приспати йому нічого не коштує… Греки на цьому обпікалися не раз.

Не звертаючи уваги на чужинських послів, як і на живий царський дарунок, Атей чистить собі коня та й чистить. І в тому був свій сенс і глибока задума: показати македонцям, що він не запобігає перед ними і такий сильний, що й навіть їхньої «вічної» дружби не потребує. Бо скіфську дружбу ще треба заслужити.

Посли розгублені, посли між собою перезиркуються, плечима знизують, не знаючи, як далі триматися.

Атей чистить коня, Котіар у білу бороду посміхається. Що скажуть посли – витлумачить і знову у білу бороду свою посміхається. А посли розгублено тупцяються. Не бачили вони і не чули, щоб цар отак послів зустрічав.

Та ось скіфський цар зводить голову і, все ще шматком білої повсті витираючи спину коня, зненацька запитує послів, запитує тихим, буденним голосом, так ніби між іншим:

– А ваш цар чистить свого коня?

Він так і запитав: «А ваш цар чистить свого коня?» Посли переглянулись, розгублено заусміхалися – що це? Жарт? Але скіфський владика дивиться незворушливо, серйозно й вимогливо – відповіді чекає. Посли знову перезирнулись між собою, і їм аж ніяково стало: НІ, ЇХНІЙ ЦАР НЕ ЧИСТИТЬ СВОГО КОНЯ. У ЇХНЬОГО ЦАРЯ Є КОНЮХ… БАГАТО КОНЮХІВ…

– У мене теж є конюх, – одказує Атей і віддає коня конюхові. – Є в мене і ще багато-багато конюхів, – по хвилі насмішкувато каже цар, задоволений, що справив на македонців належне враження. Хай думають, хай передають своєму царю, що Атей такий собі простачок. Навіть свого коня сам чистить… Такого, мовляв, і круг пальця буде легко обвести.

Македонці здивовано і не без цікавості роздивляються скіфського царя. На вигляд – скіф як скіф, повстяний башлик на ньому, повстяна куртка, шкіряні штани, в руках плетениця. Звичайний скіфський пастух. Високий, худорлявий, тонкий у талії, лице видовжене, все в зморшках, аж чорне від засмаги, і шкіра на ньому, певно, задубіла. Очі гострі, гляне – наче наскрізь тебе прониже. І не повіриш, що йому – дев’яносто. Невже скіфські знахарі напувають його зіллям, що старість проганяє?… Навіть греки, самі греки, мудрі і всезнаючі та всеуміючі греки, такого зілля не мають.

– То ви, шановні посли, привезли мені живий дарунок свого царя? – зненацька питає Атей і вперше звертає увагу на македонянку, котра, не розгубившись, визивно і сміливо дивиться на нього.

Похитав головою, оглядаючи македонянку з ніг до голови, цмокнув язиком, сумно всміхнувся і сказав, ні до кого конкретно не звертаючись:

– І де був Філіпп раніше зі своїм дарунком? Літ так із сорок тому… Га?…

Котіар безсторонньо витлумачив.

І стільки в словах царя прозвучало щирого жалю, що македонці тільки зітхнули і кожний з них, певно, подумав, що життя і справді швидкоплинне – не встигнеш оглянутись, а вже безсилля за плечима стоїть…

– І боги хороші, – говорив далі Атей. – Силу чоловічу забирають, а бажання лишають. Викручуйся, мовляв, як сам зумієш.

І засміявся. Як македонцям здалося – молодо. Не цар, а чаклун, подумали вони. Тільки прикидається, що йому дев’яносто, а насправді… Та він ще й молодого за пояс заткне!

Атей зненацька заклав два пальці в рот і так свиснув, що македонці аж відсахнулися. І тільки пронісся царський свист, як з’явилися два скіфи, ведучи за вуздечку осідланого коня в багатій вуздечці. Він не йшов, а гарцював, скіфи ледве втримували рудого, аж вогнистого скакуна. Вуздечка була оздоблена золотими бляшками – одна на лобі спалахувала сліпучим сяйвом, одна на потилиці і по дві з боків. На схрещенні ременів – срібні фігурки грифонів. На носі коня – золота голівка грифа, огинаючи шию, йшов шкіряний ремінь, покритий бронзовою стрічкою, на грудях – золота стрічка з карбованим орнаментом.

Кінь бив копитом, високо закидаючи голову, шкірив зуби, намагаючись гризнути конюхів, а ті, втримуючи скакуна з трудом, заспокійливо посвистували.

Атей підійшов до коня, поляскав його по шиї і сказав македонцям (тлумачник неквапом передавав суть царевого казання):

– Дари люблять, щоб їх віддарювали. Передайте цього коня своєму цареві Філіппу.

Македонці захоплено цмокали язиками.

– Ах, який кінь!

– Кращий у всій Скіфії!

При царській владі, на скіфському престолі Атей чи не найдовше за всіх скіфських владик тримав Золоту Вуздечку – везучим вдався, коли таланило і все до рук ішло. Роки пливли й спливали за водою Борисфена – наче мимо нього. Старості він не знав. У дев’яносто років легко вихоплювався на свого бойового коня, що його лагідно називав коником, і водив у бій своє військо, що ніколи і ніде не знало поразок чи бодай невдач.

Спіткнувся Атей на Заході, на Істрі.

«…Бурхливо розвивалися події… на західних кордонах Скіфії. Це був третій, не менш важливий напрям їхньої зовнішньої політики. Як ми вже зазначали, західними сусідами скіфів були фракійці. Близько середини V ст. до н. е. серед останніх надзвичайно посилилося плем’я одрисів, що проживало в долині річки Арда. Очолювані своїм ватажком Тересом, вони заснували могутнє у військовому аспекті Одриське царство, кордони якого доходили до Нижнього Дунаю. Контакти між двома войовничими угрупуваннями – Скіфією та Одриською державою – мали розмаїтий характер. Не обходилось без конфліктів, але відомо й про породичання царських родин: наприклад, дочка Тереса була однією з дружин скіфського царя Аріапіфа. Така ситуація зберігалася до середини ІV ст. до н. е., коли швидкий занепад Одриської держави призвів до її розпаду. Так упав міцний бар’єр, який заступав скіфам шляхи до античних міст Західного Причорномор’я – Істрії, Діонісополя, Одесоса й ще далі – безпосередньо до Балканського півострова» (збірка «На світанку історії»).

Якщо відносини скіфів з античними містами Північного Причорномор’я були загалом мирними і навіть регулювалися договорами (та й скіфи були зацікавлені в торговельних зв’язках з грецькою метрополією та її колоніями), то на Заході, на Дунаї, що був межею між Скіфією та Фракією війни й сутички не затихали роками.

«…Атей так довго жив у цьому світі, що скіфи були певні: їхній цар володіє таємницею безсмертя.

Вірив у те і сам Атей.

Збираючись в похід за Істр, і гадки не мав, що назад він уже не повернеться на коні, що йде він за Істр і за славою своєю, і за смертю своєю.

В заістрянській Фракії, в царстві одрисів

У ті далекі часи на Істрі завжди було неспокійно На однім його боці кочували скіфи, на другім – фракійці. Останні ходили в лисячих шапках, тож скіфи, коли збиралися в набіги на західний берег свого прикордоння, казали: «А збігаємо до лисячих шапок та нахапаємо у них добра!» І бігали. Або окремі вожді та старійшини з власними загонами, або й усі гуртом, як сарана, за так званим загальним рішенням, коли напад на сусідів схвалювала рада усіх скіфів. Бігали, і хапали, і привозили звідти чимало добра. А фракійцям на згадку про себе відрізали кінчики носів.

«Щоб пам’ятали, – втовкмачували скіфи своїм жертвам, – що ми ваші владики, а не ви наші!»

Коли ж потерпілі скаржились скіфським царям на спустошливі набіги, то отримували одну й ту ж відповідь:

– Ми не посилали до вас загони за нашим загальним рішенням, кожний з них займається грабіжництвом на свій страх заради прибутку. І той, хто захищається, може сам і покарати тих, хто хапає.

Покарати хапунів не завжди вдавалося. Тож лисячі шапки, щоб відомстити віроломним сусідам, теж переходили Істр, але вже на східний його берег і теж шарпали скіфські роди й поверталися додому з нахапаним добром. Але все то були сутички місцевого значення між сусідами на прикордонні. Бо ті і ті вдалися швидкими на підйом за легкою здобиччю. А ось в пониззі своєї західної прикордонної ріки скіфи вперше з’явилися лише у вікопомні часи славетного Іданфірса. Женучись тоді за перським царем Дарієм, котрого вони малою кров’ю перемогли за якихось там шістдесят днів, скіфська кіннота ураганною лавиною прилетіла до семи гирл Істра, де він впадає в Акшайну, а окремі загони степовиків доскочили аж до Херсонеса Фракійського і там наробили шерхоту. Фракійці тоді переполошилися, гети теж занепокоїлися (то були їхні краї), але – ненадовго. Прогнавши перську орду, скіфи в ореолі слави, не затримуючись у тих краях, повернули в свою предківщину в межиріччі Борисфена й Танаїса і затихли там на сотню з чимось років.

А вже в часи Атея потіснішало скіфам у Скіфії. Чи степи між Танаїсом на сході та Істром на заході, що раніше здавалися безмежними, почали зменшуватися, чи скіфів стало більше з’являтися у світі білому? Так це чи ні – невідомо, але за довге царювання Атея велелюднішими стали роди й племена, міцніла Скіфія все новими і новими воїнами – кінними стрільцями з луків. Множились табуни коней, гурти худоби, отари овець. Більше кибиток кочувало в степах, більше юрт і шатрів виростало на типчакових рівнинах – вже не вистачало пастівників, і роди почали зніматися з насиджених місць. Всі прийшли в рух і кудись поривалися. Цар та вожді теж багли нових земель – і для себе та своїх численних родичів, і для голоти, для нижчих людей, яких треба було десь розселяти, аби вони не позирали косо на знатних. Треба було шукати якийсь вихід, інакше в сутичках за кращі пастівники скіфи переб’ють один одного.

Але куди податися? На схід? Степи за Танаїсом теж не безмежні, хоч трави по той бік щедрі. Але там – войовничі савромати, що саме набирали силу. Їм теж тісно в степах за Танаїсом, надто багато їх, не здолати скіфам своїх східних сусідів без тяжких втрат… Куди ще податися? На північ? Але там і холодно, і місця невідомі, буцімто й пастівників мало. Та й племена бідні, який з них скіфам зиск? На південь повернути? Але в тих краях степи уривають свій нестримний біг на березі Акшайни, по-грецьки Понта Евксинського, чи вдаряються в гори, де таври живуть. А хіба скіфи, сини степів та рівнин, помістяться зі своїми табунами в горах? Тож залишався захід. І степи там, доносили вивідники, від Істра й до Балканських гір великі, а люд не сильний – бо єдності не має, між собою ворогує. А в кого чвари, тими й поганяти легко. Найдужчі й найчисленніші серед тамтешніх племен – фракійці. Мають своє Одриське царство. Але скіфам і тут поталанило. Якщо в часи своєї найбільшої могутності фракійське царство одрисів простягалося від Егейського моря і до Істра, то вже за Атея воно розгубило минулу міць, роздирали його внутрішні розбрати, коли брат на брата з мечем ішов. Знаючи це, Атей був певний: з фракійцями упорається легко. Принаймні відхопить у них добрячий шмат степів, а там видно буде. Та й до грецьких міст на західних берегах Понта ближче. А спілкуючись з грецькими державами-полісами, був переконаний Атей, можна вивести Скіфію з глухих околиць цивілізованого світу на шлях великий, набратися в еллінів досвіду та вміння, як державу свою збудувати – в цих ділах греки великі мастаки, хоч царів у них і немає.

Десять років минуло звідтоді, як Атей, залишивши свою столицю на березі Борисфена, перейшов Істр і почав підкоряти фракійців, утверджуючи своє панування на захід і на південь від ріки, аж доки не захопив значну частину заістрянської Фракії. І фракійське царство одрисів, ослаблене внутрішніми чварами, було безсиле дати відсіч прийшлим кочовикам. До всього ж на фракійців із заходу тиснув молодий македонський цар Філіпп, зі сходу наліг Атей – опинилися фракійці, як між двома вогнями. І там пече, і там гаряче.

З року в рік міцніло Атеєве царство на заході від Істра, це підштовхувало скіфів до захоплення все нових і нових земель. Ніхто не мав сили дати відсіч Атею – наймогутнішим виявився він у тих краях. Хіба що Македонія могла зрівнятися із Скіфією по силі. Та з Філіппом в Атея був договір про дружбу і спільні дії в боротьбі проти фракійців. Так минуло десять літ. У фракійських краях вже почали з’являтися скіфські поселення, а на колишніх фракійських нивах скіфи-землероби знімали свої врожаї. А царські скіфи кочували, їхній владика кружляв у степу, як кружляє в піднебессі орел, зірко оглядаючи звідти свої володіння. І тільки забачить, що якесь тамтешнє плем’я непокору виявить, коршаками налетять царські воїни, посічуть і в степах непокірних розженуть.

Фракійці вже нічого не могли вдіяти із скіфами, захвилювалися й трибали, бо скіфи і в їхніх землях з’явилися – данину вимагають. Гети забили тривогу – теж не хотіли скіфськими данниками ставати. І всі – і фракійці, і трибали, і македонці, і гети, і самі скіфи розуміли: не вживуться вони мирно у тих краях, все йде до війни. Це розумів і сам Атей.

Боротьба з фракійцями на Заході скіфських земель була основним сенсом Атея-царя – особливо на заключному етапі його предовгого правління.

Певний час Атей діяв обачно, у спілці з македонським царем Філіппом ІІ. Удвох вони завдали нищівної поразки царству одрисів і поширили свої володіння на Дунай. Це було найбільшим досягненням мудрої політики Атея, його найвищий злет як запорожця на скіфському троні. Але втриматися на ньому він так і не зміг, хоч все й передбачав. І все тому, що два леви аж ніяк не могли ужитися на одній території, яку кожен з них вважав своєю, а суперника зайвим. Не вжилися й Атей з Філіппом ІІ (чи Філіпп ІІ з Атеєм). Бо той і той бачив себе – тільки себе! – єдиним володарем Задунав’я, а Філіпп, на відміну від Атея, ще й володарем усього світу, який він збирався завойовувати. Він був відносно ще молодим, ще й півстоліття не встиг розміняти, тоді ж як Атей вже завершував своє велике коло життя. То нащо йому був суперник? Та й виношував македонський цар потаємний задум підкорити заодно і Скіфію і самому стати владикою усіх її країв, аж до Танаїса на сході. Тож, урешті-решт, сталося те, що й мало статися – між учорашніми спільниками і майже друзями проповзла змія розбрату. І невдовзі відносини між учорашніми спільниками по зброї так зіпсувалися, що стали вони непримиренними ворогами. Зчепилися в смертному герці – молодий хижак із старим. Спершу війна між ними проходила з перемінним успіхом – коли скіфи верх брали, коли македонці, сили, здавалося, були рівними. Проте у вирішальній битві в пониззі Дунаю у 339 році до н. е. Філіпп Македонський таки переміг скіфів. (Македонці тоді полонили кілька тисяч жінок з дітьми, захопили 20 тисяч племінних кобил – для оновлення своїх табунів.)

У тій битві у віці майже 100 років загинув і сам Атей.

І це так подіяло на скіфів (до того вони були щиро переконані, що їхній цар – не підвладний Тій, що з косою), що їх охопила паніка, якою спритно скористалися вороги…

Поразка, що її завдав скіфам Філіпп ІІ, виявилася для них просто-таки фатальною. Точніше, кінцем їхньої могутності, після якого почалися для них суцільні непереливки, невдачі й поразки.

І сама Скіфія, вчора ще могутня, як згори у прірву покотилася.

Кінець хоч і не швидко, але не забарився. У ІІІ ст. до н. е. у Скіфію (як не везе, так не везе!) з-за Дону вдерлися полчища сарматів, які й поклали край пануванню там скіфів.

Ослаблена війнами та внутрішніми негараздами, занепадом економіки Велика Скіфія, так і не утвердившись, як держава, розпалася – як міжплемінне об’єднання.

Рік за роком витісняли сармати скіфів, витісняли, доки й не витіснили їх з Північного Причорномор’я у Крим. Щоправда, нащадки Атея ще якось утримували за собою невелику територію на Нижньому Дніпрі, де ще ухитрялися жити впродовж кількох століть, але перспективу й майбутнє вони вже втратили, то була, по суті, агонія, занепад колишньої могутності царських скіфів. Їх було колись більше за всіх, і вони тоді були кращі за всіх, але часи змінилися і більше стало сарматів, і вони виявилися кращими… А нового Атея (чи Іданфірса), які б об’єднали сколотів, боги вже Скіфії не послали.

Натомість послали ворогів – вельми достойних.

Першими з них стали сармати.

«Грізний світ! – через віки та віки вигукне один з авторів, який писатиме про зародження українського козацтва (його слова підходять і до тієї ситуації, в якій опинилися скіфи). – Люди непевними були ані дня, ані години, завше ходили із зброєю… Смерть нікому не була страшна, бо постійно заглядала в очі; боялись швидше передсмертної муки… Але руїни заростали травою, пам’ять про могили минала і нове життя розквітало на бойовищах…»

Щоб по якомусь часі зникнути в диму та полум’ї…

Перстень царя Cкіла

– Дивна наука археологія, – вигукнув якось наш великий поет, пишучи про «матір історії», – її новини чим старіші, тим вони цікавіші.[80]

Новині ж, яку вам хочу повідати, майже 2500 років, але від того вона не стала старою. Вперше про скіфського царя Скіла та про його кохання, що вкоротило царю віку, почув, відвідавши Північне Причорномор’я, і світові повідав Геродот із Галікарнаса. Але вже в наші дні вчені засумнівалися: надто романтичну, як для скіфського царя, легенду розповів знаменитий грек. Дехто ставив під сумнів навіть існування самого Скіла – чи він, бува, не плід фантазії ольвіополітів, адже в них зупинявся Геродот? Або й самих скіфів… Схоже на те.

І раптом – сенсація!

Археологи підтвердили: Скіл – не легенда, не міф, а реальність. І вкотре переконалися: Геродоту можна і треба вірити. Молодий скіфський цар, котрий закохався в еллінку і їздив до неї в Ольвію за щастям своїм, за лихом і бідою своєю, таки справді був. І трагедія, що сталася з ним, – теж не вигадка.

Се діялось на початку V століття до нашої ери. У скіфського царя Аріапейта було три жони, три цариці. Перша – еллінка, друга – фракійка, а ось третя – скіф’янка, рідна кров цареві.

А маючи три жони, три цариці, скіфський цар мав і три клопоти, три біди. Але тут вже нічого не вдієш. Три цариці в однім царстві, що три коти в одному мішку, – вжитися не могли. Кожна з них намагалася перетягнути царя на свій бік, а йому хоч розірвися. Одну приголубить – друга вовком дихає, її прилащить – третя громи й блискавки мече. А цар вдався лагідним і тихим і зовсім не войовничим – тяжко такому трьох цариць мати. Як і самому царем бути.

На еллінці Аріапейт одружився тільки тому, що в його співплемінників зіпсувалися стосунки з грецьким містом-державою Ольвією. Хто був винуватим у тих чварах – греки чи скіфи – розберися! Але ольвіополіти почали зачиняти браму перед скіфами і не лише перед кочівниками, котрим і справді не завжди можна було довіряти, а й навіть перед скіфами-хліборобами, котрі приїздили до Ольвії торгувати. Збитки терпіли і ті, і ті, але ні ті, ні ті не хотіли першими поступатися. Аріапейт тільки-но тоді став царем, ще й одружитися не встиг. Послав він до ольвіополітів своїх людей з повелінням будь-що помиритися з греками, а греки умову поставили: хай ваш молодий цар, кажуть, та візьме собі в жони ольвіополітку (ми йому знатну підберемо) – на знак вічного миру між еллінами і скіфами. Тільки тоді, мовляв, скіфам повіримо.

Знатна еллінка сподобалась Аріапейту – рік з нею владика навіть щасливим був. Чого не можна було сказати про саму еллінку. Пішла вона за скіфа, бодай і царя, швидше з примусу та обов’язку, аніж зі своєї волі, бо для її співвітчизників дружба із степовиками була життєво необхідною, гарантом їхньої безпеки, а ось для неї – тяжкою повинністю.

Прибувши в лівобережні степи Борисфена, де тоді зі своїм родом, домочадцями, вождями та військами кочував Аріапейт, еллінка подивувалась, що в скіфського царя немає не те що міста, званого столицею, а й навіть бодай якого-небудь поселення, де б стояв царський палац. Тимчасове стійбище на недовгий час – ото й усе. І знову скрипіли вози і неквапливі меланхолійні воли тягли за собою одвічні скіфські хати на колесах, що в царя, що в його підданих однакові – повстяні кибитки. Вони й слугували скіфам за житло. Кибитки, звичайно, захищали від вітру, дощу чи снігу, як і від цікавих очей, та все ж…

Непросто було еллінці, котра виросла в просторому і світлому палаці свого батька, звикати до тісної, задушливої влітку і не дуже теплої взимку повстяної кибитки на чотирьох скрипучих дерев’яних колесах. В тих кибитках жінки та діти були приречені марнувати свої дні. Життя чоловіків з дитинства й до смерті минало на спині верхового коня – на те вони й чоловіки, скотарі та воїни. Взимку трималися ближче до моря, де не так було холодно і коні могли копитами розбивати сніг та лід, добуваючи з-під них траву, – за ними рухались попаски стада великої та дрібної худоби. По весні залишали зимовища, щоб там за літо підновилась трава, і переганяли стада худоби і табуни коней з півдня на північ. Щоб восени знову повернутися з півночі на південь. Так і життя минало від одного стійбища до іншого.

Коли зупинялися, в царському таборі ставало велелюдно і гамірно. З усіх-усюд до владики з’їжджалися вожді, старійшини, знатні воїни, родичі. Всі були при зброї, оздобленій сріблом та золотом, в багатому вбранні, що сліпило сяйвом золотих прикрас, але в порівнянні з грецьким містом та біломармуровим палацом її батька то було не те. І хоч цариця, перейшовши на стійбищі з кибитки у шатро, теж вбиралася в розкішне вбрання, надягла золоту діадему, і плаття її та накидка аж сяяла від золотих бляшок, але туга за рідним містом не минала. Не могла сприйняти цариця ні кочового життя скіфів, що все пропахло димом похідних багать та кінським потом, ні їхньої невибагливої, грубої й простецької їжі, що складалася з м’яса й твердого сиру іпаку і якоїсь там жирної юшки-щерби у далеко не чистих, позеленілих казанах; ні їхніх звичаїв та побуту, які пещеній еллінці, що ніж у горло… А тут ще владика Аріапейт, муж її (вона, наївна, думала, що він тільки її!), несподівано другою царицею збагатився. Сказав їй про те ніби між іншим:

– Я – цар скіфів, сусідами яких на заході сонця є фракійці, звані лисячими шапками. А тому мушу взяти в жони ще й фракійку. В ім’я злагоди на Істрі. А ти за нашими звичаями станеш старшою моєю жоною, господаркою білого шатра, сімейства і моїх родичів.

У ті часи неспокійно було на західному прикордонні Великої Скіфії. А втім, тривкого миру на Істрі, що слугував межею між скіфами та фракійцями, не було, мабуть, здавна. То лисячі шапки, перейшовши Данубій (так вони по-своєму прозивали прикордонну ріку), нападали на скіфські поселення, хапали майно і людей, худобу та коней і гнали їх у свої володіння, то те саме, перейшовши Істр, чинили на їхніх землях сини змієногої богині. І були вони зухвалі, і сильніші, і жорстокіші за своїх сусідів, бо споконвіку вважали себе царськими, себто владиками над усіма іншими племенами – своїми й чужими. Але вже за царя Тірея фракійцям таки вдалося об’єднатися, придушити змію розбрату й гуртом виступити проти східних своїх сусідів. Ось тоді цар Аріапейт змушений був з цим рахуватися. А втім, він ніколи не належав до противників миру між сусідами. До воєн, на відміну від своїх попередників, вдавався неохоче, тільки коли всі інші шляхи до злагоди губилися на бездоріжжі чвар та сутичок. Будучи від природи тямковитим, обережним і передбачливим, Аріапейт швидко збагнув, що з сильним об’єднанням фракійців краще не ворогувати, а налагодити якщо й не добрі, то бодай терпимі стосунки.

До такої думки схилявся й рудобородий Тірей. Хоч фракійці, об’єднавшись, гадав він, відчули силу, але це сьогодні, а ось чи вціліє їхня спілка завтра – невідомо. А зі скіфами треба жити завжди. Крім усього, на фракійців відчутно тисли їхні сусіди на сході, тож на заході, міркував Тірей, треба будь-що убезпечити фракійське царство. І до пори до часу не гиркатися з ненадійними і все ще сильними скіфами.

Отож, все зваживши, царі й уклали між собою неписану угоду про дружбу і межі їхніх володінь. А щоб зміцнити договір, Тірей і віддав одну зі своїх дочок у жони Аріапейту. І розійшлися царі-сусіди з миром – чи не вперше за довгі роки протистоянь. Повернувся Аріапейт з новою дружиною, молодою фракійкою, що теж припала йому до вподоби, а тим часом його перша жона, еллінка, народила сина, котрого назвали Скілом. Через рік і фракійська царівна народила сина, якого нарекли Октамасадом. Аріапейт був радий, що все так щасливо закінчилося: і мир із сусідами уклав вдало, і боги до нього прихильні – аж двох синів, двох славних хлопців-царевичів йому послали. Ось тільки між їхніми матерями наче степовий сіроманець пробіг. Перед у недружелюбстві повела невгамовна фракійка. Хоч вона й стала молодшою жоною царя, але вперто не хотіла визнавати еллінку за старшу. І, принісши мир у стосунки між фракійцями та скіфами, дочка фракійського царя розпалила ворожнечу в сім’ї самого царя. Владика шанував обох однаково. Навіть ночувати звідтоді ходив до них тільки по черзі: сьогодні фракійку голубить, завтра еллінку пестить, ревно пильнуючи, щоб пестощі його однаково порівну припадали обом, щоб ні ту, ні ту не зобидити бодай словом чи поглядом. Обох він однаково щиро осипав дарунками, величаючи і ту, і ту царицями, але від того взаємопорозуміння в його сімействі не наставало. Приголубить фракійку, еллінка ревниво дметься, кляне долю свою рознещасну (чому рознещасну? Цариця ж…). На другу ніч еллінку приголубить – вранці фракійка вовком дихає, так і сікається до нього, гармидер зчиняє – хоч перервись між ними! І що вже цар не робив, щоб помирити їх, але з тих добрих намагань нічого путнього не виходило. Зрештою, цар на обох махнув рукою (хай краще гризуться між собою його жони, аніж три народи – скіфи, фракійці і греки) та й оженився втретє. Давно вже впала йому в око юна, чорноока, в’юнка й сміхотлива Опія, дочка одного з його вождів. До всього ж вожді вже косо позиркували на Аріапейта, невдоволені, що в їхнього владики обидві жони чужачки, виходить, своїми жінками цар нехтує? Тож Аріапейт і одружився на Опії, і зажив з нею, молодіючи та радіючи, а про попередніх двох своїх дружин, здавалося, і зовсім забув. Все вони мають, усім забезпечені – тож хай як хочуть, так і чинять: або миряться, або гризуться, а з нього й Опії вистачить. Через рік і вона йому сина народила – такого гарненького, тугенького скіфського хлопчика Орика.

Тож, маючи три жони, три цариці, Аріапейт по-справжньому почувався щасливим з однією – мабуть, воно так і повинно бути.

Як покаже час, старша жона скіфського царя скіф’янкою так і не стала. І сина не скіфом, а швидше елліном виховала. Коли він підріс, мати щоліта возила його до рідного свого міста. Як царицю, її з веління Аріапейта супроводжував чималий загін вершників. Негоже цариці самотньою степами їздити. Та й щезнути в степу легко – неодмінно стане здобиччю або двоногих людоловів, або чотириногих хижаків – і тих, і тих у степах вистачало. Своїх бородатих і чубатих охоронців, пропахтілих димом, шкурами та кінським потом, цариця ніколи не пускала до міста, вони чекали її біля мурів – хоч тиждень, хоч місяць, поки треба було. Охоронці путали коней, пускали їх пастися, а самі ставили шатра, варили їжу в бронзових казанах, що їх неодмінно прихоплювали з собою, і, нудьгуючи та знічев’я позираючи на високі мури еллінського міста, терпляче очікували свою царицю, не розуміючи, чим її так приваблює тісне місто? Інша річ степ – де стільки простору, волі, сонця та вітру! Ні, справжній скіф степового роздолля не проміняє ні на яке місто. А їхня цариця відразу ж, тільки-но опинялася в батьковому палаці, перевдягалася у все еллінське. І сина свого перевдягала. А втім, скіфський царевич і сам охоче стягував із себе набридлі йому шкіряні штани, таку ж куртку та повстяний башлик і, з насолодою викупавшись у басейні, одягав легенький хітончик. Він швидко вивчив материну мову, та так, що володів нею як рідною. Мати й грамоти його еллінської навчила, пісень. Тож серед своїх однолітків-ольвіополітів скіфський царевич нічим не відрізнявся – ті сприймали його за свого. Але грища грищами, а мати привчала сина до богів свого народу, до його культури, філософії, світогляду. Людина приходить у цей світ для щастя, любові та мудрої бесіди, навчала його мати. Не так багато нам відпускають боги сонячних днів у цьому світі – не витрачай їх марно, зі зброєю в руках. Хай твоєю зброєю стане мудре слово і любов. Живи для душі, адже власна душа ніколи тебе не зрадить – тільки на неї можна сповна покластися в цьому жорстокому і несправедливому світі. І дні, проведені в такій загадковій і незвичайній Ольвії, минали, наче сон – теж загадковий і незвичайний. Не хотілося царевичу повертатися до батькового стійбища в далеких і чужих йому степах, де, крім димів та вершників на обріях, немає більше нічого, але мусив.

Цар сердився, що сина його, царевича Скіла, чуже міське життя розніжує, відучує від свого. А він же майбутній воїн і цар Скіфії, тож негоже йому від свого народу відриватися. Цариця слухала те упіввуха, покірно кивала головою, а діяла так, як сама вважала за потрібне. Тож Скіл і виріс десь ніби посередині – між батьковим степом і материним містом, але все ж швидше елліном, аніж скіфом, що дуже засмучувало Аріапейта. Скіл і в душі себе елліном вважав, бо навіть думав еллінською мовою, тільки таївся зі своїми справжніми почуттями. Співплемінники його батька не милували тих, хто свого цурався, а чуже запозичував. Особливо ж безжально карали тих, хто молився – будучи скіфом – чужим богам. Тут пощади не було нікому. Колись скіфський цар Савлій навіть рідного брата свого, мудреця Анахарсиса, вбив за те, що той потай молився еллінським богам і тільки їм здійснював жертви. А Скіл вже давно потай молився грецьким богам, як і мати його. Тож обоє старанно те приховували, аби не накликати лиха. Але молодший, Октамасад, швидко відчув, чим насправді дихає Скіл.

– Гей ти, чужаче! – злостиво кидав йому брат, народжений фракійкою. – Щоб бути схожим на своїх греків, ти навіть бороди зрікся!

Скіл, як і всі елліни (за винятком хіба що їхніх філософів), бороди не носив. Октамасад же старанно викохував чорну цупку борідку і дуже пишався нею. Він і зовні був схожий більше на батька, аніж Скіл, – волосся чорне, довге, цупке, такий же, як і батько, широкоплечий, дебелий, очі чорні-чорні, руки грубезні і сам рвійний, сильний – коня однією рукою зупинить. Справжній тобі скіф! А Скіл у матір удався, волосся м’якеньке, очі сірі чи голубі – як у дівчини. І голос не грубий, і манери не скіфські – чемний надто, вихований, нікому слова різкого не скаже, кулаком нікому в зуби не заїде. Із зброї хіба що акінак до пояса причепить – не люблять таких скіфи. А якось Октамасад почув, що Скіл із матір’ю не по-скіфському розмовляв, потемнів на виду, руку на руків’я акінака в срібних піхвах поклав.

– Вже й мова тобі наша не до смаку? – протягнув погрозливо. – Скажу батькові, що ти чужий нам! І не бути тобі царем Скіфії. Царем стану я. Бо я справжній скіф!

Та царем все ж таки став Скіл.

Коли одного літа цар Аріапейт, взагалі щирий і відвертий, надто переконаний, що людям треба вірити, бо довір’я – надійніше від меча, поїхав до агафірсів, котрі кочували на схід від неврів, уладнати якусь спірку миром, ті його вбили. Бо поїхав Аріапейт (покладаючись на довір’я) з надто малим загоном. Агафірси відзначалися диким норовом. Ніхто їм не довіряв. Аріапейт же ризикнув довіритись і повернувся додому не на коні, а на траурнім повозі… Ось тоді, після похорону, рада вождів та старійшин і проголосила Скіла царем Скіфії. Хоч симпатії були на боці Октамасада (він був їм ближчим і зрозумілішим, аніж царський син від еллінки), але Скіл старший в роду, а закон предків порушувати не годиться. Ось чому рада вождів та старійшин при всьому зібранні вільних скіфів, котрі заполонили всю долину, піднесла золотий перстень владики саме Скілу. На персні було викарбувано його ім’я – Скіл, а сам він був зображений (грецькі майстри постаралися на замовлення скіфської знаті) на тому персні в найвизначнішу мить свого життя. Схиливши голову, Скіл брав з рук Великої богині скіфів – вона сиділа на троні, тримаючи в руках «всевидяче» дзеркало, – символ влади.

Відразу ж по тому, коли ще вільні скіфи не роз’їхались по своїх краях, Октамасад наполягав йти походом на агафірсів, щоб відомстити їм за підступне вбивство скіфського царя.

– Куди йти походом – це мій клопіт! – обірвав його Скіл. – Бо цар Скіфії – я! Хай про це не забуває син фракійки!

– Хай затямить син еллінки, – зухвало почав Октамасад, – що я навіть покійному батькові не завжди корився, а тобі… Ти спершу доведи, що ти цар, а вже тоді й вимагай слухняності. Агафірси мусять затямити до кінця своїх днів, як піднімати руку на скіфів. Іншим буде упомку. Щоб усі знали: скіфи – володарі світу, всі інші – або їхні раби, або данники. І якщо ти, сину еллінки, справді цар Скіфії – скупай свій меч у крові агафірсів!

– Я не бажаю починати своє царювання з крові. Наш батько-цар до чужих народів ходив не так з мечем, як з миром. В ім’я миру, до речі, між скіфами та фракійцями і на твоїй матері колись одружився.

– Чужий… – хрипів Октамасад. – О боги, кого рада вождів та старійшин вибрала нам у царі?… Ти ніколи не був скіфом. Іди до своїх еллінів і в них царюй!

О, який би Скіл був щасливий, аби елліни, а не скіфи вибрали його своїм царем. З якою б радістю перебрався він жити й царювати в сонячне місто ольвіополітів! Але чого не буде, того не буде. Царів Ольвія не знала і знати не хотіла, бо ольвіополіти над усе оберігали демократію, про яку скіфи й уяви не мали. Містом керували народні збори, або просто народ, – вони видавали декрети й ухвали. Були ще службовці – магістрати, яких вибирали народні збори, вони й стежили за життям міста. Серед них найвищою була колегія архонтів на чолі зі старшим архонтом. Та навіть старший архонт – то не цар. Ольвія тому й вільна, що володарює в ній народ.

Не помилився Октамасад, коли називав свого брата чужим. Ставши царем Скіфії, Скіл до кінця своїх днів залишався для неї й справді чужим. Може, тому Скіфією й керували вожді, від імені, звичайно, Скіла, але керували на свою вигоду, втямивши, що Скіл не народжений бути владикою. Не того він замісу. Вождів це навіть влаштовувало. До пори до часу. Бо цар раптом що – так в Ольвію і повертав свого коня. А вже як завіється в материне місто, то в степах з’явиться хіба що через місяць-два. А втікав він із Скіфії ще й тому, що разом із верховною владою та золотим перснем владики отримав і третю жону свого батька, скіф’янку Опію. За скіфськими звичаями, до яких Скіл так і не міг звикнути, наймолодша жона після смерті мужа свого переходила до його спадкоємця. А спадкоємцем покійного Аріапейта став Скіл, йому й випало забрати в своє шатро наймолодшу вдову загиблого царя. І Скіл мусив жити з дружиною свого батька, мачухою і матір’ю свого зведеного брата Орика. Опію Скіл не шанував, але противитися раді вождів та старійшин і скіфським звичаям не міг – мусив забрати мачуху в один зі своїх шатрів на правах першої, а отже, й старшої жони.

Це Опію цілком влаштовувало: опинитися без мужа-захисника у степах – то крах. А молодий цар їй дуже подобався, давно позиркувала на нього, ще за життя Аріапейта, – ніжний такий царевич, тихий, цнотливий… Гляне своїми світло-сірими очима – в Опії аж серце млосно-солодко стиснеться. Щоправда, вона була старша за нього років на сімнадцять, її син Орик зростом уже здоганяв Скіла, та все то дарма – мусить Скіл її взяти за жону, і все тут. Такий закон предків. А на вигляд вона ще й нічого – гарненька і молодість наче зберегла. І до всього ж у міру розповніла. Йдучи за Аріапейта тоненьким дівчам, вона з роками як здобою налилася, форми заокруглилися – таких пишнотілих і звабливих жінок чоловіки люблять. Полюбить і Скіл. Певна річ, зуміє нерозбещеного молодого царя так приголубити-пригріти, що буде за ним, як за щитом. Та й любові Опія ще багла, бо не відлюбила своє. Зі Скілом і надолужить… Ось тільки його мати, не будучи скіф’янкою, не розуміла скіфських законів і, казали, бідкалась, що її син та з жоною свого батька житиме. Для них, греків, це, може, й незвично, а в скіфів свої закони. З тими думками й солодкою хіттю Опія в першу ж ніч, як була наречена старшою жоною молодого царя, хутко прошмигнула в його шатро. Спершу він од неї сахався, наче дівчина на виданні, пручався, бо ж до неї, як вона здогадалась, жінок ще не мав. Це її ще дужче рознуртувало – як обпекло солодким огнем. «Я буду в тебе першою… першою, – захлинаючись, шепотіла. – Я тебе такому навчу… такому… помреш од щастя… Ну ж бо йди до мене, дурнику молоденький, та гарненький, та солоденький. Ось моє тіло, всі мої зваби, вони твої… твої…»

Палаючи від шалу, вона згребла його в обійми, тулячись до нього своїм гарячим тілом. І так його пристрасно пестила, розпалюючи в ньому чоловічу хіть, що його теж вогнем пойняло. Забув він про все на світі й оддався на поталу її пестощів. А вона вже постаралася: молодий цар тільки млів і тихо стогнав у її пітних обіймах. «У нас так буде кожну, кожну ніченьку, – шепотіла йому. – До білого ранку матимеш незрівнянну насолоду й щастя…» І поснули вони в обіймах одне одного, як молодята. І думала Опія, що міцно взяла молодого царя, як орлиця ховрашка, – не тріпнеться, не вирветься з її пазурів ніколи, та не так сталося, як гадалося…

Після тієї першої ночі Скіл почав її соромитись – ніяк не міг звикнути, що живе з жоною свого покійного батька. Оскому збив, і тільки. За кілька день коня осідлав і зі своїми людьми зник за обрієм. Опія здогадалася – до греків подався. Металася, місця собі не знаходила. Якби могла – наздогнала б, до себе його навічно прив’язала… До Октамасада бігала, благала повернути Скіла, не пускати його до греків… Октамасад тільки скрива посміхнувся: якщо ти, жінко, своїми пишними звабами чоловіка не втримала, то я не втримаю й поготів… І загрозливо додав, дивлячись кудись мимо неї у степ – у неї чомусь на серці недобре тенькнуло:

– Хай бігає до своїх греків, хай!.. Добігається!..

І показав міцні білі зуби, наче хижий звір, ошкірився.

Минуло літо, потім ще одне спливло, а Скіл то з’являвся у Скіфії, то зникав, старанно обминаючи пишнотілу Опію. Чи місця собі ніде не міг нагріти, чи так уже грецьке місто манило, материзна його, що й на царство своє, на батьківщину, рукою махнув. Вождям на радість, бо діяли вони за такого царя, як хотіли, як їм вигідно було. А Опія все ще ночами плакала, руку собі кусала, щоб любов свою до царя стримати, і вдень тоді ходила аж запухла від сліз, все на південь позирала, де за далекими кряжами, за степами, за вітрами була грецька Ольвія…

А ще казали, що Скіл в Ольвії палац собі збудував – точнісінько такий, як у заможних греків: з біломармуровими колонами і такими ж грифонами й сфінксами біля входу. Що то таке, Опія не знала, але відчувала, що, мабуть, вона втратила своє кохання назавжди… У Скіла вже інші зваби. Кажуть, його там чекають з нетерпінням, і Скіл теж входить у той палац із нетерпінням, йому швидше б стати греком. Бодай ненадовго. Перевдягнувшись у грецьке вбрання (вже одне це, на думку скіфів, вважалося тяжким злочином), скіфський цар – подумати тільки – приносив жертви еллінським богам! Ще тяжчий злочин, якому немає навіть прощення! А він ще й дякував богам еллінів за те, що вони прийняли його в коло свого народу. В Ольвії дні летіли непомітно – таким був щасливим Скіл у греків. Бесідував з філософами, бо сам вдався любомудром великим, читав вірші чи й просто безжурно веселився. То базар відвідував, гуляв із знайомими на міській площі, агорі. Не цурався музики, вина та жінок – молодим був і життя любив веселе.

Покохав скіфський цар – і таке з ним лучилося! – молоду та гарну еллінку, життя свого без неї та її народу вже не уявляв. І кохання (чи, як греки в давнину казали, ерос) звело його невдовзі в могилу. Обіймаючи скіфського царя, молодого і гарного, котрий і на скіфа, як перевдягався, не був схожий – еллін елліном! – юна ольвіополітка шепотіла йому рядки з вірша їхньої поетеси Сапфо:

Кіннота – одним,

а іншим – піхота.

Струнких кораблів ряди —

третім…

Щодо мене, то на чорній землі

найкращий

Тільки коханий…

– О боги, яким би я був щасливим у щасливому місті,[81] аби був не скіфським царем, а вільним елліном! – іноді замислено говорив Скіл, наче невідомо кому скаржився.

– А ти відмовся від скіфського царства, – радила йому кохана. – І станеш вільним елліном, і ніхто не завадить нашому щастю…

– Але ж я – спадкоємець мого батька-царя…

– Ну й що ж… У нас, еллінів, царів немає, а нам від того не зле.

– Ти забуваєш, що наполовину я все ж таки скіф…

Це вона й сама відчувала, бо вільним по-справжньому Скіл так і не зміг стати. Може, тому, що іноді озивалася в ньому частка скіфської крові. Чи голос батькових предків його кликав-манив… Скіл тоді вмовкав, зосереджувався, наче відсторонювався від усього світу білого і знімав з пальця золотий свій царський перстень. І довго замислено розглядав його, зітхав, надягав на палець і раптом починав квапно збиратися.

– Куди ж ти, коханий?

– Додому, – нетерпляче вигукував він. – У Скіфію!

– Хіба твоя домівка не тут? – дивувалась кохана. – Не в цьому палаці, не в моїх обіймах?

– І в цьому палаці, і там… За Борисфеном, у степах… Чую, як десь далеко-далеко іржать скіфські коні, і запах диму відчуваю, і пахощі євшан-зілля, полину сивого…

І зникав з Олівії так поспішно, ніби місто ось-ось мало охопити полум’я. А по якомусь часі знову з’являвся: змарнілий, обвітрений, димами похідних багать пропахтілий та кінським потом, від якого потім довго не міг відмитися. І був він тоді для греків наче аж якимось чужим. Обіймаючи кохану, квапно казав:

– Не можу без тебе. Без щасливого міста я зовсім нещасливий.

І на місяць чи й два забував про свою Скіфію. А тоді знову починав дивитися на золотаво-жовтий перстень, прислухався до іржання скіфських коней, що починало йому вчуватися… І поспішно збирався «додому». Щоб так само швидко повернутися в Ольвію, теж, як він казав, додому.

– Нічого не вдію з собою, – скаржився коханій. – Тіло моє Скіфія манить, а душу – Ольвія.

– А що для Скіла важливіше?

– Душа.

І кидались вони одне одному в обійми, аби не проґавити й миті свого щастя. Бо й справді, на чорній землі найкраще тільки кохання.

– Це якесь божевілля… – захмеліло стогнала сама не своя еллінка, і земля під нею гойдалася в шаленстві, й вона кудись пливла, провалювалась на дно жагучої забави, виринала, знову пливла, часом солодко занурюючись в якусь непам’ять…

Препильно оберігали ольвіополіти свого знаменитого степовика. Доки він гостював у них, зачиняли ворота, і скіфів тоді в Ольвію не пускали. Як і колись мати його, так і Скіл, йдучи в місто, свій почет та охорону залишав по той бік воріт. І доки він перебував у греків, його наближені жили в шатрах за міськими мурами. А якось під вечір, коли сонце вже опускалось за далекі кряжі у степу, розчинилися важкі ворота і з них вийшла дивна процесія, вбрана в козячі шкури, накинуті на голі тіла. Ряджені вели молодого цапа, роги якого були перевиті стрічками та квітами, за ними йшли люди з корзинами, виповненими фруктами та бурдюками з вином. Юнаки несли зображення якогось грецького бога. Всі танцювали чи й просто вистрибували, співали. Музики завзято грали на тимпанах та флейтах. Не звертаючи уваги на скіфів, юрма пройшла мимо їхнього стійбища і попрямувала до недалекого тінистого гаю. Скіфи так зацікавились незвичайною процесією, що, не змовляючись, побігли за нею. Біля гаю вервечка в козячих шкурах зупинилась, оточила жертовник, викладений з каменю, і поставила біля нього зображення свого бога. Високий грек у лляній сорочці з короткими рукавами і підперезаний у талії (та одіж у них звалась хітоном), з чималим ножем у руці підійшов до жертовника і щось голосно крикнув. До нього відразу ж підвели цапа. Грек вправним жестом, якому навіть скіфи позаздрили б, перерізав тварині горло і заходився здирати з неї шкуру. М’ясо зрізав пасками і сирим роздавав його присутнім. І кожний, хто отримував шматочок, щось врочисто проказував і з’їдав його.

Скіфи здогадались: греки здійснюють жертву якомусь своєму богові. І нічого дивного для них не було, бо й самі теж здійснювали жертви перед зображеннями богів. І скіфи вже зібралися йти до свого стійбища, але події, що далі відбулися в гаю, зупинили їх. Ряджені заходилися якось дивно танцювати. Уже звечоріло, й греки позапалювали головешки. Ще завзятіше залунали тимпани і флейти. Ряджені танцювали все швидше, підстрибували, щось недоладно кричали, лиця їхні пересмикувались у гримасах. Вони так дико кричали, що почали впадати в шаленство.

– Чи ж, бува, їхній бог не повідбирав у них розум? – киваючи на ошалілих, здивувався хтось із скіфів. Його слова почув грек, котрий знав мову степовиків.

– Чого дивуєтесь? – сказав він скіфам. – У них, – кивнув на своїх співвітчизників, – вселився бог вина і веселощів Діоніс.

– Ну й бог, – реготали скіфи.

Той грек, котрий розмовляв із ними, аж образився.

– І дарма кпите. Наш бог сильніший за ваших богів, адже він вселився навіть у вашого царя Скіла.

Скіфський старійшина насупився, поклав важку зашкарублу долоню на руків’я меча, що висів у нього на оздобленім поясі, і вигукнув:

– Ти, грек, хоч і тямиш по-нашому, але нарочито обмовляєш царя! Такого, що відбувається у вас, не може бути у нас! У скіфів свої царі і свої боги, грек. А за обмову будеш відповідати перед моїм мечем, клянусь бородою Папая!

– Він оббріхує нашого царя, щоб його знеславити! – вигукували степовики. – Гляди, грек, із життям своїм граєш, шия, на якій тримається твоя голова, у тебе одна.

– І зовсім я не брешу, – вже почав сердитися грек. – Якщо не вірите мені, то ходімо в місто, і я покажу вашого царя, – грек рішуче осмикав плащ-гіматій. – І ви на власні очі переконаєтесь, що в нього вселився бог Діоніс.

– Ходімо, – загрозливо загули скіфи. – Та коли виявиться омана, не ображайся, бо скуштуєш наших плетениць!

Ольвіополіт, зачеплений за живе, нічого не відповів, взяв із собою трьох скіфів і повів їх до міської брами. Уже споночіло, над степом зійшов місяць уповні і залив грецьке місто білим сяйвом. Від оборонних стін лягли довгі чорні тіні, далеко за містом сріблом відливала затока. Біля брами стояли воїни в шоломах, зі щитами, мечами і списами. Грек щось тихо сказав варті, і їх впустили в місто.

За брамою звернули вбік, і попід стіною грек повів своїх супутників до однієї з башт. Скіфи, тримаючись за зброю, – степовик завжди почувається непевно в місті, – недовірливо йшли слідом. Ольвіополіт завів їх у башту, і навпомацки – там було темно і тхнуло вогкістю – вони піднялися східцями, що круто дерлися вгору, на верхній майданчик, залитий сліпучим сяйвом повного місяця. Скіфів ледь не оглушили звуки тимпанів та флейт. На площі було повно люду в білому вбранні, всі стрибали, щось безладно кричали, вимахуючи руками. Скіфи переглянулися між собою, похитали головами – і цих боги позбавили розуму! Бідолахи!

– У них теж вселився бог вина і радощів Діоніс, – пояснив грек. – І тому вони такі веселі і раді, як веселяться і радіють всі греки, коли приходить найрадісніше свято Діонісії!

Люди в білих вбраннях стрибали з палаючими головешками в руках, шаліли, як безумці. Місто заливало місячне сяйво, тож на площі і без головешок було добре видно.

– А он і Скіл! – показуючи рукою в натовп, вигукнув грек. – Дивіться, дивіться, як стрибає й шаліє разом з греками ваш цар!

Грек казав правду. Серед збуджених ольвіополітів і справді плигав… Скіл, цар Скіфії. О боги!.. Він теж, як і більшість ольвіополітів, був голий, з цапиною шкурою на плечі та плющовим вінком на голові. Він шалів, як шаліли ольвіополіти, підстрибував, високо здіймаючи ноги, недоладно розмахував руками і щось весело кричав разом з усіма. Обличчя його було як у божевільного, він нічого не тямив і нічого не бачив.

Скіфи не зронили й слова. Мовчки спустилися з башти, мовчки пройшли до воріт і так само мовчки залишили місто. Тієї ночі вони поспішно згорнули свої шатра, скочили на коней і помчали у степ, несучи скіфам жахливу звістку: ЇХНІЙ ЦАР ВІДСТУПНИК!!!

День минув чи, може, й тиждень звідтоді сплив, як несподівано загула Скіфія від Істру до Танаїсу: Скіл відступник! Їхній цар і владика злигався з чужими богами, зрадив своїх! Брат Скіла по батькові, котрий теж хотів стати царем, Октамасад, постарався. Навсібіч розіслав своїх людей, і по кочовищах тільки й лунало:

– Смерть відступнику!

– Геть царя, котрий молиться чужим богам!

– Скіл нам більше не цар і не скіф! Він святотатець і клятвопорушник! Скарати його на горло! А царем воліємо Октамасада!

Рада вождів та старійшин царем Скіфії проголосила Октамасада, він відразу ж замовив і собі золотий перстень із власним ім’ям. За правом спадкоємця Октамасад забрав пишнотілу братову дружину Опію (вона, попри все, вважалась жоною Скіла, хоч і не жила з ним) і в першу ж ніч, згораючи від нетерпіння, переспав з нею, бо дуже любив повненьких. Хоча швидше зґвалтував її, бо силоміць її взяв, мовчки і брутально, вважаючи пестощі чимось зайвим і непотрібним. А зробивши своє, захріп умиротворений, що й царем нарешті став, і з Опією – за якою давно потай зітхав – переспав, і віднині вона його. Опія ж до ранку тихо скімлила в пітьмі царського шатра. Чомусь себе жаль було: і не відлюбила по-справжньому, і Скіла – молодого та гарного – теж було жаль. Згадувала ту першу з ним ніч, першу й останню, таку пристрасну і шалену. І розуміла, що більше таке щастя до неї вже ніколи не прийде. Октамасад не той, Октамасад що жеребець, кохання та ніжності йому не потрібні. А Скіла все ще було жаль. Ой, як жаль ніжного царя, якому рада вождів та старійшин винесла смертний вирок. Не вберігся він між греками та скіфами. Тепер Октамасад не заспокоїться, доки не зживе його зі світу.

Вірні люди застерегли Скіла. Аби не накликати на Ольвію лиха (скіфи погрожували, що візьмуть штурмом місто, якщо ольвіополіти не видадуть відступника), Скіл зі своїми людьми залишив місто і зник за Істром.

Октамасад горів священним бажанням будь-що покарати смертю брата-відступника. Степами гасали нишпорки нового царя – винюхували слід збіглого. І, коли донесли, що втікач переховується у «лисячих шапок» аж у Добруджі, за Істром, Октамасад зібрав чимале військо, перейшов Істр і заходився спустошувати на тому боці кочовища. Навстріч скіфам вийшов фракійський цар Сіталк зі своїм військом – на західному прикордонні запахло війною. Царі стали один проти одного таборами, і Сіталк, не бажаючи марного кровопролиття, запитав скіфа через вісника свого:

– То що, сусіде, будемо битися чи миритися?

– Битися! – через свого глашатая відповів Октамасад. – Битися, якщо ти не віддаси мені мого брата-відступника.

А Сіталк йому й каже:

– Навіщо нам битися, адже ти – син моєї сестри і в тебе в руках мій брат. Віддай його мені.

(Було таке. У той час, як Скіл перебіг у Фракію, брат Сіталка, не витримавши двірцевих чвар, рятуючи свою голову, перебіг до скіфів і попросив у Октамасада притулку.)

Порадились обидві сторони, поміркували і порішили війни не зчиняти, а обмінятися втікачами: фракійці віддадуть скіфам брата їхнього царя, а скіфи, у свою чергу, віддадуть фракійцям збіглого брата їхнього царя. І так було вчинено, і ворогуючі розійшлися з миром, поклявшись більше його не порушувати.

Зв’язаного Скіла привели до білого шатра, біля якого стояв новий цар Скіфії Октамасад. На шиї в нього виблискувала в промінні сонця золота гривна, він знічев’я поляскував плетеницею по халяві свого червоного сап’янця.

– Ну що, відступнику, добігався до своїх греків? – озвався він до брата і плюнув зневажливо. – Казав я тобі – добігаєшся. Казав я тобі – чужий ти Скіфії, чужим і лишився. Казав я тобі, що царем стану, і став. А чужим місця під сонцем Скіфії немає. Та ще тим, хто, відцуравшись своїх богів, молиться чужим. Домолився! Яке маєш прохання? Кажи! Одне-єдине і останнє.

– Вели мені розв’язати руки, хочу поклонитися рідному краю.

– Гм… – насмішкувато бликнув Октамасад великими чорними очима. – Якому краю востаннє хочеш поклонитися – скіфському чи грецькому?

– Чиєму – то вже мій клопіт, – відповів Скіл і відвернувся, думаючи, що і той, і той край йому однаково близький, але, мабуть, грецький все ж таки ближчий. Тільки далеко він звідси. І щасливе місто, і біломармуровий палац, і кохана його…

– Що ж… кланяйся, та швидше, бо часу я не маю!

Октамасад кивнув скіфові, той підбіг, розв’язав Скілові руки і відійшов. Скіл якусь мить стояв, розминаючи затерплі руки, а тоді опустився на коліна, поклав руки на кущик сивого полину. Схилив голову й з насолодою вдихнув терпкий запах євшанового зілля. І на мить йому здалося, що він у Скіфії, що збирається в Ольвію – за долею своєю, за щастям чи бідою…

Усміхнувся Скіл до свого відчуття, непомітно зняв з пальця золотий перстень із своїм ім’ям та зображенням Великої богині Скіфії, що колись благословила його на царство, і вдавив його у землю…

– Відрубайте відступнику голову! – раптом нетерпляче вигукнув Октамасад. – Та не забудьте зняти з його пальця золотий перстень!

– Ховайся в землі, – шепнув Скіл до персня. – Пильно-пильно ховайся, щоб ніколи не потрапив до рук мого убивці.

Тієї ж миті блискавкою майнула в повітрі сліпуча криця. Впала Скілова голова й покотилася в траву, заливши кров’ю те місце, де сховався в землі золотий перстень з ім’ям Скіла.

– Зніміть перстень! – крикнув Октамасад. – Зараз же зніміть з його руки золотий перстень!

Царські слуги оглянули кожен палець обезглавленого Скіла, але персня ніде не було.

– Хоч тут, а його таки зверху! – скреготнув зубами Октамасад. – І де він його подів? Не забрав же з собою на той світ? Ей, ей, шукайте пильніше перстень, шукайте, бо голови й вам постинаю!

Слуги шукали й шукали, обминаючи клапоть землі під полином, залитий Скіловою кров’ю, а степами Скіфії вже велике вухо[82] від однієї дороги до іншої, від одного кочовища до іншого, від стійбища до стійбища, від колодязя до колодязя, від скіфа до скіфа несло вістку, що відступникові відрубано голову. Скіфи сприйняли кару, що спіткала їхнього вчорашнього царя, як належну – заслужив Скіл, більше не буде молитися чужим богам. І тільки Опія тихенько плакала вночі – так їй все ще жаль було ніжноокого Скіла, ой жаль…

Та пізніше, коли скіфське велике вухо принесе вістку про загибель Скіла аж до берегів Понта, заплаче у щасливому місті й молода ольвіополітка…

«Так оберігали скіфи свої звичаї і так суворо карали тих, хто запозичує чуже», – цими словами й закінчив Геродот з Галікарнаса свою розповідь про трагедію молодого скіфського царя Скіла.

Відшумить – з водою Данубію – Істру – Дунаю сплине – ні багато ні мало, а 2500 років. І на просторах румунської Добруджі, де колись зложив свою голову Скіл, знайдуть археологи золотий перстень з викарбуваним на ньому ім’ям «Скіл» та зображенням Великої богині Скіфії із «всевидячим» дзеркалом у руках, котра колись благословила на царювання старшого сина Аріапейта. І стане ясно, що Скіл – не скіфська легенда, не еллінський міф, як довгий час гадали вчені, що він і справді із скіфських степів колись їздив до Ольвії – за щастям своїм, за лихом-бідою своєю, за долею своєю, яку, як відомо, навіть на коні не обскачеш.

Частина дванадцята

Там степи, там могили, як гори…

Від мастабів до пірамід.

Десять музейних залів коштовностей від Тутанхамона.

Скарби царя Пріама

Серед ста великих географічних відкриттів, здійснених на планеті Земля, поряд із відкриттям цивілізації перших землеробів, шумерських міст, царських гробниць в Урі, Вавилона, хеттів чи, скажімо, етрусків, вражаючих за своєю грандіозністю єгипетських пірамід на чолі, звичайно ж, із пірамідою Хеопса, відкриття Генріхом Шліманом Трої та інших таємниць Середземномор’я, відкриттів, зроблених в Ірані, Середній Азії, Індії, Китаї, Південно-Східній Азії, в Африці й Аравії і особливо в Америці; у безмежній вервечці відкриттів, зроблених від пам’яток неоліту до Середньовіччя; так ось, у шерензі цих названих тут і не названих, відкриття скіфських «степових пірамід» належать до найбільших відкриттів людства, адже скіфська культура запанувала не тільки в Північному Причорномор’ї (хоча в Північному Причорномор’ї вся її повнота), це загалом була культура величезного огрому кочових і напівкочових племен, які в І тисячолітті до нашої ери мешкали і на Кубані, і на Алтаї, в Південному Сибіру й Передкавказзі та Передкарпатті, загалом на території, що простягалася від Дунаю на Сході і до Великої Китайської стіни на Заході; на Півдні й на Південному Заході ця культура стикувалася з античною, на Заході з культурою кельтів, на Сході з культурою Передньої та Середньої Азії й Китаю, а тому відкриття грандіозних курганів, таких як Солоха, Чортомлик, Куль-Оба чи Товста Могила – лише вершина відкриттів, зроблених на величезних євразійських просторах у смузі степів довжиною в 7 тисяч кілометрів, і ці вражаючі відкриття в основному зроблені на теренах нашої України.

Але скіфи залишили великий слід не лише в українській (ширше – слов’янській) культурі та історії, вони полишили не менш самобутній слід у всій світовій культурі, адже жоден з народів не зникає з історичної арени безслідно, його культурні надбання стають надбанням всього світу, всього людства незалежно від рас і національностей – на цьому людство стояло, стоїть і стоятиме в майбутньому!

ПІРАМІДА – многогранник, основа якого являє собою многокутник, а бічні грані – трикутники, що мають спільну вершину.

Предмет, що має широку основу і конусоподібно звужується догори.

Група предметів, укладених або складених у вигляді купки, що має широку основу і звужується догори.

Велика кам’яна споруда з чотирикутною основою і трикутними боковими поверхнями, які утворюють на вершині будівлі гострий кут, що служила гробницею фараонів у Стародавньому Єгипті (Словник української мови).

ПІРАМІДИ – 1) Гробниці фараонів у Старод. Єгипті. В період Стародавнього царства (ІІІ тис. до н. е.) споруджувалися з гладко обтесаних вапнякових брил, у період Середнього царства (XXI–XVIII ст. до н. е.) – з цегли. Спочатку були ступінчасті, згодом – геометрично правильної форми. Найбільша із стародавньоєгипетських пірамід – піраміда Хеопса з Гізи (висота 146,6 м, XXVIII ст. до н. е.).[83]

2) Гробниці та храми давнього індіанського населення Мексики і Центр. Америки. Споруджувалися з невипаленої цегли та облицьовувалися кам’яними брилами, оздобленими орнаментом, рельєфами і скульптурами (УРЕ. Т. 8. С. 377).

Один з героїв Лесі Українки, Єгиптянин, вигукує:

– Я б ховав у пірамідах не царів, а всіх, що добрії діла робили.

Як кажуть, справедливе бажання (хоча як набудувати пірамід для всіх добрих людей, а їх – переважна більшість, та й місця для всіх на землі не вистачить), але ховали саме царів. Чи як у Єгипті – фараонів.

Прообразами перших пірамід були так звані мастаби.

За двадцять п’ять кілометрах від Каїра тисячоліття тому знаходилось місто Мемфіс, засноване в кінці ІV тис. до н. е., столиця царства Єгипту і перша столиця об’єднаного Єгипту.

Сьогодні від нього – колись великого процвітаючого міста, – збереглися лише руїни, сміття та одинокий сфінкс серед моря піску. Від колись мільйонного міста! Але без Мемфіса не було б того, що нині складає славу Єгипту – знаменитих гробниць і пірамід, які стали усипальницями мемфіських фараонів. Некрополь Мемфіса майже рівний самому Мемфісу, його сторожував бог з тілом людини і головою сокола, звали його Сокар.

Сьогодні там пустинне плато, гори щебеню, піску, битих черепків, траншеї, сліди розкопок, що ведуться більше ста років.

І над усім плато панує гігантська ступінчаста піраміда Джосера, фараона III династії (2780 р. до н. е.). Це перша на землі монументальна споруда з каменю, там знаходяться й інші царські гробниці, деякі з них ще старіші за ступінчасту піраміду.

Їх прийнято називати сивими. Урочисто так, поетично-хвилююче, і це відповідає дійсності, адже на землі небагато знайдеться споруд, старших за піраміди.

«Солдати! Сорок століть дивляться на вас з висоти цих пірамід!» – вигукнув Наполеон перед своїм воїнством під час воєнної експедиції в Єгипет.

«Предками» пірамід були мастаби Мемфіса і первісні гробниці І династії. Це прямокутні споруди, складені з цегли-сирцю. Давні єгиптяни вірили, що після смерті померлі житимуть в самій гробниці чи біля неї, а тому гробниці були мовби моделями царських палаців. В центрі мастаби знаходилась усипальниця, а навколо неї багато маленьких кімнат, де зберігалася їжа для загробного життя покійника. Монарха супроводжували в інший світ раби та палацові слуги. Згодом цей варварський звичай у єгиптян зникне (у скіфів він залишиться незмінним), і замість слуг почнуть ховати маленькі статуетки «ущебеті» (відповідачі), які й замінили справжніх слуг.

Коли почав правити Джосер, перший фараон ІІІ династії, відбувся, як вважають, революційний переворот у древньоєгипетському будівництві: було винайдено кам’яну кладку. За традицією, винахід кладки приписується Імхотепу, головному архітектору фараона Джосера (пізніше співвітчизники обожнили Імхотепа, а вже греки ототожнили його зі своїм богом медицини Асклепієм).

Піраміда Джосера сьогодні вважається найдавнішим кам’яним витвором на землі – це перша спроба створити монументальну споруду із каменю, це власне, початок архітектури.

А прообразом піраміди Джосера стали великі мастаби фараонів І династії, збудовані з цегли-сирцю. Арабське слово «мастаба» буквально означає «лава для сидіння». Називалися вони так тому, що нагадували глиняні лави перед будинками єгипетських селян. (Пізніше цей тип гробниць змінився іншим, в якому усипальниця та супутні їй покої вирубувалися у скелі під землею і з’єднувалися з поверхнею через глибоку шахту.)

Ступінчаста піраміда Джосера спершу теж являла собою звичайну кам’яну мастабу. Потім архітектор Імхотеп збудував велику мастабу з кам’яних блоків, а на верхнім майданчику спорудив – ніхто до нього подібного не робив – одна на одній ще три мастаби, кожна з яких була меншою за попередню. Так народилася перша ступінчаста піраміда – мати всіх єгипетських пірамід, грандіозних вічних домівок честолюбивих фараонів, які так багнули царювати ще й після смерті, вже в іншому світі, бути вічними, як вічно сяє у небі Сонце.

До злого духа мовив фараон:

«Будь ти мені порадник і спомога,

Щоб мій народ мене без перепон

Вважав за бога».

Їх і вважали.[84]

І самі себе вони вважали неодмінно богами і неодмінно богами сонця, яке дарує людям світло, тепло і саме, зрештою, життя.

Але сонцем серед них була лише цариця Нефертіті, дружина Аменхотепа ІV.

Археолог Л. Борхард, який відкрив бюст Нефертіті роботи майстра Тутмеса, вражаючий по красоті, не зміг навіть потім описати його словами, а лише видихнув:

«Описувати безцільно – дивитись!»

Можна витратити десятки, ба навіть сотні й сотні слів і не передати того відчуття, яке тебе охоплює, коли дивишся бюст Нефертіті. Більше того, не можна передати словами, який бюст, його треба справді дивитися як і будь-який витвір мистецтва, його шедеври. Як тут не згадати вислів арабського мандрівника Абд аль-Лятіфа, який у кінці VII ст., побачивши руїни Мемфіса, вигукнув: «Для їх опису не вистачить слів!» І все ж вдамося до слів, розповідаючи бодай побіжно про скарби пірамід.

Тепер вже ясно що найбільше коштовностей і золота знаходилося в похованні єгипетського фараона Тутанхамона – починаючи з його золотого гроба. В самій гробниці знайшли золоті луки, оббиті золотом колісниці, горити із стрілами і рукавиці для стрільби, ліжка, теж оббиті золотом, крісла, покриті найдрібнішими вставками із слонової кості, золота, срібла і самоцвітів, пречудові кам’яні сосуди, пишно декоровані сундуки з одягом та прикрасами.

Тільки з передньої камери гробниці англійська експедиція вивезла 34 контейнери, повні безцінних прикрас, коштовного каміння, золота і творів мистецтва. А ще в поховальних покоях фараона знайшли дерев’яний позолочений ковчег, а в ньому другий – дубовий, у другому – третій і теж позолочений, а потім ще й четвертий. У ньому знаходився саркофаг із цілого шматка рідкісного кристалічного кварциту, а в ньому… В ньому ще два саркофаги, і лише в третьому знаходився гріб, у якому лежала мумія Тутанхамона, покрита масивним золотим листом товщиною до 3,5 мм. Тіло небіжчика захищали своїми крилами богині Ізіда і Нефтіда, груди й плечі – коршун і кобра, їх поклали поверх золотого гроба, і кожна пір’їнка коршуна була заповнена шматочками самоцвітів. Мумія фараона була запелена в безліч полотен. На верхню пелену були нашиті золоті кисті рук, що тримали нагайку і жезл, а під ними – золоте зображення душі у вигляді птаха з людською головою. Опис коштовних прикрас, знятих з мумії, був поділений археологами на 101 групу.

Кована маска закривала голову владики і була зроблена з товстого листа золота, щедро прикрашена самоцвітами. Золотий трон Тутанхамона, зроблений з дерева, але обшитий листовим золотом і щедро прикрашений інкрустацією. Ніжки трону у формі левових лап, увінчані левовими головами із карбованого золота, і ще безліч усіляких деталей із золота і самоцвітів та різних коштовностей. (Між іншим: в посудинах із каміння археологи знайшли духмяні мазі, якими Тутанхамон збирався маститися в потойбічному світі, як це він робив за життя. Духи й через 3 тисячі років розсіювали міцний запах!).

Коротко кажучи, нині скарби з гробниці Тутанхамона виставлені в Єгипетському музеї в Каїрі і займають там 10 (ДЕСЯТЬ!!!) залів, площа яких дорівнює футбольному полю!

Розповідати про нечувані, неймовірні багатства єгипетських та інших пірамід можна дуже довго (це, зрештою, потребує окремої праці) – такі вони щедро-рясні. Обмежусь лише кількома прикладами.

На північному заході Туреччини, на горбі Гіссарлик 1873 року археолог Г. Шліман розкопав так званий «Скарб царя Пріама», він складався з 10 000 речей, що знаходилися в срібному посуді. Крім 1000 золотих намистин, до скарбу входили шийні гривни, браслети, серги, скроневі кільця, налобна золота стрічка, золоті діадеми. Був там і масивний золотий соусник вагою в 600 грамів; 47 золотих стержнів і безліч – ліку їм немає! – інших коштовних речей. Це може слугувати за найбільший скарб із будь-коли знайдених археологами.

Цікава (по своєму сумна й повчальна) і сама доля скарбу царя Пріама. Генріх Шліман хотів було подарувати його своїй любій Елладі, але грецький парламент не прийняв такого щедрого дарунку.

Тоді Шліман став пропонувати знахідки різним музеям Європи, а також Британському національному музею, Лувру, переконував французьку владу купити в нього знахідку троянського походження.

«Вимовлення одного тільки цього слова – переконував він урядовців, – відразу ж змусить трепетати всі серця і щороку приваблюватиме в Париж мільйони відвідувачів!» І все ж ніхто не захотів прийняти троянські скарби (серед них знаходилися і такі шедеври, як дві діадеми, одна з яких була зроблена із більш як 16 000 кілець золотого ланцюга!)

Але Г. Шлімана вважали великим містифікатором, тому й відмовлялися мати з ним справу. Лише наприкінці 1881 року «скарби царя Пріама» прийняв Берлін, і з наступного року троянські коштовності зайняли своє місце в Берлінському музеї давньої і найдавнішої історії. Під час Другої світової війни скарб Шлімана був упакований в чемодани і зберігався в бункері в районі Тірґартена. Коли Берлін був захоплений, троянські речі передали радянському командуванню, і влітку 1945 року їх відправили до Москви (259 предметів, в тім числі й троянський скарб) і Ленінграда (414 предметів з бронзи, глини і міді). В СРСР «трофеї» з Берліна зберігалися в режимі особливої секретності і про їхнє місце знаходження довгий чає нічого не було відомо. Лише у 1993 році уряд Росії оголосив, що скарби Трої таки знаходяться в Москві.

Як свідчить німецький письменник К. Керам, археолог Г. Шліман «досяг трьох вершин». Першою були вже згадувані «скарби царя Пріама», другою стало відкриття царських поховань у Мікенах.

Шліман з’явився в найдавнішому місті Греції в лютому 1876 року. Розкопками зайнявся на акрополі, де відкрив п’ять знаменитих гробниць, знахідки яких своїми художніми достоїнствами засліпили увесь учений світ. Сам Шліман пізніше писатиме: «Всі музеї світу, разом узяті, не мають і однієї п’ятої частини цих багатств!»

І хоч перша гробниця була пограбована ще в давнину, Шліман знайшов у ній 15 золотих діадем, крім того, в ній були золоті лаврові вінки і прикрашення у вигляді свастик. У другій могилі, де знаходилися останки трьох жінок, археолог зібрав біля 700 золотих бляшок, а на однім із скелетів була знайдена золота корона з 36 листиками, вона прикрашала голову, що вже перетворилася на прах. У четвертій гробниці виявили п’ять мідних казанів, один з яких був наповнений золотими ґудзиками, знайдено було золотий ритон у вигляді голови бика і чимало інших виробів із листового золота. Одна із золотих масок відображала овальне молоде лице з високим лобом, довгим прямим носом і на диво маленьким ротом з тонкими губами.

Могили буквально були нашпиговані золотом загальною вагою до 30 кілограмів![85] Недарма ж Гомер називав Мікени «золотопишними»!

…Це лише кілька побіжних епізодів до теми «Піраміди та їхні скарби». Побіжних тому, що далі у нас мова піде про степові кургани, попередниками яких і були піраміди (як мастаби – попередниками самих пірамід). Один з авторів, який писав про скіфські кургани, свою розповідь так іронічно почав:

«Практично в будь-якому селі у степовій частині України вам покажуть свою «Козачу Могилу». І розкажуть принагідно романтичну історію її виникнення. У ній, найімовірніше, буде присутній чи то молодий козак, чи, навпаки, сивочолий полковник, який склав свою буйну голову в битві з татарами (турками, шляхтою…). Вам повідають, як його бойові побратими після лютої, але переможної січі поховали героя і шапками насипали на могилі курган». (Між іншим, про це розповідається в старому фільмі про Богдана Хмельницького. – В. Ч.)

Практично зі стовідсотковою впевненістю можна стверджувати, що розповідь ця – не більш як красива легенда. Курган цей, найімовірніше, був споруджений задовго до того, як татари почали чинити набіги на нашу землю. На території нашої країни звичай цей існує майже п’ять тисяч років. Кургани над похованнями насипали і половці, і слов’яни, а до них – скіфи і кіммерійці. А ще раніше – племена, назви яких стерлися з пам’яті поколінь.

Тепер їх називають, відповідно до археологічної традиції, за внутрішнім облаштуванням поховань – ямні, катакомбні і зрубні культури.

Так і обряд поховання пов’язаний, найімовірніше, з поширеним у ту епоху – кінець ІV – початок ІІІ тисячоліття до нашої ери – уявленням про загробне життя і бажанням це життя забезпечити комфортом, що відповідав би соціальному і майновому статусу покійного.

Кургани – перші на нашій землі монументальні споруди – були символом земельних угідь, які забирають на той світ. Річ у тім, що складено їх із дерну. Покладені вертикально його шари могли означати певний земельний наділ, начебто згорнутий у сувій. Розміри цього наділу, вірогідно, і диктували величину надгробної споруди. Що багатший небіжчик, то більший «сувій».

Від пірамід до курганів, де, за переказами, поховані могутники, знатні люди, богатирі

Ой по тих могилах угору високих,

по тих гробовищах, у землю глибоких,

лежить мого роду без ліку».

П. Куліш

Не бував ти у наших краях!

Там же небо – блакитні простори…

Там степи, там могили, як гори.

П. Тичина

Сивий Улас Рева, дебелий, як віл, стоїть на скіфській могилі з двома круторогими волами і вдивляється в степ.

О. Довженко

Мовчазно стоять кургани в степах на протязі тисячоліть. Що сховано в них? Які тайни і скарби утаємничують вони?

Розгадуванням цих секретів займаються археологи. На протязі вже двохсот років крок за кроком проникають вони в потаємини курганів. І багато курганів, підкоряючись волі дослідників, розповідають багато цікавого, несподіваного, а часом незвичайного. Сторінки цієї «земляної книги» продовжують розкриватися і по сей день.

…Кочівники, які не мали постійних поселень, не залишили нам городищ; їх культура може бути вивчена головним чином по розкопках їхніх могил, розкиданих по всіх причорноморських степах. Скіфські поховальні кургани належать до найцікавіших пам’ятників у цьому роді.

І. Брашинський

На Україні могилами здавна називають не лише поховальні ями, а й місця поховання, насип на місці поховання. А ще могили – народна назва давніх курганних поховань. (Наприклад, «козацькі могили» – місце поховання українських козаків, які полягли в Берестецькій битві 1651 року). Заодно могилами у нас називають природні горби овальної або округлої форми, складені кристалічними (напр., Бельмак-Могила, Корсак-Могила, Савур-Могила та ін.) або осадовими (Кам’яна Могила) породами.

Одна з вершин Приазовської височини в межах Донецької області зветься Могила-Гончариха (висота 227 м). Це, власне, останець, складений кристалічними гірськими породами. Чи Могила-Мечетна, що є найвищою точкою Донецького кряжа, висота 367 м. Це теж останець, складений осадочними породами кам’яно-вугільної системи.

Штучні могильники – місце багатьох могил і поховань – з’явилися в епоху мезоліту (епоха кам’яної доби) – 10 – 7 тисяч років тому, що була перехідною між палеолітом і неолітом.

В античному світі могильники звуться некрополями, в християнському – кладовищами. Розрізняють могильники без збереження насипів і могильники курганні, що з’явилися пізніше.

Отже, людські поховання загалом налічують десять чи й більше тисяч років.

Похованням (похороном) називаються звичаї, пов’язані з різними способами і обрядами поховання померлих, до якого входить комплекс ритуальних дій, переважно символічний, урочисто-траурного характеру. Ну а різноманітність поховального обряду визначається відмінностями у світогляді, особливостями традиційно-побутової культури народу.

Певна форма ставлення до померлого виробилася вже в найдавніші часи із зародженням релігійних уявлень. Починаючи з середини пізнього палеоліту, спершу ховали в ямах і печерах, але ще без поховального інвентаря. Хоча б Київ-Коба – печера за 25 км від Сімферополя. У ній були палеонтологічні стоянки людей часів мустьєрської епохи. У заглибленні, спеціально вирубаному в скелястій підлозі печери, виявлено залишки поховання неандертальців.

Старосіллівська стоянка – печерна палеолітична стоянка під скельним навісом у балці на лівому березі р. Чурук-Су поблизу с. Старосілля (тепер у складі м. Бахчисарая). Там теж виявлено поховання неандертальця.

Отож від неандертальців і… І до наших днів відомий обряд поховання? Але зупинимось на його середині – в часі.

Коли змінилося уявлення про потойбічне життя, виник культ предків, тоді й почали класти в поховальні ями предмети прижиттєвого вжитку. А з початком майнового розшарування представників знаті стали ховати у дорогому вбранні, в ямах, потім у саркофагах, які розміщували в спеціально споруджених пірамідах, склепах, пізніше в храмах. Про смерть повідомляли родичів і знайомих різними способами, сам процес супроводжувався жалібним співом, голосінням. У слов’ян (ще раніше у скіфів) обряд завершувався тризною (нинішніми поминками), обрядовим обідом.

Тризна – заключна частина поховального обряду, – складалася з жертвоприношень, військових ігор і бенкету на честь померлого; із запровадженням християнства тризна набула значення поховальних поминок, на яких поминали.

Мідний вік, що передував бронзовому в Європі почався за 5 тисяч років до н. е. Тоді ж розвивалася металургія міді, гірничорудна справа. Основою економіки стало орне землеробство, скотарство, розвивалися ремесла і домобудівництво. Нових рис набуло мистецтво та ідеологічні уявлення.

Почала виділятися племенна верхівка, окремі з них нагромаджували значні багатства – про це і свідчать могильники. Тоді ж, у IV тис. до н. е., приручили коня (між іншим, у Подніпров’ї), тоді ж в Україні виникла трипільська культура і в євразійських степах з’явилися багаті поховання і перші кургани.

Після міді почався бронзовий вік і протягом ІІ тис. до н. е. утвердився по всій Європі. Продовжувалося нагромадження цінностей в руках окремих осіб, майнова нерівність призвела до розкладу первісно-общинного ладу.

На території сучасної України бронзовий вік тривав близько тисячі років (тоді в причорноморських степах жили кіммерійці). Пізніше племена бронзового віку увійшли до складу Скіфії, і тоді ж почало зростати значення курганів у поховальних обрядах, досягнувши свого апогею пізніше.

Південні терени України, її Подніпров’я та Північне Причорномор’я – споконвічний край курганів, їхня правічна батьківщина.

Як уже автором наголошувалось, в Україні кургани здавна називали могилами. За «Толковим словарем» В. Даля, «мога», «могута» – міцність, сила, влада. «Могутній» – знатний, владний.

«Могила» – великий древній насип, курган, де, за переказами, поховані могутники, знатні люди, богатирі.

Причитали ж колись на Україні: «Ой робіте труну та глибокую, висипте могилу та високую». З ними перегукуються рядки Т. Шевченка:

Високії ті могили,

Де лягло спочити

Козацькеє біле тіло,

В китайку повите.

Високії ті могили

Чорніють, як гори,

Та про волю нишком в полі

З вітрами говорять…

Найдавніші кургани-могили – земляні, рідше кам’яні насипи над похованнями – з’явилися за пізнього неоліту і мідного віку в каспійсько-чорноморських степах, на Передкавказзі та Закавказзі. На території України найдавніші кургани належать до періоду ямної культури.[86] Бувають понад 20 м заввишки. Іноді навколо кургану для міцності його споруджували кам’яну обкладку (кромлех або крепіда), на деяких виставляли кам’яних баб.

«Свято Сед», або Як фараони втікали від старості, щоби ще і ще повладарювати

Скіфські вожді та царі довго не жили (за винятком хіба що Атея, який дотягнув до дев’яностолітнього рубежа) – гинули або у військових походах та війнах чи територіально-прикордонних сутичках за пастівники та виясняючи сусідські відносини. Гинучи, сподівалися ще пожити в іншому світі, поцарювати-повладарювати й там. Але на відміну від, наприклад, давніх єгиптян, скіфи старих владик своїх (як і взагалі, старих людей, батьків і дідів) шанували – за мудрість (якщо вона була) чи за звагу-відвагу та військову кмету – як того ж Іданфірса, переможця перського царя Дарія.

А ось згадані єгиптяни в давні-предавні часи мали звичай після певної кількості літ правління піддавати старих фараонів – якщо вони барилися в цьому світі – насильницькій смерті. Тоді вірили, що від сили й снаги владаря залежить родючість земель, процвітання Єгипту і взагалі благополуччя і благоденство народу. Тож коли бачили, що сила фараона з роками починає слабнути, він дряхліє, його вбивали, і робили це – страту – урочисто. Звичайно ж, всупереч волі нещасного фараона, якому так не хотілося відправлятися у світ предків при допомозі золотої петлі-зашморгу. Але мусив підкорятися – такий був тодішній (і вже тоді віковічний) звичай. Задушивши дідугана-фараона, урочисто ховали його в гробниці – царствуй, мовляв, на тому світі скільки захочеш, а в цьому на звільнений трон садовили молодого фараона при силі та здоров’ї. Але фараони бунтували проти примусової смерті. І зрештою, цей варварський звичай був замінений релігійно-магічним обрядом, обновленням царської влади – так званим «святом Сед». Суть його полягала в тому, що старий фараон здійснював жертвоприношення богам Нижнього та Верхнього Єгипту і влаштовував на очах підданих забіг – біг стометрівку. Вона мала символізувати, з одного боку, що силу фараон ще має, а з другого – своєрідну його втечу від старості. Після забігу, якщо владика ще міг бігти, його заново коронували на царство і він царював (фараонив) уже до своєї природної смерті. До всього ж під час цієї церемонії – її остаточно утвердив Джосер – фараон ототожнювався з богом мертвих Осирісом, який був убитий, а потім відродився для безсмертя. Обожнений фараон сподівався, що після такої церемонії його життя теж буде обожнюватись і відновлюватися вічно.[87] Але з часом і цей звичай фараони, відчувши свою силу, відмінили і царювали собі доти, доки за ними не приходила Та, що з косою – інтернаціональна баба (тітка, жінка) і не забирала його на той світ – у заздалегідь споруджену грандіозну гробницю, звану пірамідою. І про «свято Сед», коли вбивали старого владику, аби замінити його молодим, всі з часом просто забули.

Скіфські вожді та царі, з яких ми й почали мову в цій главці, царювали до старості. Якщо, звичайно, доживали до неї, що траплялося вельми і вельми рідко за того небезпечного життя, коли війни були чи не постійно і вважалися такими, без яких неможливе життя. Правда, їм частенько допомагали перебратися у курган на вічне життя в потойбічному світі суперники в боротьбі за владу. Чи й близькі та рідні. Як те сталося із згадуваним тут царем Атеєм, який, ведучи постійно війни, особливо на заході свого царства, зумів досягнути дев’яноста з чимось літ. Жив би й ще, мо’, й переступив би поріг сторіччя, якби не рідний син. Йому набридло чекати, доки батько помре і трон перейде до нього, тож рідний синок під час бою з греками, скориставшись моментом, пустив рідному батечкові й цареві стрілу в потилицю. Щоб самому хутчій стати царем… А втім, цікавих відсилаю до свого роману «Смерть Атея», що був виданий у 1990 році дніпропетровським видавництвом «Промінь».

Скіфські піраміди, звані курганами.

Сім тисяч кілометрів пірамід!

Жахливий ритуал похорону, коли заради мертвого відбирали життя у живих

У Стародавньому Римі в число офіційно узаконених культів (це ще до християнства і в перші століття християнства) входило до мільйона (!!!) богів і божків. Влада не забороняла поклонятися нікому з них, але за умови, якщо сектанти не піддаватимуть сумнівам божественну сутність імператора та його політичні повноваження.

У Скіфії кількість богів та божків і божеств була лічена, але кожен сколот вільним був вибирати собі того чи того бога й божка для поклоніння. За умови, звісно, що він шануватиме царя і не піддаватиме сумнівам його божественне походження і завжди клястиметься (найвища клятва) царським домашнім вогнищем. Святотатців жорстоко карали. А виявляли їх ворожбити.

«Як у скіфів занедужає цар, то кличуть трьох найкращих ворожбитів, і вони ворожать (з допомогою в’язанок вербового пруття. – В. Ч.). Найчастіше вони кажуть, що той і той громадянин поклявся неправдиво царським домашнім вогнищем і вказують того громадянина. А у скіфів є звичай клястися царським домашнім вогнищем, якщо хочуть поклястися найбільшою присягою. Відразу ж беруть того чоловіка, що мав – за вказівками ворожбита – поклястися фальшиво царським домашнім вогнищем, і приводять його. Ворожбити говорять йому в очі, що з ворожби виходить, нібито він поклявся царським вогнищем і через те нездужає цар. Він (оскаржений) борониться, каже й запевняє, що не присягав. Якщо він опирається, цар кличе ще подвійну кількість ворожбитів. Якщо й вони, поглянувши на ворожбу, обвинувачують його (оскарженого) за фальшиву присягу, то йому зразу ж відрубують голову й майно (покараного) ділять поміж себе перші ворожбити. Якщо ж нові ворожбити звільняють обвинуваченого, скликають усе більше й більше ворожбитів. Якщо більша їх частина звільнить даного чоловіка, то перші ворожбити мусять загинути.

Їх убивають таким чином. Наповнюють віз хмизом, запрягають у нього волів, зв’язують ворожбитам ноги й руки назад, затикають рота, кладуть на хмиз, підпалюють його, лякають і наганяють волів. Багато волів згорають разом із ворожбитами, а деякі обпечені втікають, якщо згорить дишло. Так само спалюють ворожбитів і за інші провини і називають їх брехливими віщунами. Якщо ж якихось віщунів уб’є цар, то не щадить і їхніх дітей; але вбиває всіх хлопців, а дівчатам нічого злого не робить…» (Геродот).

Скіфи ніколи не будували пірамід для своїх владик – як давні єгиптяни для фараонів, чи індіанське населення Мексики і Центральної Америки для своїх царьків, проте полишили їх сотні й сотні на величезних євразійських просторах. Тільки ім’я їм – кургани. Назва різна, але суть та ж сама – грандіозна вічна домівка для владарів та можних. Тож і справедливо, що до великих некрополів світу (видання «100 великих некрополів») віднесено і скіфські усипальниці. Поряд із гробницями згадуваних фараонів, мавзолеями (хоча б галікарнаськими) та царськими гробницями світу.

Скіфи не залишили нам і палаців (за винятком руїн в Неаполі Скіфському, столиці кримської Малої Скіфії), руїн чи величних храмів, як, скажімо, їх полишили римляни, греки, візантійці, бо й не будували їх, як будували хоча б ті ж ассирійці, перси чи вавилоняни. Скіфи полишили після себе єдині витвори своїх рук у справі будівництва – кургани. Але такі кургани, рівних яким не було до них і не було після них…

Кургани завжди асоціюються зі степом.

А степ… Степ завжди асоціюється із… Степом. З великої літери. Ну, може, ще із безмежним, неоглядним морем (особливо первісний степ, коли його огромом «ходили» срібні хвилі ковили. Степ – це завжди більше, значніше й незвичайніше, аніж «великий безлісний, вкритий трав’янистою рослинністю, рівнинний простір у зоні сухого клімату», як трактують словники цей термін.

Скіфи (повторимо ще) – це один з найбільших конгломератів племен, спільність культури яких, на думку академіка Бориса Піотровського, простежується від Дунаю на Заході до Великої китайської стіни на Сході. Їхні дивно однакові предмети кінського спорядження, залізні короткі мечі-акінаки, тригранні наконечники стріл і прикраси – хоча б ті ж золоті бляшки, яких у них було, здається, мільйони штук, – виявлені на величезному просторі між 40-ю і 50-ю паралелями, що протягнувся більш як на 7000 кілометрів. Це широкий коридор між Заходом і Сходом діяв у середині І тисячоліття до н. е., підготував знаменитий «шовковий шлях», який існував до ХVI ст. і проходив від Середземного моря через Іран, Середню Азію до берегів ріки Хуанхе. Скіфи загалом проіснували більше тисячі років (хоча інші цивілізації на свій розвиток отримують три і більше тисячі років) і вже наприкінці своєї історії звузилися до Криму із столицею в Неаполі.

І на всьому цьому просторі довжиною в 7000 кілометрів від них залишилися – де густо, де рідше – степові піраміди, знамениті скіфські кургани.

Степ – величезний Степ широким огромом тягнувся від Дунаю на Заході і аж до Єнисею на Сході і далі, далі, в Забайкалля, степи Монголії, до Китаю. Ніколи не міряний і ніким – крім окремих оаз – не заселений степ, де, нагулюючи м’ясо і молоко, вільно могли ходити корови, вівці, коні… У степах не було перепон, меж, кордонів, степові володіння були нічиїми (в крайньому разі, займалися по праву сильного чи першопрохідця – так звана займанщина) і в них, де хто хотів, там і селився. Час од часу степами рухались орди тих чи тих недовговічних імперій, степами, із сім’ями, з усім домашнім скарбом, з худобою та кіньми переселялися народи…

І на всі сторони світу – кургани.

Кургани,

кургани,

кургани…

Високі й низькі.

Громіздкі велети і не дуже помітні.

Багаті й такі собі…

Пограбовані і ще вцілілі…

Вже у VІІ ст. до н. е. в скіфському суспільстві почала наростати соціальна нерівність, коли багаті ставали ще багатшими, а бідні – ще біднішими. (Якщо бідні раптом і починали багатіти, то все одно між ними і справді багатими залишалася прірва – як нині в Україні.) Їх і ховали неоднаково – для можних (та ще вождів і царів) нагортали велетенські кургани по 20 і більше метрів заввишки і сотні метрів в окружності, в них ховали, попередньо позбавивши життя, наложниць і дружин, і коней. А з ними конюхів, воїнів, слуг…

Так, в кургані Аржан, що в Туві, де поховано вождя племені (чи племен), поховали 160 бойових коней! (В однім із курганів на Кубані виявлено поховання 400 коней!)

Та ще на поминальній тризні було з’їдено не менше 300 коней!

Старий вождь був похований із жоною та наложницею, його на той світ супроводжували вожді менших рангів і калібрів, так звані вождики, вірні слуги, не рахуючи десятків і десятків конюхів і воїнів. Та ще стільки в грандіозну гробницю поклали різних коштовностей!

А біля одного кургану на Північному Кавказі було захоронено аж 360 коней!

Скіфи вірили у безсмертя душі (а хто з народів минулого і нині сущого, і тих, що колись з’являться в цьому світі, не вірив, не вірить і не віритиме в потойбічне життя – вічна мрія людства, його рятівниця і спасителька!). Вони вірили в існування поряд з нашим світом ще й потойбічного світу, куди відходять по смерті своїй люди. На цій вірі і виник у скіфів складний – щоб не сказати жахливий поховальний ритуал – нам відомий за описом та за результатами розкопок скіфських степових пірамід, цих своєрідних їхніх палаців і некрополів.

А втім, поховальні жорстокості були притаманні не лише скіфам.

Деяке уявлення, як відбувалося це дійство в інших народів дають розкопки шумерського міста Ур (III тис. до н. е.), він був одним з великих центрів цивілізації, що розташувалася на території сучасного Іраку. У 1920 році там почалися археологічні розкопки під керівництвом англійського археолога Леонарда Вуллі. На протязі століть гробниці Ура грабувалися, але Вуллі вдалося знайти дві нечіпані, й учасники експедиції побачили всю картину тогочасного ритуального дійства.

В кутку великої ями (глибина до 10 м) було влаштовано кам’яний склеп, у який і помістили тіло померлого владики. З ним залишилися декілька наближених, яких убили, перш ніж покласти в склеп. Потім на дно великої усипальниці, засланої циновками, похилим спуском сходили ті, хто добровільно відправлявся з покійним царем у потойбічний світ: жерці, які керували поховальним обрядом, воєначальники із знаками одмін, дами з придворного гарему, в розкішних вбраннях і дорогоцінних головних уборах, за ними слуги, музики, раби… А вже за ними спускалися візки, запряжені ослами чи биками, а замикали процесію воїни, які ставали на сторожі біля входу в гробницю. Всі учасники жалобної церемонії займали відведені для них місця на дні могильного рову і після завершального священнодійства кожний випивав чашу із смертельним трунком, лягав і занурювався у вічний сон.[88]

Ваша справа померти, – запевняє нинішня реклама ритуальних послуг різних фірм, – а решта вже справа нашої фірми.

Цар помирав, решта – то вже був клопіт його підданих.

«Похорони царів відбуваються у краю Геррос, до котрого Борисфен ще судноплавний, – розповідає Геродот у своїй «Скіфії». – Коли у скіфів помирає цар, вони там викопують велику чотирикутну яму, а як вона вже готова, беруть трупа. Тіло мерця покривають воском, живіт розпорюють і вичищають, наповнюють товченим шафраном, кадилом, прочитаном і анісовим насінням, а потім знову зшивають. (Мерця) кладуть на віз і везуть до іншого народу (племені). Ті, що до них привезено мерця, роблять так, як царські скіфи. Відрізують шматок свого вуха, стрижуть волосся, роблять кругом надрізи на руці, дряпають чоло і ніс, проколюють ліву руку стрілою.[89] Звідти (знову) беруть ці тіло царя на віз і везуть далі, до іншого народу, який під їх пануванням. З ним разом ідуть ті, до яких прийшли найперше. Коли вже об’їдуть із мерцем усі краї, спиняються в Герросі, що є останнім із підвладних їм народів і місцем поховання. Після того, як покладуть мерця у яму на підстилку, застромлюють у землю з обох боків тіла списи, прив’язують до їх вершків поперечні жердини і накривають їх очеретом. Обіч цього (мерця) кладуть до ями одну задушену наложницю, виночерпія, кухаря, конюха, слугу, окличника (глашатая. – В. Ч.), коней і первенців всяких інших домашніх тварин, а також золоті чаші: срібла ж і міді не мають у вжитку. Коли це зроблять, насипають наперегони високу могилу, щоб була якнайбільша.

Коли ж мине рік, то роблять таке. Із решти слуг покійного царя вибирають найстаранніших, – а вони родовиті скіфи, бо в них служать – цареві ті, яким цар накаже, а купованих слуг у них немає, – і з-поміж них убивають п’ятдесятьох. (Убивають також) п’ятдесят найкращих коней. Їх потрошать, наповнюють черева половою і зшивають. Тоді чіпляють половину обруча впоперек до двох кілків, а другу половину також до двох інших кілків і в такий спосіб прикріплюють багато інших. Потім протикають уздовж цілого коня аж до карку грубим кілком і кладуть тих коней на обручі. Передні обручі підтримують передні лопатки коней, задні ж обіймають животи коло задніх вудил, а обидві пари ніг висять у повітрі. Вуздечки й вудила надягають також на (тих) коней, протягують наперед і прив’язують до кілків. Тих п’ятдесят задушених молодих (слуг), беруть кожного саджають на коня в такий спосіб. Пробивають кожного гострим колом наскрізь аж по шию, а ту частину (кола), що стирчить зі споду, застромляють у діру того кола, що пробитий крізь коня. Як наставлять довкруги могили таких вершників, ідуть геть».

Бальзамували мерців добре, аби вони могли зберігатися 40 днів – такий строк на прощання з царем чи вождем виділявся покійнику. Потім його одягали в найкраще вбрання… обцяцьковане золотими бляшками,[90] клали на візок і протягом згадуваних сорока днів возили труп по численних родичах покійного, які були з різних племен, то й проживали в умовах кочового життя в різних краях. Возили, аби родичі та піддані сорок днів віддавали належну шану померлому і виявляли належну скорботу. Чим вищий ранг займав покійник, тим більший тягнувся за ним хвіст жалобного кортежу. Особливо він був довжелезним – наче переселення цілого народу! – в царів. Труп небіжчика неспішно – скриплять і скриплять дерев’яні колеса, ремиґають воли, жуючи вічну свою жуйку – возили по всіх підвладних йому племенах – а степи безмежні, одне плем’я від іншого далеко, за кряжами, за ярами, за байраками, за степовими перелісками, за річками й ріками. І з кожним днем до поховальної процесії все більше й більше приєднувалося підданих. На всіх зупинках жерці й вожді здійснювали казання слів про те, яким незвичним був цар і як вони осиротіли без нього і як їм тепер без нього жити – навіть степи стали пустельнішими! Слухаючи, скіфи – особливо скіф’янки, бідні жінки! – на знак скорботи й туги обрізали волосся, – такий був звичай, – голосячи, дряпали собі обличчя нігтями – а де й наконечниками стріл, – кричали-побивалися, вдаючи, що вони ось-ось помруть з горя – дехто собі завдавав і каліцтва. Чим значніше каліцтво, тим більшим було горе за померлим. Це схвалювалося, і таких плакальниць ставили в приклад іншим. І навпаки, мовчання в похоронній процесії могло дорого такому мовчуну коштувати.

Ось так, під плачі й завивання, голосіння тужливе й пронизливе, траурний кортеж і прямував до краю Герри, що вважався найвіддаленішою окраїною скіфських земель. Там протікала однойменна річка Герра і жив один з підвладних скіфам народів, що носив те ж ім’я – герри. На його землях і знаходився головний скіфський цвинтар для їхніх царів, знаті та видатних воїнів. Там високопоставленого небіжчика вже чекала велика, простора й глибока – до 8 – 10 і 12 метрів завглибшки яма – до білої глини, казали, у якій вже був споруджений дерев’яний склеп. Біля померлого клали його зброю, парадний одяг, спорядження верхових коней, посуд з напутною їжею – ставили дерев’яне блюдо з тушами овець, клали амфори з вином.

А потім починалося жертвоприношення – душили чи й трощили ударом довбні голову жоні царя та його наложниці. У ногах чи в окремих ямах клали убитих рабів – у скорченому положенні і без речей, а також слуг, озброєних воїнів. В інших могилах захоронювали коней разом з конюхами.

Зброї владцям – не кажучи про царів, вождів та знатних воїнів, – клали багато (вважалося, що на тім світі, хоч і кращому, війни клекочуть і ніколи не затихають, бо як же без них, без родимих воєн!), в основному мечі, списи, дротики, стріли, викладали гори коштовних прикрас, запасного вбрання. Ховали слуг та конюхів, яких іноді відправляли на той світ десятками, а то й сотнями (кургани біля ст. Келермеської та Ульського аулу на Кубані). Але ось що цікаво. Як свідчить Геродот, ті, кого ховали разом із царями, були не рабами (хоч і раби були), а вільнонародженими, такими, що прислуговували їм за життя і виявили бажання піти з ними ще й на той світ, аби й там прислуговувати.

«Так ховають царів, – уточнює Геродот і далі додає: – А як умре якийсь інший скіф, то найближчі родичі кладуть його на віз і обвозять по приятелях. Кожний із них (приятелів) приймає їх і частує тих, що йдуть із небіжчиком, та й небіжчикові дає того, що й іншим».

Простих скіфів, як і можних, теж возили сорок днів – тільки знатних по племенах, а простих – по приятелях. Дивний взагалі, як на наш погляд, був у скіфів поховальний обряд, адже не родичі приходили до небіжчика на похорон та прощання, а небіжчика возили по родичах та приятелях чи й просто знайомих сорок днів, аби ті, до кого завезли труп, пригощали учасників похорон!

Кенотафи – порожні могили

Отож, поховавши, врешті-решт, небіжчика, на сорок перший день з дня його смерті могилу зверху накривали дерев’яним накатом і насипали курган – це процес довгий, що розтягувався на кілька місяців (траплялося, що й рік). Землю для насипання кургану доводилося возити здалеку, аби не псувати навколишній ландшафт. А через рік після поховання царя на його могилі справляли криваву тризну. До речі, тризну справляли й під час поховання, але тоді забивали жертовних тварин, а через рік ситуація різко мінялася – в жертву покійнику приносили п’ятдесят молодих і найкращих воїнів, яких убивали і тіла яких, понаштрикувавши на пакілля, розміщували у позі вершників на вбитих конях навколо кургану. Скільки задарма гинуло воїнів, які замість того, аби захищати свій край, пропадали, щоб прислуговувати вже напіврозкладеному трупові під високим курганом…

Варто додати, що розмір гробниці, як і висота кургану – не кажучи вже за розкішне поховання, за багатство коштовного поховального інвентаря залежало від майнового та соціального стану небіжчика – чим вищим було становище померлого в суспільстві, тим вищим насипався курган. У царів вони завжди були найвищими, у вождів трохи нижчими, у знатних воїнів і можних ще нижчі чи одинакові з вождями. Членів сімей, жінок, дітей, старих ховали у простих ґрунтових ямах, рабів чи наложниць і без будь-яких курганів над ними, тому такі могили і не збереглися, їх находять випадково.

Починаючи з ІV ст. до н. е., поховальні традиції скіфів почали дещо змінюватися. Якщо раніше ховали на певній території, то пізніше почали ховати повсюди – у місцях постійного проживання чи де кого застала смерть або загибель. Курганні некрополі, які складалися з кількох великих та середніх насипів, почали з’являтися на плато, де високі вододільні ділянки. А втім, ті могильники належали певним родовим групам, у тих землях, де пролягали їхні кочові шляхи-дороги. Почала змінюватись і конструкція гробниць. Якщо раніше були прості ями, то тепер споруджували катакомби – підземні приміщення, що складалися з глибокої, іноді до 12 метрів, вхідної ями й бокової поховальної камери. Вхід до неї закривали камінням або деревом. Також, починаючи з ІV ст. до н. е., скіфські кургани стають ніби як сімейні усипальниці, де спершу ховали главу сімейства, потім одну з його дружин, дітей, близьких родичів. Пам’ятки поховання показують, як зростала соціальна нерівність і майнова нерівність у родових групах. У скіфських царів та знаті й кургани неймовірно багаті, сліплять золотом та коштовними прикрасами (не кажучи вже про зовнішню велич курганів). Можні царі та вожді кочували в степовій частині Подніпров’я, адже там виникли найбагатші кургани, такі як Солоха, Чортомлик, Олександрополь, – найбагатші кургани Степової Скіфії. Знатні скіфи поховані в курганах Мелітопольському, Гаймановій Могилі біля Запоріжжя, Товстій Могилі під Нікополем, в Нечаєвій Могилі на Дніпропетровщині. У таких могилах знайдено – якщо грабіжники не вичищали їх ще в давнину, – найрозкішніше вбрання, золоті діадеми, гривни, намисто, браслети, сотні і сотні, а то й тисячі золотих бляшок, зброя, оздоблена сріблом та золотом, чималі бронзові казани, амфори, чаші зі срібним чи золотим окуттям тощо, і все це, крім усього, ще й прекрасні витвори мистецтва, що дивують і сьогодні і завжди дивуватимуть своєю довершеністю.

А ось могили простих скіфів-общинників, кочовиків і землеробів є надто… простими. До них, як правило, клався лук, сагайдак із стрілами, спис чи ніж. І ніяких золотих бляшок. Лише в деяких знаходять амфори, що були з вином, та чорнолакові грецькі посудини. А прикраси в простих скіф’янок теж прості й скромні: намисто з пастових бус, бронзові сережки й персні, браслети, окремі недорогі золоті прикраси, бронзові дзеркала (у скіфів був своєрідний культ дзеркал) та інші дрібні речі побуту, миски, глиняні чашки тощо.

Грабували більше багатих, бо чим поживитися в бідних покійників?

Професія могильних грабіжників така ж древня, як і самі єгипетські піраміди – гробниці фараонів у Стародавньому Єгипті. В період Стародавнього царства (ІІІ тисячоліття до н. е.) їх уже грабували. Незліченні скарби, якими забезпечували померлих владик, членів їхніх сімей і поважних сановників здавна приваблювали до себе здирників. Проти них (пригадуєте поговірку: проти лому нема прийому?) не допомагали ні страшні закляття, ні препильна охорона пірамід (а хто й коли охороняв скіфські кургани!), ні різні хитрощі архітекторів, ні замасковані пастки, обманливі ходи, потайні східці тощо. Їх грабували, і часто як під мітлу![91]

У Степовій Скіфії колись були поширені ще й несправжні могили – так звані кенотафи. Пам’ятні кургани, у яких насправді немає поховань, хоч вони й звалися могилами. За «Словником античності», що його уклали Йоганнес Ірмшер та Ренате Йоне, «кенотаф (грец. буквально «порожня могила»), надгробний пам’ятник померлим, останки яких лежать в іншому місці або не знайдені. В прадавню епоху кенотаф – це могильний горб (курган), в пізніші часи – кам’яна гробниця».

Скіфи воювали не тільки вдома, часто ходили в далекі походи і воїн, де його наздоганяла смерть-загибель, там і лягав у землю, в нашвидкуруч викопану могилу. А вдома, у Скіфії, його рідні та бойові побратими, котрі поверталися з походу, на згадку про загиблого насипали кенотаф – пам’ятну могилу. Так і звалася вона: пам’ятна могила такого-то. І всі знали: останки такого-то десь тліють в чужих краях, а рідна земля береже про нього пам’ять. Іноді в такі пам’ятні могили-кенотафи клали і речі: в пам’ять про воїна бойову сокиру, спис, а найчастіше меч. І стояла така могила віки та віки, і всі знали, на чию честь вона насипана і чию пам’ять оберігає. Тож скіфи не боялися смерті на чужині, знаючи, що хоч тіло й не повернеться додомоньку, але пам’ять про загиблого підтримуватиме й оберігатиме кенотаф.

Від перського царя Дарія й до сучасних археологів.

Пошуки тривають

Приводом для опису Скіфії Геродотом послугував похід проти скіфів перського царя Дарія в кінці VІ ст. до н. е., адже після того, як скіфи перемогли персів, про них заговорили в тодішньому світі. І хоч Геродот описував Скіфію V століття до н. е. – «за одне покоління до походу Дарія», – але характеристика скіфів також відноситься і до VІ чи V ст. до н. е.

«Ця найважливіша особливість скіфів складається з того, що ніякий ворог, який нападе на них, не може ні врятуватись від них втечею, ні захопити їх, якщо вони не захочуть бути відкритими: адже народу, у якого немає ні городів, ні укріплень, який свої житла перевозить із собою, де кожний – кінний стрілець з лука… такому народові як не бути непереможним і неприступним».

Особливо яскраво описав Геродот похорони скіфських царів у загадковому скіфському краї Герри. Більше двох сотень років історики, археологи, дослідники шукають (і без утіху) загадкову країну Геррос з центральним кладовищем царських скіфів. Хоча Геродот згадує її у своєму творі декілька разів, але точно визначити її місце так і не вдалося. Одні дослідники пов’язують її з річкою Геррос, про яку пише Геродот, ототожнюючи з нею сучасну річку Молочну, інші вважають, що Герри знаходилися в районі дніпровських порогів, треті шукають її в лісостепових районах лівобережного Подніпров’я, спираючись на повідомлення Геродота, що Герри – на віддаленій окраїні земель, підвладних скіфському цареві. Кожна з цих точок зору вперше оголошена 100 років тому і досі не знаходить як своїх прихильників, так і своїх противників.

Пошуки скіфських курганів VІ – V ст. до н. е. не увінчалися успіхом і досі. Тож і загадка царського кладовища того часу і сьогодні є однією з актуальних у науці – як і дві тисячі років тому, коли вона постала перед Дарієм. Так само гостро вона стоїть і перед істориками. Дарію, як повідомляє Геродот, скіфський цар Іданфірс у відповідь на пропозицію здатися, відповів:

«Дізнайся, персе, який я: і раніше ніколи не тікав із страху ні від кого з людей, і тепер не побіжу від тебе… Якби потрібно було будь-що прискорити бій (Дарій безсило вимагав бою), то в нас є могили предків: ось спробуйте розшукати їх і зруйнувати – тоді дізнаєтесь, чи станемо ми з вами битися через гробниці…»

Дарій так і не знайшов ті могили і змушений був ретируватися зі Скіфії, терплячи величезні збитки, несучи втрати в живій силі.

Археологи й сьогодні наполегливо продовжують «наступ» на таємниці скіфської історії.[92] У Дарія на пошуки було обмаль часу. В археологів його більше ніж досить. Вони шукають кладовище скіфських царів уже 200 років. І все-таки сподіваємося, що таємниця царського некрополя колись таки буде розкрита.

Частина тринадцята

Копав чоловік колодязь у Мелітополі…

Без меча і бруска…

Мабуть, чи не найбідніше – із досі знайдених – скіфське поховання, виявлене в кургані епохи бронзи (куди воно було впущене, підзахоронене), що знаходився біля с. Любимівка під Каховкою.

Правда, небіжчика все ж було поховано в кам’яному ящику, а не просто в земляній ямі з очеретяною цинковою (трапляються й такі поховання), але археологи знайшли в ньому всього лише брусок для гостріння – з добре відшліфованого каменю з дірочкою для підвішування бруска до пояса. А ще знайшли десять бронзових наконечників стріл – типових для скіфських пам’яток кінця VII – початку VI ст. до н. е. Не густо.

Жаль, але меча в похованні не виявилось (чи хтось раніше могилу пограбував?). А мусив бути меч, якщо небіжчик мав брусок для його гостріння. На кого він збирався його гострити? А збирався ж і на тім світі, коли, відправляючись туди, прихопив із собою брусок. Нині він вочевидь сумує, що археологи забрали в нього брусок – чим гостритиме вірного меча свого? А втім, меч у нього теж відібрали, мабуть, грабіжники.

Ми вже звикли, що скіфські поховання багаті-пребагаті, повні коштовних речей і золота. І це так. Але не всі і не у всі віки вони такими були. На відміну від пониззя Дніпровського лівобережжя району Нікополь – Запоріжжя, де згрупувалися найвідоміші кургани Скіфії ІV ст. до н. е., які нині мають світову славу, в тім числі Чортомлик та Солоха. Найраніші тамтешні кургани відносять до V ст. до н. е.: Баба (аналог по назві Солохи), Розкопана Могила. Останні два розкопував ще Д. І. Яворницький у 1897 році (висота їх відповідно 3,5 і 5 м), але вони до Яворницького виявилися вже двічі пограбованими. І все ж те, що лишилося (золоті пластини, бляшки, античний бронзовий посуд тощо), свідчили, що в них були поховані представники скіфської знаті.

У 36–50 рр. минулого вже століття археологами Граковим і Березцовим біля Нікополя на березі Дніпра було досліджено більше 160 рядових курганів скіфських поховань (160 розкопали лише два археологи! Скільки ж їх було!). Більшість із поховань зроблено в катакомбах глибиною до трьох метрів. Серед знахідок – простесенькі буси, дрібні бронзові прикраси, зрідка траплялася місцевого виготовлення невибаглива кераміка. Найбільш поширені знахідки – залізні ножі з кістяними ручками, в чоловічих могилах – залізні вістряки списів і бронзові наконечники стріл, в жіночих – бронзові дзеркальця та глиняні кільця для веретенів. Предмети кінської збруї в таких похованнях траплялися рідко.

Пізніше археологи розкопали біля ста курганів у тім районі. Крім великих і багатих (наприклад, Гайманова Могила, Товста Могила), всі вони з невисокими насипами і виявилися скромними могилами рядових скіфів. Біля 150 поховань розкопав на півдні Херсонщини (Скадовський район) археолог Є. Черненко в 1968–1976 роках, але матеріалів виявилося мало, то були переважно маленькі кургани, які належали рядовому населенню. Такі ж кургани виявилися в ста кілометрах на північ, під Каховкою. Там розкопано біля 50 поховань і всі вони були з невисокими (до 1 м заввишки) насипами, з дрібними катакомбами, з бідним поховальним інвентарем. Лише багаті та знатні скіфи могли з шиком і комфортом, в супроводі коштовних речей і золота відправлятися на той світ. Бідне населення обмежувалося дріб’язком і маленькими насипами зверху. А де над похованнями нагортали й зовсім маленькі горбики, як на пізніших християнських кладовищах, то з часом вони руйнувалися і зникали з лиця землі. А їх же тисячі тисяч, десятки тисяч, розкиданих по степах. Недарма ж один з найбільших воєнних істориків Давньої Греції Фукідід писав у V ст. до н. е., що із скіфами «не тільки не можуть зрівнятися європейські царства, але навіть в Азії немає такого народу, котрий міг би один на один протистояти скіфам, якщо вони будуть одностайні».

Але не завжди назва кургану відповідає його вмістові

У Золотому Кургані (попри його назву) золота виявилося небагато. Курган у центральній частині Степового Криму біля Сімферополя. Кістяк лежав на щиті. При ньому знайдено: золоту гривну, пояс, кінці якого закінчувалися бляшками у вигляді фігурок оленя, орла і грифона, меч із золотим наконечником піхов, сагайдак із 180 бронзовими наконечниками стріл, прикрашений бронзовою фігуркою левиці, глечик. І – все. І невідь-чому курган у місцевого населення прозивався Золотим.

В іншому, здавалося б, не золотому кургані виявили 700 золотих речей

Це біля хутора Олександрія Куп’янського району Харківської області. На боровій терасі лівого берега річки Оскол. Там ще знайдена кераміка епохи бронзи. Нижче, тобто глибше, сліди неоліту – сім поховань із залишками кострищ. А найвище, над усіма – скіфське поховання. Їх на терасі аж 44! Могильник був родовим кладовищем сколотів.

Але чи не всі кургани за багатством начиння переважив Олександропольский. Інша назва – Лугова Могила.

Це один із царських курганів скіфів. Датується поч. ІІІ ст. до н. е. Знаходився біля с. Олександрополь Солонянського району Дніпропетровської області. Досліджувати його почав ще у 1852 році один археолог, завершив другий у 1865 році. Висота – 21 м, основа насипу закріплена кам’яною крепідою і обведена широким ровом. У насипі – залишки тризни й візка. Під насипом – центральне поховання з двома входами.

Поруч – кінська могила – 14 коней у повному уборі. (Один кінь в уборі із золотими бляшками).

Друге поховання – жіноче. У його вхідній ямі – залишки колісниць.

Знайдено майже 700 золотих речей! І це при тому, що обидва поховання – чоловіче й жіноче – в давнину були пограбовані. Скільки ж там було золота, коли й після пограбування там знайдено 700 золотих речей!

Але найбагатшим – на сьогодні – став кочівницький курган на околиці Архангельської слободи під номером п’ять, розкопаний у 1962 році.

І це при тому, що центральне поховання його було повністю пограбоване, але бокове у східній частині вціліло. Зверху яма була перекрита прямокутними плахами, під ними було поховано знатного воїна у витягнутому положенні на спині. Перш ніж його опустили, в могилу було кинуто горит зі стрілами. Він зотлів, древки стріл теж, а бронзові наконечники чудово збереглися. Їх виявилося 166 штук! Другий горит із 165 наконечниками було покладено (войовничим виявився покійник – і на тім світі збирався воювати!) в південно-західнім кутку могили. Уздовж північної стіни ями лежали два списи. Древки зотліли, а залізні вістряки збереглися. Довжина списів була по два метри. Там знайдено й традиційний скіфський залізний ніж з кістяною колодочкою і два великих залізних гаки. У ніші, виритій за півметра до рівня дна, знайшли дерев’яну чашу, прикрашену чотирма золотими пластинами, які золотими цвяшками кріпилися до чашки. На кожній пластині карбуванням були зображені риби.

На шию покійника наділи масивну (316 г) золоту шийну гривну, кінці якої заходили за голову. Вся грудна клітка від шиї й до тазу покрита поховальною накидкою, всуціль розшитою золотими бляшками. Як писав один з дослідників, після обережної і старанної зачистки (довелося працювати скальпелем, пензликами, а пил здувати гумовою грушею) грудна клітка похованого являла собою суцільне золоте поле! Там виявилося біля 500 золотих бляшок (такий собі скіфський генсек Брежнєв, який теж свою грудну клітку обвішував орденами, в тім числі й золотими та платиновими!). Бляшки були різного роду, трикутні, хрестовидні, овальні з фігурою оголеного юнака, що стоїть на колінах, стилізовані голови хижого птаха, а також бляшки із зображенням сцен терзання левом лані. (Як відомо, парадний мундир генсека Брежнєва з усіма нагородами «тягнув» за шість кілограмів, очевидно, не менше важили й нагрудні знаки невідомого скіфа).

Зап’ястя правої руки було прикрашене ниткою різнобарвних бус. На поясі і біля правого стегна лежав ще один залізний ніж з кістяною колодочкою, а поруч кам’яний шліфувальний брусок з отвором для підвішування. (Без точильного бруска не уявити скіфського воїна.) Від таза й до лівого стегна лежав бойовий пояс, набраний із залізних пластин, а біля нього – ну й озброївся! – третій горит із стрілами. Це був парадний горит, прикрашений з лицьового боку шістьма золотими пластинами, що лежали у два ряди. Верхній ряд був у вигляді фігурок кабанів, нижній – фігурки собаки, що біжить. В гориті було 150 наконечників стріл (всього у трьох горитах археологи нарахували біля 500 стріл). Навіть зворотний бік горита був прикрашений шістьма золотими бляшками. На них зображені пантери, що терзають людську голову – кришку горита теж прикрашала золота пластинка. Всі 12 золотих пластин виконані однією технікою тиснення штампа. (Сцена, на якій пантера терзає людську голову, абсолютно новий мотив у скіфському мистецтві!) Художня майстерність роботи – бездоганна, смаки в майстра теж були бездоганними.

А ось коли зняли з шиї гривну, то виявилось, що на її кінці надіті наконечники – теж шедевр скіфсько-античного прикладного мистецтва. Трубочки наконечників прикрашені кольоровими (жовті, сині, зелені) емалями, все виконано філігранно, з нанесенням найтонкішої скані. Кожний наконечник завершується скульптурним зображенням голови лева. Неймовірна майстерність ювеліра, який так чітко зобразив кожну волосинку вусів та гриви і навіть примружені очі хижака.

Наконечник гривни – ручна робота. Такі гривни, напевне ж, коштували дуже дорого і зустрічаються лише в курганах царських скіфів. Вони близькі до наконечників із левовими голівками з кургану Солоха чи орнаменту наконечників із Куль-Оби.

Всього в могилі було виявлено 520 золотих речей! Це тільки те начиння, що збереглося й увійшло в науковий обіг.

Огуз – найбільший курган України, або Як грабіжник боровся з грабіжниками

Вважається, що до проведення археологічних розкопок Огуз – курган з рідкісним і, безперечно, оригінальним найменням – був найвищим курганом України. Більше того, спеціалісти вважають, що за обсягом насипаного ґрунту він побив й інші рекорди, адже був найбільшим курганом всієї Європи! Його вважали – цілком закономірно – унікальним гігантом, окрасою українських степів.

Огуз… За словником огузок – стегнова частина м’ясної туші. Те саме, що й гузир.

Огузкуватий – широкий у крижах, важкий, кремезний. Тепер зрозуміло, звідки у нього таке ймення: Огуз означає важкий, великий, товстий, громіздкий.

Справді, до початку розкопок Огуз[93] саме й був таким: великим, товстим, громіздким. Сягав до 24 метрів заввишки і більше 120 метрів у діаметрі. До всього ж його оперізував високий насипний вал, а між ним та курганом знаходився ще й рів глибиною від двох до п’яти метрів. Не курган, а – фортеця! А втім, не кожна й фортеця захищалася ровом глибиною до 5 метрів! Цікаво, від кого відгородив скіфський цар свою вічну домівку таким валом і таким ровом? Адже могильних грабіжників вони – вал з ровом – зупинити не могли. І, як покажуть розкопки, й не зупинили. Тим більше, вічні домівки скіфських царів грабували ті, хто їх і споруджував, виряджаючи владик у той світ, а тому знав добре, що й де під його товщею знаходиться цінне й безцінне.

Огуз справді гігант з гігантів серед степових пірамід України. Принаймні він за своєю величчю не поступається багатьом пірамідам Європи, Єгипту. Чи Мексики та Центральної Америки.

Належав він владичним, царським скіфам, в ньому, безперечно, було поховано одного з тодішніх владик Степової Скіфії.

Офіційні (паспортні) дані: Огуз – скіфський царський курган, досліджений на території Нижнього Подніпров’я, розташований за 3 км на північний схід від смт Нижні Сірогози Херсонської області. Досліджувався М. І. Веселовським (1881–1884 рр.), В. М. Ротом у 1902 році, О. М. Лєсковим 1972 року, Ю. В. Болтриком (1979–1981 рр.). Вальковий насип оточений крепідою з вапняку, ровом та валом. У рові – сліди тризни у вигляді кісток тварин та амфорних фрагментів (пили й били порожні амфори). Усі поховання пограбовані… (Словник-довідник з археології).

«Дослідження тривають» – УРЕ за 1982 рік.

Розкопуючи Огуз у 1891–1894 роках, М. І. Веселовський заради економії й через брак коштів заклав лише траншею завширшки в 21 м і нею з півдня на північ прорізав центр кургану – на всю його товщину, як то він діяв, досліджуючи Солоху.[94] В центрі виявилася чимала квадратна яма – 16,3 на 16,3 м глибиною в 6,4 м від поверхні материка. На її дні (вона була заповнена чималими уламками вапнякового каміння) в центрі виявилась могила з кам’яною долівкою. Стіни камери та перекриття (уступенчастне склепіння) були обладнані тесаними блоками, що поставлені вертикально і кріпилися при допомозі залізних скріп. (Для цього в блоках просвердлювалися дірки, у які вставляли скріпи і заливали їх свинцем.) Вважається, що конструкція склепу, принципи його побудови є грецькими – ніде більше подібної конструкції при спорудженні курганів Нижнього Подніпров’я не виявлені. Очевидно, Огуз був зведений під керівництвом грецького курганного архітектора, якого запросили родичі покійного царя. Грецький вплив у середовищі скіфської знаті завжди був відчутний.

До склепу вів коридор довжиною 34 та шириною понад 2 м. І ось біля самого входу перша знахідка – перед склепом лежав кістяк не інакше, як стража, а біля нього спис, ніж та сагайдак зі стрілами. У стінах ями виявили ніші, у яких були поховані інші слуги, біля них знайдено пару срібних перснів, скло-пастові намистини, бронзові – дзеркало та сережки. Не густо. А втім, слуги є слуги, більшого начиння їм за їхнім статусом і не годилося класти.

Склеп виявився пограбованим кілька разів різними грабіжниками, а це рідкість. І все ж вони загубили кілька десятків золотих бляшок різних типів та золотих ґудзиків – це була мізерія з того багатства, що знаходилося до пограбування у склепі скіфського царя.

Цими знахідками і завершилися розкопки М. І. Веселовського.

А далі почалася чи не пригодницька історія з кількома інтригами. Вісім років після розкопок Огуз ніхто не чіпав – якщо пограбований, то чого сили та кошти, мовляв, витрачати на його подальші розкопки.

І раптом 1901 року, пізньої сльотавої осені дощі підмили одну із стінок старого розкопу, у якому влітку сільські діти часто влаштовували грища і нічого там не знаходили. А тут після затяжних дощів стінка обвалилась і на сонці, що виглянуло після негоди, заблищали золоті речі. Селяни, хоч і не привчені до золота, але все одно притьмом кинулися їх збирати. Чутки про коштовні знахідки швидко поширилися по всій окрузі, й любителі поживитися дармовим добром кинулись розривати насип напіврозкопаного кургану. Ажіотаж зчинився такий, що з усіх-усюд до Огузу потяглася найрізноманітніша галайстра-галайда й порпалася в його надрах серед білого дня – не криючись. То там, то там виколупували золоті речі – цікаво, куди раніше дивився при розкопках такий досвідчений археолог, як Веселовський?

Дійшли чутки й до місцевої влади, вона, щоправда, вжила деяких заходів по охороні кургану, але, як час покаже, недостатніх. (А втім, хто їх і нині охороняє, скіфські кургани на території України? Десятками, якщо не сотнями їх і нині знищують, розорюють, руйнують.) Невдовзі у справу втрутилась Археологічна комісія (дійшли чутки про грабіж і до Петербурга), звернувшись до таврійського губернатора, попрохала його встановити на кургані пильнішу й надійнішу охорону, а награбовані речі конфіскувати. Губернатор пообіцяв, але поставився до цього формально, і курган грабували й далі. Від повного розорення його врятувала зима. А по весні наступного року для дослідження Огузу із спецбригадою прибув археолог В. М. Рот. Він і взяв під нагляд напівобікрадений курган. Більше того, разом з розкопками Рот все робив, аби скупити в населення викрадені речі, але більша частина їх вже потрапила до приватних колекцій, решта ж просто загинула для науки, адже безцінні мистецькі речі були переплавлені в золоті злитки.

Як і Веселовський, Рот теж не отримав достатніх коштів на розкопки, а тому теж змушений був обмежитись прокладкою ще однієї траншеї у південно-західній частині кургану, там, де, як свідчили селяни, і знаходилися коштовності. Траншея виявила ще одну могилу, не помічену попередніми розкопками, і вона теж – от невезіння! – була в давнину пограбованою. З тієї могили грабіжники пробили хід до центральної могили і пограбували її – судячи з усього, саме ті, хто випотрошував могилу, добре знали її будову і діяли напевне. Ніхто вже не скаже, які величезні багатства ховав у собі Огуз, як щедро екіпірувався цар, ідучи в потойбіччя, якщо й після кількох пограбувань археолог Рот знайшов тільки в грабіжницькому ході сотні масивних виробів із золота й срібла. Особливо цінними були бляшки у вигляді орла та левиці, а також інші речі.

Кленучи злодіїв, Рот запакував знайдені коштовності і повіз (як раніше до нього те зробив його колега Веселовський) в Петербург до Ермітажу – де вони й нині знаходяться. От і виходить: якщо злодії в давнину пограбували лише курган, то археологи Веселовський та Рот і саму Україну, вивізши її скарби в сусідню державу. Не щастить Україні, надто багато розвелося охочих до її багатств!

Звідтоді й до 1972 року, себто сімдесят років, недорозкопаний Огуз ніхто не чіпав, і він заростав бур’янами, траншеї його обвалювалися від негоди, міліли, затягувалися рани, завдані йому раніше.

Правда, 1972 року була зроблена спроба ще раз розкопати Огуз, але розкопки були самовільні, проводилися за власною ініціативою одного археолога (О. М. Лєскова) і, зрештою, були припинені як непланові, а сам археолог, залишивши роботу в Інституті археології, виїхав з України. І лише у 1979–1981 роках курган розкопувала Таврійська експедиція Інституту археології АН УРСР під керівництвом молодого дослідника Ю. В. Болтрика. Отож взялися за Огуз утретє, не рахуючи грабіжників.

Нарешті був розкопаний насип і те, що раніше обстежували, ще раз обстежено. Уточнили дату «народження» кургану – кінець ІV ст. до н. е. Тоді ж у північній частині його було виявлено ще одну могилу (третю), раніше невідому. До поховальної камери розміром біля п’яти метрів вів вхідний колодязь, завглибшки теж біля п’яти метрів. Вхід до самої камери закривав віз. І це поховання виявилося пограбованим ще в давнину, проте у заповненні колодязя та поховальної камери знайшли чималу кількість гравірованих кістяних пластин від дерев’яного саркофагу і більше 6 тисяч золотих речей – серед них багато унікальних за художньою цінністю речей. Наприклад, серга у вигляді скульптурного зображення сфінкса, платівки з зображенням Великої скіфської богині, персонажів античної міфології Афіни, Аполлона, Геракла, Горгони та ін., підвіски у вигляді барана, лева, негроїдних облич. Збруя була прикрашена зображенням вершника з пантерою, божества з левом, сцени шматування оленя грифонами.

А ще були знайдені бронзові прикраси кінської збруї та дві амфори.[95] У колодязі надибали кінські поховання.

А ось під залишками насипу знайдено поховання воїна-лучника з конем, а в меншій могилці – лучника зі стрілами. (Вважається, що це могила полоненого.) Далі виявили ще одну кінську могилу, з чотирма кінськими кістяками. Збруя коней була в золотих та срібних прикрасах, високої художньої якості. (Частина цих унікальних речей нині зберігається в Музеї історичних коштовностей України на території Києво-Печерської лаври.)

Після розкопок за кошти Херсонської обласної організації Товариства охорони пам’яток було почато роботу з тим, щоб відновити курганний насип в первісному вигляді й залишити його на віки – як пам’ятник українських степів (після розкопок всі кургани зникають з лиця землі). Проте, незважаючи на всі старання, насип відновлено лише до половини. Надто великим виявився об’єм робіт того. За підрахунками, на цю роботу скіфами було витрачено 100 тисяч людино-днів! Чи буде коли встановлено, якому саме цареві Скіфії та, можливо, його жоні (у північній боковій могилі виявлено поховання жінки, яка ймовірно належала до скіфської верхівки) це була усипальниця? За деякими припущеннями, не виключено, що це була могила одного з синів царя Атея.

Копав чоловік колодязь у місті Мелітополі…

Скіфські кургани знаходять – де б ви думали? – у степах за селом (містом) чи й взагалі у безлюдних місцевостях. Звичайно ж, у більшості випадків саме так, але, трапляється, що й у власному… дворі. Так, так. Як то негадано лучилося 1954 року з одним мешканцем Мелітополя Запорізької області, який і не підозрював (як і його батько та ще раніше дід), які скарби ховаються у його дворі.

«Та хіба курган – це якась річ, що її можна загубити, а потім знайти?» – очевидно, подивуєтесь ви.

Стриваймо. Колись та місцина, що згодом стала частиною міста, була селом Юрівкою, а ще раніше – степом. Незайманим, що споконвіку не знав плуга. Батьківщиною, одне слово, давніх кочівників. Але то так давно було, що мешканці вже й забули, що їхнє село (а згодом і місто) виникло посеред ковилових степів, неподалік річки Молочної, що впадає в Молочний лиман Азовського моря, названа так від каламутно-молочного кольору води, а вважали себе городянами, які мешкали в приватному сектори міста – скільки їх, селищ, на околиці кожного міста!

Так ось, копав чоловік колодязь у своєму дворі – разом з найнятими майстрами-колодязниками. Копав, копав і… І раптом на певній глибині лопата провалилася, як шугнула вниз. У якесь провалля, що невідь-де і взялося в твердому ґрунті. Ясно стало, що хтось у тій місцині колись щось уже копав – ґрунт пішов чіпаний.

І на дні того негаданого підземелля щось тямно блиснуло – там і там. Мовби золото? У чоловіка аж руки затряслися, стисло дихання. Невже? Порившись у землі, копач знайшов кілька золотих пластинок. Еге-ге!.. Чоловік той – спасибі йому, – виявився порядним і не привласнив знахідки, а бігцем, навіть рук не помивши, подався із знахідками до місцевого краєзнавчого музею: такі і так, люди вчені, ось що я викопав у своєму дворі!.. Ага, копав колодязь – без своєї води хіба то життя? А вуличний колодязь далеко від мого обійстя – чи й находишся за водою. Тож і вирішив свій у дворі викопати. І ось… дивіться, на що я наткнувся… Там вроді як печерка виявилась, земля порушена… Я в ту печерку й провалився. А в ній… Я не спеціаліст, вам видніше знати, але, гадаю, це скіфське золото. Тільки дивно, як воно в моєму дворі опинилося, де зроду-віку про якихось скіфів ніхто й чути не чув… Ні я, ні батько мій, ні дід…

Швидко чи ні, а до того чоловіка прямцем у його двір прибула експедиція Академії наук УРСР, очолена Олексієм Тереножкіним – молодим археологом, майбутнім доктором історичних наук, професором, заслуженим діячем науки УРСР, спеціалістом знаним з передскіфських та скіфських пам’яток. Після огляду місця подій для фахівців все стало втямки: провалля, виявлене в дворі того чоловіка, є не що інше, як катакомба скіфського кургану, що колись здіймався на тому місці. Як він зник і коли – то вже інше питання. У ньому скіфи поховали якогось свого владику (у ті часи в тих краях кочували царські скіфи), мо’, й царя, нагорнули над ним курган. Визначили і його параметри – висота 6 м, діаметр – 40 м. Себто займав він колись увесь двір нинішнього власника садиби, який і двір, і садибу влаштував саме на місці скіфського кургану ІV ст. до н. е.

– У моєму обійсті скіфи поховали свого царя? – не йняв віри господар. – Дивина та й годі!

У колодязь, що його чоловік розпочав було копати, опустили драбину, зверху спорудили коловорот, на валі з ручкою якого намотали канат, а на кінець почепили цебро. Заскрипів коловорот, витягуючи відро із землею, і почалося. Спершу розширили колодязь, а тоді заходилися розчищати провалля. Вибрану землю перебирали руками, пересіювали через сито: аби не проґавити дрібні знахідки. Як не намагалися економно проводити розкопки (все ж таки двір людського поселення), але довелося розрити чи не все дворище (потім все буде рекультивовано). У катакомбу вела вхідна яма, її глибина понад 12 м від давньої поверхні, що її поховальники завалили камінням і плитами. Своєрідні «цеглини» виготовляли з болотяного ґрунту в долині Молочної (вона протікала за чотири кілометри звідти), а камку (морську траву) привозили аж з берегів Азовського моря, до якого було сорок кілометрів.

Творці кургану, побоюючись, аби його не пограбували, центральну частину насипу обмурували вальками впереміш із шарами камки – вийшов міцний щит (він добре засох і затвердів за віки) у кілька метрів завтовшки, але… Могила виявилась пограбованою. У затверділому щиті грабіжники все-таки пробили прохід, проламали склепінчасту стелю і проникли всередину. Під земляним насипом було кілька гробниць і всі вони виявились спустошеними – могильні злодії не переводилися у всі віки, особливо рясно це поріддя родило у скіфські часи. Кари небесної вони вочевидь не боялися, як і мертвих. А живі, поховавши свого царя, покочували далі. Навколо – ні душі. Степова далина та марево бродить долиною…

В одній з гробниць Олексій Тереножкін виявив поховання двох жінок (знатна скіф’янка та її вбита рабиня), у другій знайшов свою вічну домівку знатний скіф. Не інакше, як у двох гробницях було поховано вельможне сімейство – цар та його жона. Кожному виділили по персональній ямі. Хто з них першим помер – невідомо. Не виключено, що чоловік, а жону його відправили на той світ мимо її волі, аби вона й там тішила свого мужа…

Вбрання на обох було розшите золотом та обцяцьковане коштовними прикрасами – грабіжники зривали те добро, трощачи кості небіжчиків. Обібрали їх з голови до ніг. І все ж дещо залишилося й археологам. У землі, перемішаній з кістками та уламками дерева, знайшли погублені речі – біля чотирьох тисяч золотих аплікаційних пластин із різноманітними антропоморфними, зооморфними та рослинно-геометричними зображеннями – пара та сімейна, певно, була пребагатою і на той світ пішла при всьому золотому параді, вражаючи поховальників. А раніше за них на те багатство звернули увагу грабіжники, які діяли за відомим принципом: мертвякам золото ні до чого, а ось їм, живим, у цьому світі воно ще знадобиться. Його можна вигідно продати – і на Боспорі, і на Істрі фракійцям, не кажучи про греків біля моря…

Знайшли залишки поховальної колісниці, на якій і привезли покійників до місця їхніх вічних домівок, на додачу – одинадцять амфор, бронзовий казан та деякі інші речі.

Олексій Тереножкін був радий і такому улову – знайти стільки вартісних речей у вщент обібраних гробницях – це удача! Вже за це варто було дякувати долі. І все ж археолог якимось шостим чуттям відчував: це не все. Гробниця приховала для них ще щось… Може, й значніше за знайдене. Ось тільки тайник треба пильно шукати. Має він бути, ой має… Скіфи були майстрами по облаштуванні криївок, і їм часто вдавалося обвести круг пальця грабіжників. (Сховок у могилі, як правило, готувала обмежена кількість людей, потаємно, аби ніхто більше не знав, де саме ті сховки, і часто потім таких майстрів знищували.)

І тайник був знайдений. Цілий-цілісінький!

Виявився він у невеликому закапелку, всього лише на глибині двадцяти сантиметрів – майже на один штик лопати. Злодії, кваплячись, його й не загледіли, а там зберігалося головне багатство скіфського царя, його гордість і слава!

Тільки почали зачищати знайдений сховок, як блиснув грецький орнамент – у вигляді пальмет, рослинних пагонів. «Припускаємо, що це справжнє окуття горита, – писатиме археолог з експедиції своїй дружині. – Грифони, які шматують якусь тварину… Зверху горита ряди неприкріплених квадратних бляшок із зображенням скіфа, який п’є з ритона перед богинею. Збоку багато якоїсь тонкої бронзи. Все це не сон, а дійсність, реальність…»

Схвильований археолог урочисто привітав співробітників експедиції з незвичайною знахідкою – так щастить не часто! Їм пощастило. І хай сам горит перетворився на тлін, але ж золоте окуття його ціле-цілісіньке, а воно головне. В зотлілому гориті колись знаходилось біля семи десятків стріл (збереглися лише бронзові наконечники).

А ще на гориті й під ним лежали золоті пластинки – залишки портупеї та бронзовий бойовий пояс.

Так у дворі одного з мешканців Мелітополя з’явився на світ білий знаменитий сьогодні на увесь світ скіфський горит, що його навічно названо – за місцем знахідки – Мелітопольським; він увійшов до всіх наукових та популярних видань типу «100 НАЙВІДОМІШИХ ШЕДЕВРІВ УКРАЇНИ», до енциклопедій тощо.

На подібні знахідки щастить не кожному археологу – Олексій Тереножкін мав бути вдячний долі, що послала йому такий шедевр греко-скіфського мистецтва, шедевр, рівний знаменитій пекторалі з Товстої Могили або чаші з Гайманової Могили.

За весь час, звідколи розкопують скіфські кургани – це двісті з чимось років – було виявлено всього лише чотири подібні золоті окуття горитів (самі горити, ясна річ, не вціліли), що датуються 340–320 рр. до н. е. Перший з них було знайдено 1863 року в кургані Чортомлик (звідтоді їх умовно називають «чортомлицькою серією»), другий – в Ільїнецькому у 1902 році, третій – в Мелітопольському в 1954 році, і пізніше буде знайдений четвертий у П’ятибратному кургані на Дону (1955, Росія). Всі вони «рідні брати», витвори одного майстра (або кількох майстрів однієї школи). Найкраще зберігся горит з Мелітопольського царського кургану, що колись громадиною здіймався у дворі того дядька, який вирішив викопати колодязь…[96]

Горити були або шкіряні, або дерев’яні (іноді й з берести), їх носили біля лівого стегна, прикріплюючи до пояса – у них клали лук дугою вниз і стріли. Парадні, багаті горити, що виготовлялися для знаті, – спереду і з боків прикрашалися спеціальним окуттям, за яким вони й цінувалися.

Попит, як відомо, породжує пропозицію. Греки на замовлення скіфської знаті розробили такий тип окуття – золотого чи срібного з барельєфами, що ідеально підходив саме до скіфських горитів. Таке окуття було вельми престижним в номадів, їхніх царів та вождів, тож греки, знаючи, що на цьому можна добре заробити, їх охоче виготовляли, а скіфи – хоч вони й дорого коштували – охоче купували та замовляли все нові й нові. Який воїн, не кажучи вже про владику, не захоче мати таку річ, убрану золотом?

В окутті горитів із «чортомлицької серії», як правило, зображувалися окремі епізоди з життя грецького героя, головного персонажу «Іліади», обожненого по смерті Ахілла. За одним з міфів, Ахілл побував на острові Білому (тепер Зміїний) у гирлі Дунаю, за іншим – на Тендрівській косі біля гирла Дніпра, тож вважався у скіфів ледь чи не своїм героєм. Тому й на окутті Мелітопольського гориту невідомим грецьким майстром-торевтом була створена ціла поема (золота!) про Ахілла, завдяки чому парадний горит став шедевром мистецтва, унікальною річчю! Скільки його встиг поносити скіфський цар і в яких краях, – невідомо, але упокоївся він біля річки Молочної, забравши з собою на той світ таку цінну і, головне, багату річ, що подібної більше ні в кого в його окрузі не було.

Зрозуміло, що перед скіфознавцями постало питання: де й коли виготовляли парадні горити «чортомлицької серії».

Врешті-решт, фахівці зійшлись на думці, що еллінського майстра – невідомо, хто він був і якого роду – запросив боспорський цар Перисад І у столицю свою Пантикапей (у ті часи це було звичайною справою) і замовив йому кілька однакових, але дорогих горитів для царських дарунків.

Скіфські вожді не раз допомагали боспорським царям у їхній боротьбі з ворогами, тож не виключено, що виручили вони зі своїми загонами лучників і Перисада І, правителя «всієї землі між крайніми кордонами таврів і кордонами Кавказької землі». Боспорський цар і віддячив скіфським рятувальникам дорогими горитами, з якими їх згодом і поховали в курганах, як скінчився їхній час перебування в цьому світі. Ось чому в чотирьох царських курганах Скіфії виявили чотири ідентичні горити. Можливо, їх більше, можливо, інші ще лежать у могилах своїх царів і чекають на археологів.

Сьогодні горит з Мелітопольського кургану, власне, з поховальної камери, що від нього залишилася в дворі мелітопольця, знаходиться в основному фонді Музею історичних коштовностей України (нарешті така річ потрапила не до Ермітажу сусідньої держави, а лишилася вдома!).

Невідомо, коли й ким був розібраний насип кургану – не виключено, що першими поселенцями тих країв двісті років тому, як вони отримали наділи і розібрали чужу усипальницю, аби вона не заважала будувати хату й облаштовувати дворище, але горит, дякуючи долі, зберігся. Проте скільки їх сьогодні, вже навічно знищених курганів Скіфії, Кіммерії часів бронзи та міді! Якось називали в засобах масової інформації таку цифру: в одному лише Царичанському районі однієї лише Дніпропетровської області розорано насипи сімдесяти курганів – вони вже назавжди зникли з лиця землі і, можливо, колись через століття на якийсь із них випадково наткнуться мешканці, отримавши на тім місці наділ, як то в Мелітополі наткнувся дядько на катакомбу царського кургану.

Четвертий золотий дарунок

Чашка (те саме, що чаша) – невелика посудина (частіше – з вушком), переважно з фарфору, фаянсу, з якої п’ють чай, каву та інші напої.

Cловник

Ходили келихи та чаші

З кипучим пивом та вином…

Їх важно чашники носили,

Гостей вітаючи ясних.

О. Пушкін

Вже в ранньому-ранньому моєму дитинстві у мене, сільського хлоп’яти з бідного села, завжди була своя ложка, «велика», як жартома називав її мій дід. «Валько, – гукав, бувало, – а ходи-но, дамо роботу зубам, та не забудь захопити свою велику ложку… Баба борщу наварила – смакота-а…» Вербова (у березі Хоролу верб було повсюди предосить), гарно вистругана, завжди свіжа, себто білувато-жовтувато-кремова, наче щойно народилася з вербової гілки, принесеної від річки.

Ложка моя «велика», відколи себе пам’ятаю, пахла вербою, свіжим її деревом. А коли від уживання починала темніти, сіріти (вистругане дерево без фарби чи лаку недовго тримає на повітрі та сонці свій природній колір), дід Макар якось непомітно, але незмінно хитро посміхаючись в руді прокурені вуса, тицяв мені нову-новісіньку, щойно вистругану з вербової гілки, пахучу, білувато-кремову, таку апетитну, що її й саму хотілося з’їсти. У те далеке повоєнне лихоліття минулого вже століття – 1945–1949 роки – не завжди траплялася робота ложці, і ми, діти, днями ходили надголодь, хоч ложку свою я завжди мав напохваті. А дерев’яною вона була тому, що металевих у нашій крамниці не водилося, хіба що в районі траплялися алюмінієві чи з авіаційного дюралю, але за що ж їх купувати, як селянам у колгоспі ніколи не платили за їхню працю. Обходились – не біда – своїми, саморобними, з верби виструганими. І все тому, що мій дід Макар, батьків батько, був ложкарем.

Правда, непрофесійним, принаймні на базар свої вироби ніколи не возив (та й кому їх продаси, як у кожному селі своїх ложкарів вистачало), а був радше любителем з майстрування. Хобі таке мав, по-сучасному кажучи. Любив під настрій, особливо восени, як починалися затяжні занудливі дощі й робота в полі, на городі чи й у дворі припинялася до весни, та взимку, як загатить, бувало, світ білий снігами.

Прокидає дід хідники у дворі (а снігу тоді, снігу намітало! Врівень чи не з тинами!), погодує корівку – чим далі займатися? День хоч і короткий взимку, але вечори довжелезні. Сидячи на стільчику (теж сам змайстрував) біля теплої печі, біля самих її челюстей в накинутій на плечі вичовганій душогрійці, смалив їдучу цигаряку самосаду (дим ішов у піч, тому курець завжди й сідав біля пічного отвору), що-небудь стругав собі й стругав. Лезо його широкого ножа від безперервного стругання перетворювалося на вузесеньку смужечку, а він невтомно майстрував ложки. Всі ми вже мали по кілька його ложок, тож майстер зайві роздавав сусідам.

Ложкарями в Україні здавна називають майстрів, що виготовляють ложки. А ще й спеціальний для цього деревообробний інструмент з вигнутим лезом, але дід його не мав, хоч і мріяв придбати, а все життя в цьому ділі обходився звичайним косинцем, і як він ним, прямим та негнучким, ухитрявся вибирати середину майбутньої ложки та ще так гладенько і гарно – досі не второпаю.

Улюблені його прислів’я теж були пов’язані з ложками.

– Щось воно теє-то… Ложка суха. А суха ложка рот дере, – казав бувало, хитрувато мружачись, у неділю чи свята, і баба йому наливала «стопарика» самогонки, що її тримала для розтирання (стару мучив триклятий радикуліт).

Або:

– Та він – ім’ярек – такий, що й у ложці води тебе втопить.

Чи:

– Еге, він – ім’ярек – такий, що в ложці води його не піймаєш!

Їв старий завжди неквапом, ґречно і якось аж врочисто-статечно носив страву зі спільної (тоді ми всім сімейством їли зі спільної великої миски – така була сільська традиція) до рота, підкладаючи під ложку хліб, щоб не капнуло бува. А в кінці трапези (його улюблене слівце, хоч їли всього лише пісний борщ, що аж курів) неодмінно облизував ложку і нас примушував те робити – теж такий був звичай.

Разом з ложками майстровитий мій дід іноді (під настрій) вистругував різні посудини з цурок різної товщини – черпачки там, ополоники, тарелі для хліба, якого в нас постійно не було, обходилися кукурудзяними кашами, і незмінно чашки.

Все з верби, улюбленого його дерева.

Чашки в нього виходили великі й малі, глибоченькі й мілкі, такі собі і вдатні, просто хоч на виставку народних умільців їх вези. Я теж мав чашку, що була витвором дідових рук і правила мені водночас і за миску…

Це через роки й десятиліття, коли я вже сам стану до праці й добре зароблятиму, у мене з’являться сервізи окремо для чаю, окремо для кави й різні чашки – керамічні, фарфорові, з фаянсу, але на все життя мені запам’яталася простесенька дерев’яна ложка, така ж чашка, зроблені на любительському рівні моїм дідом. Коли звідтоді буваю на ярмарках – особливо на знаменитому Сорочинському, – де народні умільці виставляють свої творіння, неодмінно купую вербові ложки (фарбовані, розцяцьковані, розвеселі, й прості, і їх у мене ціла колекція зібралася) і такі ж чашки.

З дерев’яної чашки іноді люблю пити вино – за спомин дідової душі.

Залишається додати, що дерев’яна чашка мого дитинства, проста-простісінька і невибаглива, зроблена руками мого діда Макара Семеновича Чемериса в далеких вже роках, і привела мене до скіфських чаш. Звідтоді відчуваю в них щось споріднене, якийсь – чи не містичний – зв’язок між ними, скіфськими чашами і тими чашками, що їх колись майстрував мій добрий, мій любий дідусь Макар… А майстрував він їх точнісінько такі, як тисячоліттями раніше їх виробляли на нашій землі серед степів і полів наших скіфи, сини змієногої богині…

Про це й мова.

На наших теренах дерев’яний посуд та різні чашки почали широко застосовуватись ще в Київській Русі. У скіфів чашка була – ще коли! – національною посудиною. Не фарфорова, не фаянсова, не металева, а – дерев’яна. Міцна і легка. З верби, ясеня, дуба чи клена.

У ті часи чашка була представлена двома типами: напівсферичним та витягнуто-напівсферичним з круглим або плоским дном. Дерев’яні чашки з металевим окуттям з’являються у пам’ятках Східної Європи, починаючи з давньоямного часу. У побуті кочовиків найранішні дерев’яні чашки зафіксовані VII ст. до н. е. у курганах Передкавказзя – з V ст. до н. е. вони з’являються у степу й лісостепу Північного Причорномор’я. Поширені у скіфів дерев’яні чашки були місцевого походження і виготовлялися місцевими майстрами (скіфськими дідами Макарами), а також греками, які працювали за скіфськими замовленнями. Тільки греки почали прикрашати дерев’яні чашки металевим, срібним або золотим окуттям – в залежності від товщини гамана замовника та їхнього гонору. (Хочеш похизуватися, вразити співплемінників – замовляй золоте окуття.) Серед зображень на платівках золотого окуття у звіриному стилі переважають частини або повні фігури птахів і оленів. Пізніше – скіфів. Платівки вигнуті, формою нагадували чашку, тож кріпилися до стінок посудини дрібними і теж золотими цвяшками. Але такі були не у всіх. Посудини із золотим окуттям пов’язані перш за все з поховальним інвентарем багатих чоловічих могил. Особливо скіфської знаті. Користувався чоловік за життя такою чашкою, ніколи з нею не розлучався, бо вона завжди висіла у нього на поясі, тож як помер, родичі й поклали йому в могилу улюблену чашку – щоби й на тім світі так само радісно пив з неї, як у цьому. У скіфів чаші були як практичним побутовим посудом, так і культовим атрибутом.

Згадаймо легенди про походження скіфів, зокрема ту, де їм з неба впали золоті речі: плуг, ярмо, сокира і чашка.

Своєю персональною чашкою з багатим золотим окуттям, наповненою вином, віншували вожді своїх воїнів-героїв.

Пам’ятаючи про небесні дарунки, скіфи носили чашки на поясі як святу річ, що єднала їх з предками, з богами, з небом.

Скіфа не можна уявити без чаші на поясі (недарма ж ці посудини зображені й на поясах у кам’яних баб). Без чашки на поясі, як і без кинджала, скіф і з кибитки не виходив, і на коня не сідав. Ми небагато знаємо про їхній посуд, а ось про чашку, здається, знаємо все. Принаймні чули, що в них була така сакральна посудина.

Тільки в простого скіфа і чашка була проста, дерев’яна і нічого собою не являла. У можних і заможних чашки теж були дерев’яними, але неодмінно окуті залізом, сріблом чи золотом, і такі чаші – справжні витвори мистецтва, рідкісні й дорогі в першу чергу завдяки окуттям, були гордістю і ознакою того, що носій її не простий чоловік. «У нього чашка в золоті (чи сріблі)» – казали про такого, і це багато важило.

З усіх скіфських чаш (а від них збереглося лише окуття, дерево за віки зотліло в могилах) найвідомішими і відповідно найціннішими визнано три посудини, знайдені на території України в курганах Солоха, Чмирева Могила та Гайманова Могила.

Скіфський курган під такою назвою – Гайманова Могила – здіймався поблизу с. Балки Василівського району Запорізької області громіздким конусом висотою близько 8 м і діаметром до 70 м і був оточений кам’яною крепідою з великих, вкопаних у землю білих вапняних плит. Комплекс складався аж із 22 поховань, і всі вони виявилися пограбованими (а це зайвий раз свідчить про той розмах, з яким працювали грабіжники, методично вичищаючи курган за курганом, жодного не пропускаючи).

Грабіжницький лаз вів у поховальну камеру. У вхідних ямах знайшли залишки дерев’яного візка, а в ніші – різний бронзовий, мідний та керамічний посуд. Там же надибали й скелет задушеного кухаря (можливо, виночерпія) і понад 250 непомічених грабіжниками золотих прикрас, виконаних у скіфському «звіриному стилі».

В камері було поховано четверо знатних осіб – двох чоловіків і двох жінок. Певно, двоє сімейств. (Збереглися жіночі шкіряні черевички із золотими бляшками.) За ними лежали два кістяки рабів без речей і кістяк коня.

Коли розчищали завал, наткнулися на схованку, а в ній виявили золоті пластинки від дерев’яних посудин, під ними лежали два ритони, оздоблені сріблом і золотом. На самому дні сховку і виявили срібну, з позолотою чашку із зображенням на складному барельєфному фризі скіфських воїнів, що ведуть мирну бесіду, а навколо їхні співплемінники, прості і знатні. Ці скіфські воїни так життєво-рельєфно і точно зображені, що дають нам уяву про етнічний тип, вбрання і зброю «войовничого кочового народу, оспіваного еллінськими майстрами» (із звіту).

Отже, на сьогодні відомі вже три чашки такого типу. Визнано, що вони виготовлялися в одній майстерні – про це свідчать техніка виконання, однакові розміри та форма, система орнаментальних оформлень тощо. А виготовлені вони десь у Північному Причорномор’ї – на замовлення скіфів. Формою ці чаші із золотим декором схожі з людськими черепами – з останніх і виготовлялися в прадавнину ритуальні чаші у багатьох кочових народів.

За свідченням фахівців (інтерпретації зображень на чаші з Гайманової Могили вже присвячено кілька наукових досліджень), сцени на чаші оригінальні, високохудожні, створені з явною симпатією до старих скіфів, які в центрі окуття виступають ґречними любомудрами.

А ще всі три чаші поєднує зображення качки.

Як гадають історики, на чашах відтворена сцена, пов’язана з міфом про те, як богиня, перевтілившись у качку, порятувала знатних скіфських воїнів (чи вождів) під час їхньої переправи через якусь річку. Тож на передньому плані скіф (руку він тримає на лобі, власне, торкаючись нею до чола – жест, що й нині означає міркування, роздуми), поштиво нахилившись до качки, чи то розмовляє з нею, чи то радше дякує їй за порятунок. Принаймні це хотів передати (і передав) невідомий нам майстер, який, напевне ж, добре був знайомий зі скіфськими міфами, легендами та переданнями.

Зображення качки з Гайманової Могили (як і на чаші, знайденій у Чмиревій Могилі) і говорить про легенду, як та птаха водоплавна колись порятувала скіфів.

…Від скіфів чашка, як ритуальна посудина, перейшла до первісних слов’ян, а від них до русичів Київської Русі. (До речі, запорожці чашок не мали, на поясах, як скіфи, ніколи їх не носили, але кожен з них неодмінно мав ложечника – так звався футляр для ложки, що його носили на поясі запорожці – поруч із гаманом, швайкою (полагодить збрую), порохівницею, торбиночкою з кулями, кисет з люлькою і ложечник, у якому, в кожного своя, зберігалася ложка – теж дерев’яна, саморобна.)

У нас, нащадків русичів, чашка лишилася лише для пиття кави та чаю, келих для вина (кубок, бокал), прообразом якого і була колись скіфська чашка.

Кожен скіф мав на поясі свою чашу, тож коли хто запрошував гостей, то не переймався: а з чого вони питимуть? І не було потреби для цього в кибитці чи хаті на поселенні тримати багато посудин для питва. Запрошені прибували зі своїми чашками – було б що пити.

Але частіше всього кочовики збиралися на посиденьки у відкритому степу, де-небудь на узвишші – неодмінно на узвишші, щоб далеко їм було з нього видно, – на кряжі чи й на старій могилі (а їх було повно в степах і здіймалися вони повсюдно) вождь віншував своїх знатних воїнів і соратників… Раз по раз наповнювалися чаші – з бузатом з бурдюка чи грецьким вином з амфори. Ходила чашка по колу, золота чашка, з якої пригощав вождь тих, хто заслужив з неї випити. (Хто не заслужив, той пив із власної посудини.) Здравиці за богів, за царя, за вождів, за хоробрих воїнів, за таке ж товариство бойове все лунали й лунали…

Пили, розмовляли, спогадували…

Як ото в «Пісні про віщого Олега» Олександра Пушкіна, коли Ігор бенкетує на кургані-могилі з дружиною:

Бійці споминають минулії дні

І битви, де разом рубались вони…

Голос із Товстої Могили

Змієнога богине, дочка Бористену,

володарко скіфів;

Батько скіфів Папаю і ти, Іданфірсе,

вельможний наш царю!

Розверзається твердь,

наді мною вогні смолоскипів, —

Воскресаю! Ви чуєте? Воскресаю!

Дивні зубри залізні могилу беруть на таран.

Ніжні руки мене піднімають

із глини і тліну.

При мені тільки меч мій

та іще золота пектораль, —

Що розкажуть вони цим прийдешнім

новим поколінням?

Я не стану пояснювать – склад за складом

нехай прочитають самі,

Як ішли ми крізь ніч

до своєї найвищої істини —

По нарузі, по злиднях, по війні, по чумі, —

Але душі нетлінні над світом проносяться

чистими.

Змієнога богине, дочка Бористену,

володарко скіфів;

Батько скіфів Папаю і ти,

цар царів Колаксаю!

Воскресайте зі мною із наших прабатьківських

міфів,

Воскресайте для світла, як я із пітьми

воскресаю.

Не лякайтесь цих сірих, цих задумливих

юних очей.

Чую, степ наш під зорями половіє і дихає.

Дай припасти до тебе, дай тобі поклонитись

чолом і плечем,

Земле рідна, оплачена потом і кровію, —

Скіфіє!

Частина чотирнадцята

Пектораль[97]

Життя і смерті спивши щедрий келих,

Усі літа спаливши на вогні,

Я, скіфський цар, лежу в дніпровських Геррах,

І стугонять століття по мені.

Колись цю річку звали Борисфеном,

А Скіфією – всі оці краї.

Як пахли по степах тоді нестерпно

Кочівками осінні кураї!..

Гай-гай!.. Все так. Колись я був тут юним.

Ходив на бій. Поїв коня з ріки…

Мов сон, пройшли сармати, готи, гуни,

Авари, печеніги, кипчаки.

Чиї тепер там кроки землю будять?

Яка зійшла над обрієм доба?

Борис Мозолевський

– Далі робота йшла максимально повільними темпами, розчистка під ніж. Та й до всього… Працювати і нічого не зруйнувати – неможливо. Кожна археологічна розкопка неминуче призводить до загибелі пам’ятки, її руйнації. Відновити її тоді – годі й сподіватися. Тому при розкопках поховання, та ще такого класу, як Чортомлик чи Товста Могила, до роботи підходиш з подвійною відповідальністю, адже ти відповідаєш і перед своїм сумлінням, перед своєю професією, якою тільки й живеш у світі, і взагалі перед скіфами, які тут колись жили, воювали, сіяли хліб, пасли худобу, любилися, раділи, співали пісень, ростили дітей для поповнення свого народу і молодих лошат для зміцнення майбутньої кінноти своєї ураганної, ті скіфи, які берегли оці краї, зберегли їх і тобі передали, то вони вже тобі рідні – і скіфи, і ці краї…

Так говорив мені Євген Черненко в Києві, в році 1996-му, в місяці червні, – як і Борис Мозолевський, закоханий у Скіфію, скіфолог, професор, доктор історичних наук і поет, той Женя, з яким Борис знайшов колись знамениту золоту пектораль, і вони першими – по черзі – тримали її в руках. Тільки одного вже немає в цьому світі, а другий мені розповідає – і про Скіфію свою, і про друга свого, поета. Я слухаю і пишу це оповідання, де й справді нічого не вигадано.

– До речі, не забудьте, – уточнює Євген Черненко, – через два тижні від цього дня, коли ми з вами бесідуємо, українська археологія відзначатиме знаменну дату: 25-річчя від дня знайдення золотої скіфської пекторалі в Товстій Могилі. Це сталося 21 червня 1971 року о тринадцятій годині тридцять хвилин. Експедицією керував Борис Мозолевський, відомий український поет і археолог, людина великої щирої вдачі, якій дуже щастило в житті – так дехто вважає. Цього року йому виповнилося б шістдесят. А втім, можна сказати й так: щастя Бориса Мозолевського – у його нещасті…

Він і справді почав з «невезіння», завдяки якому Україна й отримала археолога Мозолевського, а не, приміром, майора чи полковника морської авіації. Адже після закінчення середньої школи син колгоспника з Миколаївщини пішов до військового училища морської авіації в Єйську (там, між іншим, навчалися й майбутні космонавти Шонін, Добровольський, Волков, і вони тоді були однокашниками Бориса Мозолевського, мешкали в одній казармі). Після несподіваної ліквідації Єйського училища (то була смуга скорочення армії за часів Хрущова) майбутні космонавти подалися до інших військових закладів, а Борис, махнувши рукою на армію, повернувся до Києва і влаштувався кочегаром. Мабуть, тому, що тоді тільки кочегарам та ще двірникам давали службові квартири. Двірник – це не дуже романтично для молодої людини, яка пише вірші, а кочегар – це вже інше. Це – вогонь, з Прометеєм асоціюється. Одне слово, романтика і поезія. Та й робота чиста й необтяжлива, бо не треба кидати вугілля в топку, є форсунка, газ і – вільний час. Отож Борис запоєм читав книги, писав вірші, мріяв і самовдосконалювався. Добре підготувавшись, він вступив до Київського університету на історичний факультет, вчився, писав вірші, крутив форсунки у рятівній – зарплата, квартира! – кочегарці. Захопився археологією, влітку працював в експедиції Інституту археології, що її очолював Олексій Іванович Тереножкін, батько всіх київських скіфологів, засновник української школи скіфознавства. У сезон 1964 – 65 років, копаючи царські кургани в районі міста Орджонікідзе Дніпропетровської області, познайомився з незвичайною людиною – Григорієм Лукичем Середою, директором тамтешнього гірничо-збагачувального комбінату, без чиєї допомоги не розкопали б Товстої Могили. 1971 року на півдні України стояла дуже тепла зима, здавалося, що погода, всупереч календареві, повернула на весну. Все розкисло, дороги розвезло, в тім числі й у кар’єрах Середи. Тож техніка зупинилася, забуксувала – оті скрепери, екскаватори, котрі конче необхідні на розкопках і на які в археологів постійно бракує коштів. А коли розпогодиться – невідомо, отож, щоб техніка задарма не стояла, добрий Григорій Лукич Середа зателефонував до Києва другові своєму Мозолевському: приїжджай, дам техніку…

Народжений в лютому, Борис тоді відсвяткував своє тридцятип’ятиріччя. Він уже був поетом, спочатку писав російською мовою і до 1971 року видав три збірки віршів – «Начало марта», «Шиповник», «Зарево».

Згодом в одному з інтерв’ю він скаже про російський період своєї творчості: «Я ледве теж не став яничаром…» І прочитає свого вірша «Балада про рідну пісню» («Яничари»). Але після Товстої Могили та її пекторалі повернеться до рідної, до української, видасть «Червоне вітрило», «Веретено», «Скіфський степ», «Кохання на початку осені», видасть наукові праці, в тім числі монографію «Товста Могила», опублікує багато статей (а чимало в нього залишиться неопублікованого і по смерті). Працював він у київському Палаці піонерів (в Інституті археології для нього тоді не знаходилося місця) і поїздку на розкопки оформив за свій рахунок, за заявкою того ж таки інституту.

Борис з нетерпінням їхав до Товстої Могили в лютому 1971 року, і Товста Могила його теж з нетерпінням чекала. Він був ще молодим – хіба 35 літ то вік? І вірилось, що до смерті йому залишається ціла вічність, а насправді – двадцять два годочки. А втім, це не так і мало, як і не багато, а рівно стільки, скільки вділив йому Господь. І в лютому 1971 року Борис Мозолевський їхав не просто на південь України, їхав, як виявилося, у безсмертя, їхав до своєї пекторалі, що чекала його у вічній пітьмі й муляці величезної могили вельможної скіфині…

Українське місто Орджонікідзе (Господи, до чого ж неоковирне і чуже слов’янам ймення!) виникло за 5 кілометрів від залізничної станції Чортомлик у 1934 році – спершу як шахтарське селище, а через 22 роки, об’єднавшись з іншими селами, потрапило до категорії міст.

У районі Орджонікідзе, у західній його частині, й опинився скіфський курган IV століття до нашої ери – заввишки майже 9, діаметром – 70 метрів. Простояв він дві тисячі з лишком років.

Коров’як на могилі і тирса,

Над могилою небо як дзвін.

Щирим золотом степ цей світився,

Казанами і чашами цвів…

Борис ще раніше запримітив Товсту Могилу і все при нагоді придивлявся до неї, вже напівзруйнованої, затиснутої міським електродепо і дачним масивом. Правда, спершу була думка, що то не скіфський курган, а – епохи бронзи. Але Борис згодом довів, що це таки надбання синів змієногої богині і бога-батька Папая. Ходив, придивлявся, наче прицінювався, і все казав – як закляття повторював: «Буде, буде, буде!.. Ой, буде, ой, буде, буде, буде щось – треба копати!»

Скіфські кургани насипалися не із звичайної землі (в такому разі вони довго не протрималися б), а – з дерну. Його різали далеко від місця поховання (щоб не псувати навколишню територію, де спочиватиме владика), в долинах річок, часто привозили ще мокрим, щоб він міцніше злютувався, немов цементом. Царську вічну домівку викладали неспішно, як неквапно йшли, ремигаючи, комолі воли, як спроквола скрипіли дерев’яні колеса скіфських возів. Крім того, дерн символізував і згорнутий пастівник скіфського владики. Йдучи у світ предків, він брав із собою людей, коней, речі і частину свого степу. На тому світі, мовляв, із кургану буде розгорнуто і викладено з нього рідний цареві степ, на якому стоятиме його шатро і пастимуться табуни й отари…

Курган величезний (хто знає, скільки тисяч возів землі завезено, скільки десятків тисяч людей його споруджували?), тож робота тривала тижнів зо три – з раннього ранку й до сутінків. Грандіозну «хату» скіфського царя оточував рів, у який скидали кістки жертовних тварин, з’їдених на поминках, та розбиті амфори, коли з них випивали вино. Під час розкопок було досліджено ті черепки, виміряно, скільки з них вийде амфор і скільки в ті грецькі посудини входило грецького ж вина. Виявилось, що його вистачило б на 5 тисяч чоловік з розрахунку по склянці вина на кожного. (А ще ж був і кумис, і різновидність його – бузат, і ще бозна-що тоді пили скіфи.)

Дослідили й кістки з’їдених на поминках тварин – якщо на них «наростити» м’ясо, то вийде по п’ять кілограмів на кожного з бенкетуючих п’яти тисяч чоловік. Ніби й багато – п’ять кілограмів «закусі» на одного пияка на один бенкет, – але не забуваймо, що інших страв тоді скіфи майже не знали, а поїсти всмак любили, тож м’ясо споживали щедро…

Отож приблизно п’ять тисяч скіфів з’їхалися з усієї округи на похорон свого царя, збиралися і верхи, й возами, з сім’ями, жінками, слугами. У долині ставали велелюдними таборами, гамірними і галасливими: скільки сягало око, тяглися намети, курені, коні, вози, верхівці – галас, лемент, дим багаття… Це було вражаюче видовисько: навколо насипаного кургану всідалися тисячі бородатих і чубатих чоловіків у гостроверхих башликах і піднімали чаші за щасливу дорогу їхнього царя у світ предків. Ось тільки м’ясо вони їли різне – і про це дізналися археологи. Як і в житті, так і на поминках кожен знав своє місце. Тож різні купки кісток із з’їдених жертовних тварин належали різним тваринам. В одних купках, кинутих у рів, були лише кістки молодих оленів та лошат. М’ясо у них, звісно ж, найсмачніше, тож його їло начальство, себто вожді, старійшини, знатні, багаті, можні – ті, хто був при владі. В інших купах – кістки старих коней, власне, шкап, які не сьогодні-завтра мали померти від старості. Їх і позабивали – не пропадати ж добру! – рядовим скіфам для тризни по цареві.

Йдучи на той світ, скіфи, до речі, теж отримували різну, хоч і вічну (це єдине, що в них було справедливо і всім однаково) домівку – в залежності від місця, яке новопреставлений займав у суспільстві. Царям, ясна річ, – найвищі, найграндіозніші кургани, вождям, знатним та можним рангом нижче – і кургани рангом нижчі, а рядовим та простим – звичайний, рядовий, простий пагорбок, що розсиплеться, розвіється, буйними травами заросте і навічно зникне через п’ятдесят років…

І це ми, до речі, від скіфів запозичили: у нас одним – вождям, знатним, можним, партчинам (цих, слава Богу, в скіфів не було), начальству (особливо начальству!), як у Києві, приміром, то Байкове кладовище, рядовим – за 40–50 кілометрів од столиці «пролетарське» кладовище, куди вожді та керманичі ніколи не потрапляють і яке через 40–50 років буде знесене й перетворене на парк, як то вже вчинено не в одному місті. Але… Але не будемо відволікатися від нашої теми…

Отож курган зняли – і в центрі виявили вхідну яму (чорний від чорнозему квадрат), трохи збоку – другу, далі ще дві ями: для коней і конюхів. Побачили й грабіжницький хід, що вів до центральної ями. Бокове поховання ніби вціліло.

Борис Мозолевський на всяк випадок добре поприсипав землею ті квадрати поховальних ям (навколо розкопок уже постійно юрмилися цікаві та різний підозрілий люд, доскіпуючись, коли ж будуть виймати мертвяків із золотом), подякував директорові комбінату Григорію Лукичу за допомогу і подався до Києва – треба було приготуватися як слід до розробок, вибити необхідні кошти на експедицію, зібрати саму експедицію, оформити на все літо відпустку за власний рахунок. Аж у квітні з експедицією та жалюгідними грошима повернувся до Орджонікідзе.

– Почали в квітні і, крім зняття насипу в лютому, все завершили в червні, – розповідав мені Євген Черненко. – Я на той час захистив кандидатську, працював в Інституті археології старшим науковим співробітником. Десь на початку травня негадано отримую від Бориса з Орджонікідзе телеграму: приїзди негайно, допоможеш мені… Щось буде, буде, буде… Я все відкинув, ускочив до купе швидкого поїзда, що мчав на південь, у Нікополь. Цікаво було попрацювати на розкопках (до речі, я розкопав майже чотириста скіфських курганів, а свисни мені завтра – помчу в будь-який край на розкопки, бо Скіфія – то, як кажуть, моє життя), а ще посильною допомогою віддячити Борисові. Адже коли він ще був редактором видавництва «Наукова думка», посприяв тому, аби моя перша книга «Скіфський обладунок» вийшла раніше років на два. Отож приїжджаю до Нікополя, звідти в Орджонікідзе, а там одразу ж до Товстої Могили. Борис – на піднесенні. Як завжди, швидко бурмотить: буде, буде, буде… Ой, буде щось, ой, буде, буде, буде щось блищати… Його оптимізмом перейнявся і я, ми запрацювали чітко і злагоджено.

Вирішили першою копати не центральну могилу, що вже пограбована, а почати з бокової – була надія, що вона вціліла. Мешкали в Орджонікідзе, за шість кілометрів від розкопок, куди нас щоранку возила комбінатівська машина. Снідали в місті, обідали або в електродепо, або на ближніх від могили шахтах – там всюди були їдальні, аби гроші водилися.

Усе в нас ладилося, працювали дружно. В експедиціях часто починаються чвари, суперечки, з’ясування стосунків, а в нас – Бог милував. Я не мав ні найменших зазіхань на чільне місце, хоч Борис тоді – парадокс! – навіть не був співробітником Інституту археології. Отож експедицію очолив Мозолевський, хоча формально, повторюю, не мав на те права як позаштатний працівник. Та директор наш Федір Павлович Шевченко, людина дуже порядна, затвердив позаштатного Бориса Мозолевського начальником штатної інститутської експедиції. Він до Бориса добре ставився, бо завжди шанував тих, хто вважав роботу справою свого життя, постійно їм допомагав.

Близько місяця виймали чорний ґрунт з вхідної ями розміром 2,5 на 3 метри. Як і всі скіфські поховальні ями, вона перекривалася деревом, а потім згори насипався курган. Але з часом дерево зотліло, земля осіла і, ніби корком, запечатала поховальну яму. Ось ту землю ми й вибирали. У ямі працювали шахтарі-ветерани, по двоє. Автокран подавав чимале цебро, його наповнювали й виймали нагору. В міру заглиблення стіни обшивали дошками-сороківками, аби убезпечитись від можливого обвалу. Коли автокран опускав у яму чи піднімав завантажену цеберку, шахтарі відходили в куток безпеки – під навіс із міцних брусків (це на випадок, якщо раптом цебро обірветься). Щодень поглиблювалася яма, і ми регулярно нарощували драбину, якою шахтарі опускалися й піднімалися з ями, а також обшивку стін.

І ось нарешті дійшли до дна. Заглянеш – не поховальна могила, а глибокий колодязь, у який страшнувато було опускатися. Поховальна камера могили, її склеп був закритий частиною типового скіфського воза, там же лежали колеса. А чи знаєте ви, що таке скіфський віз? Хочете – вірте, хочете – ні, але дерев’яний скіфський віз, у який впрягали пару комолих волів, – це точна копія українських чумацьких возів. Як кажуть, один до одного. Ось звідки беруть початок українські вози, ярма й інше. А це іще раз вказує на те, що Скіфія не зникла безслідно: чорноока й чорноброва Україна – то таки Скіфія. Багато що від неї перейшло до нас, українців, до нашої культури. Хоча б ті ж вишивані українські рушники: свій початок вони також беруть у Скіфії, від скіфських аплікацій.

Побут на розкопках поволі налагоджувався. Ми зробили – з допомогою комбінату і добросердого Григорія Лукича Середи – так звану врем’янку – дощату будку, де вже можна було відпочивати вдень і спати вночі. Провели туди електрику, в могилу – також, а тому могли працювати й допізна. Середа розщедрився і провів нам навіть телефон, виділив окремий номер, я його на все життя запам’ятав: 23–51.

Почали з’являтися журналісти – таємниці не вбережеш. І один з перших репортажів з наших розкопок називався (це я підказав журналістці) вельми оригінально: «23–51. Скіфи». Коли сягнули глибини 8 м 60 см, нагорі спорудили дощану стелю, а в ній зробили преміцну ляду, щоб могилу запирати на надійний замок – на ніч, звичайно. А ще на ніч залишався наш черговий, міліція з автоматами – питання безпеки були продумані надійно. Адже людей навколо могили збиралося дедалі більше й навіть ночами вешталися неподалік якісь підозрілі типи, розпускаючи чутки про буцімто незліченні золоті скарби, знайдені нами в могилі…

Почали вибирати землю з поховальної камери. Склепіння там високе, десь метрів зо два чи й більше, але з нього на добрий метр упало землі, і її треба було вибирати. У камері теж дотримувалися правил безпеки: по кутках поставили міцні стовпи, обшили дошками стіни, надійно перекрили стелю. Сухо, затишно, видно – і за шию не капає.

Борис був налаштований бадьоро, хоч холодок ні-ні та й холодив душу: а раптом і тут пограбували? І як заклинання повторював своє традиційне: буде, буде, буде, ой, буде, буде, щось буде блищати… Нам уже залишилося розкопати із штик заввишки, працювали практично лише з ножем і щіточкою. Але, попри все, найбільше боялися пограбування, і Борис, бувало, щоранку питав: «Ну як, чорноземчику ще немає?» Слава Богу, поки що не було.

Ось уже розчищаємо невеличкий коридор, мовою археології – дромос. Тут закляк навіки охоронець скіфської цариці – своє він зробив, грабіжники тут не пройшли. Біля частин воза лежав конюх, а в господарській ніші, де зберігалося різне кухонне начиння й стояв бронзовий казан, спочивала кухарка.

А в центрі камери лежала та, заради якої все й затіялось: хазяйка могили, вельможна скіфиня, цариця, жона царя, повелителя степів. Біля цариці, десь на рівні її стегна, стояв маленький саркофаг, а в ньому – її дитина, років, мабуть, зо два. Там же був ще один охоронець та дівчинка-рабиня років десяти-одинадцяти. Забігаючи наперед, скажу, що в Товстій Могилі ми виявили найбільшу кількість людських жертвоприношень. Навіть у величному Чортомлику їх було п’ять, більше – ніде не зустрічалося. А в Товстій Могилі – вісім забитих слуг! Всі вони погоджувались на смерть (їх або душили, як коней, або убивали ударом чекана в голову) цілком добровільно, бо вважалося за велику честь прислужувати цареві чи цариці на тому світі…

Працювали й у суботу, і в неділю вирішили залишитися на розкопках, щоб у понеділок вранці розпочати розчистку ножем. На вечерю зварили куліш (пшоно в нас було, сало, цибуля – теж, а що ще треба археологові в польовій експедиції!). Аж тут їде Григорій Лукич Середа – він щодня об’їздив свої численні об’єкти, не минав і Товстої Могили, певно, вважаючи її також за свій об’єкт. Походив, подивився і каже: «Варіть, хлопці, куліш і чекайте на мене. Я десь через годинку з’явлюся – з пляшкою. Посидимо, погомонимо біля скіфської цариці, бо щось ви невеселі».

Річ у тім, що перед самим приїздом Середи настрій у нас був зіпсований украй, адже ми побачили те, чого найбільше боялися, – біля стіни на самому дні раптом вигулькнув чорнозем. Грабіжницька нора! Кінець надії, що поховання цариці – нечіпане…

Настрій – хоч вовком вий! Борис іноді аж стогнав, як від зубного болю. Але – трималися.

І раптом ми збагнули, що то – зовсім не грабіжницький лаз. Ні і ні! Річ у тім, що коли вже поховали царицю й насипали над нею курган, несподівано померла її мала дитина. Ймовірно – спадкоємець престолу. Знімати курган – на таке навіть будівничі його не зважилися, знаючи, який це неймовірно складний і тяжкий труд. Був інший вихід, що ним скіфи й скористалися. А втім, це був-таки грабіжницький спосіб – вирити в материку лаз до поховальної камери, обминувши таким чином курган. Так було й зроблено (рили, очевидно, ті, хто ховав царицю й достеменно знав, де розташована її поховальна камера). Дитину поклали в саркофаг, і двоє метких скіфів – один попереду тягнув саркофаг, другий позаду підпихав його – проникли в лаз і спустилися ним на глибину потойбічного житла цариці. У суцільній пітьмі (скіпка з кволим вогником – хіба то світло?), на глибині дев’яти метрів прилаштували саркофаг з дитинчам біля тіла матері – і мерщій назад.

– Що сталося з малолітнім спадкоємцем престолу? – питаю.

– Достеменно невідомо. Може, й своєю смертю померла дитина невдовзі після смерті матері, а може… – Євген Черненко на мить задумується. – У Бориса була версія, що після смерті царя знать у боротьбі за владу просто прибрала з дороги його малолітнього престолонаступника – так він і опинився в могилі матері у дворічному віці. Не виключено, що й матір, царицю, з тих же причин прибрали з білого світу.

Зрозумівши, що це не пограбування, а підзахоронення, археологи збадьорилися. Тут повернувся Середа з пляшкою, ще походив навколо поховальної ями, засмутився: якщо чорнозем на дні – значить, пограбування, могила бідна, а такі кошти витрачено на її розкопки, скільки техніки працювало задарма…

– То не пограбування, – заспокоював його Борис. – Не вірите? Візьміть ніж і ткніть, де хочете: всюди має щось блищати…

Середа врешті зважився, копнув ножем – золота бляшка! В іншому місці ткнув – золота бляшка! Ще копнув, ще… ще… Всюди золото. Ми поклали бляшки на місце (відбитки збереглися) – і, вже зовсім повеселілі, сіли до кулешу, випили, повечеряли. Довго задушевно гомоніли того вечора та співали стародавніх українських пісень. А може, то й скіфські? Принаймні нам здавалося, що то скіфські. Над нами густо сяяли такі яскраві, волохаті зорі на чорному небі, точнісінько, як і в часи Великої Скіфії…

У понеділок зранку почали розчистку ножами. У людей, які супроводжували царицю, як і слід було чекати, нічого цінного не виявилось – слуги ж бо, – а ось у цариці та її дитини знайшлося близько двохсот золотих речей. Тільки на руках у неї виявилося одинадцять перснів – п’ять на одній руці, шість на другій, були ще три браслети, золота гривна з товстого золотого дроту, у вухах сережки. Головний убір був прикрашений золотими бляшками, верхня частина тіла всуціль усіяна золотими бляшками, навіть черевики оздоблені все тими ж золотими бляшками. Її вбрання було найбагатшим і найпишнішим з усіх відомих скіфських поховань Нижнього Подніпров’я. А ще ж вбрання дитини було густо обшите золотими бляшками – правда, меншими за розмірами, на шиї – золота дротяна гривна, у вухах – золоті сережки. Малий спадкоємець царського престолу тримав у руці маленький золотий браслет.

І коли вже з могили пішло золото, на поверхні, біля розкопок постійно товпився люд, а все нові й нові цікаві та роззяви збігалися, сходилися, з’їжджалися. Міліція ледве стримувала натиск охочих «подивитися на скіфів», а ночами доводилося виставляти посилену охорону.

Потім заходилися розбирати поховання царя, центральне в кургані, заглиблене на дев’ять метрів від рівня сучасного поля. На жаль, як і більшість скіфських могил, воно теж було пограбоване – довга, тридцятиметрова нора грабіжників вела до останньої домівки царя. Здавалося, скіфи винайшли найнадійніший захист для своїх могил – курган. Тисячі й тисячі кубів землі! Яким грабіжникам це подолати? Хто з них може зняти захист могили – десятиметровий курган? Навіть сучасній техніці це не просто зробити, не те що безрідним волоцюгам, які тинялися по степах у пошуках наживи і в яких часто навіть воза не було. Та вони винайшли геніальний спосіб пограбування могил – лаз. Не треба чіпати непідвладний курган, а збоку по материку прорити в глибину нору діаметром близько метра і неодмінно округлу (така форма найбільш безпечна). Не просто було рити нору – ризикуючи, остерігаючись бути роздавленим, якщо земля раптово обвалиться (але це траплялося надзвичайно рідко), задихаючись в пітьмі нори, в трупному смороді (якщо грабували невдовзі після поховання). Але рили і лізли, золото та інші коштовності вабили сильніше, аніж лякала небезпека чи кара небесна.

Грабіжники скіфських курганів ділилися на три категорії. Перша – це самі скіфи, ті, хто ховав небіжчика і, отже, запам’ятав, що там і де покладено, як орієнтуватися до самої могили. Як правило, вони чи не найбільше по ньому голосили, але покійник ще не встигав розкластися, як грабіжники, задихаючись від смороду, перевертали, шарпали й потрошили його в могильній тяжкій пітьмі при кволій лучині. Кваплячись – все ж таки страшно було, – вони багато бляшок губили, не все знаходили, тож дещо залишилося і для наших археологів, але то дріб’язок.

Друга категорія – це ті, хто через сто-двісті років прийшов у скіфські степи після скіфів: сармати. Ті не просто брали цінні речі, бо мали на меті й інше. Коли в край приходить новий народ, факт свого завоювання і освоєння земель він утверджує грабуванням кладовищ попереднього народу. Чому ми впевнені, що то були саме сармати? Річ у тім, що скіфи залишали в похованнях бронзові казани, а в них клали жертовну їжу, це, як правило, була туша вівці. За сто років, коли в межиріччі між Танаїсом та Істром з’явилися сармати, м’ясо в казанах уже зотліло, а окиси бронзи просякли кістки, й вони стали зовсім зеленими. Забираючи з собою казан після проникнення в могилу, сармати викидали позеленілу кістку, залишаючи її в могилі. По цьому (щоб кістка позеленіла, треба сто чи двісті років) археологи й дізнавалися, хто пограбував поховання синів змієногої богині.

Третя категорія – місцеві жителі, переселенці, які з’явилися в степах України сто – сто п’ятдесят років тому. Вичистивши могилу, злодії йшли собі далі, а з часом через пробитий лаз у поховальну камеру з потоками дощової чи талої води набивало чорнозему, і там, у глибині, де тільки царство глини, наявність чорнозему вказує, що ця могила вже пограбована в давні часи.

Нора в центральне поховання Товстої Могили була завдовжки в тридцять метрів. Підупалі духом археологи вибрали з неї землю, знайшли там кілька загублених грабіжниками золотих бляшок та наконечників бронзових стріл, фрагменти бойового пояса. Коли вже на дні відкрився вхід до поховальної камери-склепу, біля входу побачили щит. Грабіжницький лаз потрапив до господарської ніші, де стояли амфори, й вони їх побили, забрали все, що там знайшли. Прихопили з собою й бронзовий казан – для степовика то велика цінність, вкрай необхідна річ, таке добро охоче забирали в мертвяків, щоб варити м’ясо.

Ті, хто патрав могили, напевно знаючи, що у вхідній ямі не буває нічого цікавого, крім кухонного начиння, не пішли в неї, а материком обігнули її і наблизилися до поховальної камери. Археологів чекав зруйнований склеп, перемішані людські кістки, уламки амфор та набірного залізного обладунку, кілька сот золотих бляшок, золота спіральна обручка, дві великі золоті обкладинки від ритона (ріг для пиття), уламки булави.

Грабіжницький лаз пройшов усього за кілька сантиметрів од дромоса, де в ніші лежала пектораль – найбільший скарб, який будь-коли знаходили в скіфських курганах. У Товстій Могилі саме там, у дромосі, скіфи сховали найцінніший свій скарб. Біля входу в коридор вони поклали задушеного слугу, далі поставили бронзові лутерії, світильники і велику грецьку амфору з трьома ручками. В кінці дромоса, біля спуску в склеп, в один ряд лежав меч з окутими золотими платівками. Окуття рукояті і піхов меча прикрашене сценами боротьби звірів.

Борис Мозолевський захоплено вигукнув:

– Це перший скіфський меч у золотих піхвах, знайдений за останні 60 років в Україні!

Зображення на ньому було чітке, образи звірів навдивовижу ясні. Знайшли також оздоблений золотом батіг, або бунчук, і нарешті – НАРЕШТІ!!! – нагрудний убір (знак); ЗОЛОТА ПЕКТОРАЛЬ!

Помилково скіфи поклали в дромос золоті речі, а проміж них – найдорогоціннішу пектораль, чи зумисне, свідомо збивали з пуття майбутніх грабіжників – невідомо. Але саме це врятувало пектораль для майбутніх поколінь. Адже потрошителі, поминувши дромос, пішли далі прямісінько до камери.

Дромос був над щільним шаром глини, тож вода вниз не проникала, й тут зібралася муляка – копати ножем і працювати щіточками неможливо. Порпалися в муляці руками. Проведе Борис чи Євген п’ятірнею – і відчуває під пальцями рельєфні фігурки звірів, тварин на піхвах меча. (Де взялася там муляка? То – наслідки господарської діяльності людей: вода піднялася ближче до поверхні.) Збоку прорили ямку, щоб відвести воду, з часом дромос підсихав, муляка густішала. Коли проводили пальцями, з канавок і смужечок проступали мордочки тварин.

Євген Черненко:

– Не хочу тут вигадувати, хто першим до пекторалі доторкнувся – я чи Борис. Та й не пам’ятаю вже. Але все-таки, мабуть, Борис. Я тільки пам’ятаю те, що в ту мить ми були з ним у дромосі удвох, всі інші учасники експедиції залишалися на поверхні. І на все життя мені запам’яталося, як ми навперемінку проводили по муляці розчепіреними пальцями, а в тих слідах блищало золото, як Борис гарячкове шепотів: «Ой, буде, буде, буде. Ой буде, буде щось блищати і вже блищить!» Деталі на золотих речах гострі, тож ми порізали та покололи собі пучки, але навіть не відчували того.

Над тим місцем, де лежала пектораль, ще стояла вода. Борис одразу відчув, що предмет буде чималий. Тільки й сказав: «Витягаю!» Витяг, промив у воді й тримав у руках якусь мить здивовано.

А потім і питає захоплено:

– Як це називається?

– Пектораль, – кажу, – нагрудний знак скіфських царів.

Промили ми ще раз ту незвичайну знахідку, по черзі потримали її в руках. А на поверхні ще ніхто не знав, що ж ми щойно знайшли…

Із статті Б. Мозолевського «Скіфія! З висоти царських курганів».

«Золота пектораль – шедевр скіфо-античного мистецтва. Діаметр прикраси – 30 см, вага 1150 грамів. Три її яруси мають вигляд півмісяця, між витими джгутами – витвори образотворчого мистецтва. Середній ярус – рослинні мотиви, скульптурки птахів. На двох інших об’ємні зображення сцен боротьби звірів та сюжети зі скіфського життя. У центрі верхнього фриза – двоє роздягнених до пояса скіфів, які шиють сорочку із овечої шкури, розтягнувши її за рукави. Біля них – горити з луками і стрілами. Праворуч і ліворуч цієї сцени – свійські тварини зі своїми малятами: кінь, корова, вівця, коза, качка. Молодий скіф, сидячи навпочіпки, доїть вівцю, інший – сидить біля неї, тримаючи в руках амфору.

За своїми художніми якостями виріб не має собі рівних серед знахідок Степової Скіфії. Славнозвісний солоський гребінець та чортомлицька ваза лише наближаються до нього. Знахідка ставить цілий ряд питань з історії, життя та культури скіфського суспільства, які заслуговують на окрему працю.

Ми не маємо… можливості достеменно визначити місце небіжчика Товстої Могили в політичній історії Скіфії – безперечно лише те, що він був одним з верховних її правителів».

Мені так було потрібне відкриття небаченого досі… Я вклав стільки душі і зусиль, що сама глина від мого доторку мусила обернутися золотом, тому пектораль грабіжники курганів не винесли до мене. Друзі допомогли, щоб після експертизи знахідки повідомлення про неї потрапили в пресу і, зрозуміло, не лише у вітчизняну. Інформація справила враження. Спочатку захоплювалися вагою коштовного виробу, згодом майстерністю художника, вишуканістю образів. Здається, світ не був готовий до такого відкриття. Навіть автор роману археології «Боги, гробницы, ученые» К. Керам (ним зачитувалися в Союзі наприкінці шістдесятих і пізніше) не передбачав чогось «епохального» на території колишньої Скіфії.

Скіфський степ в уяві багатьох істориків і тих, хто близько стояв біля археології, був територією, де орди напівдиких кочових племен знаходили на якийсь час відпочинок після набігів на сусідні царства. «Да, скифы мы, да, азиаты мы…» Повторювати слова Блока стало на той час мало не правилом хорошого тону. Дарма, що багато історичних джерел підносили нам зовсім інший портрет скіфського суспільства – досконалішого, розвиненішого, приміром, за Геродотом. Дарма, що було відоме ім’я одного з семи світових мудреців – скіфа Анахарсиса – винахідника гончарного круга…

– Виваженість композиції моєї знахідки одразу впадала в очі. Художня досконалість засвідчила геніальність безіменного скіфського майстра, якому, безумовно, були відомі не лише секрети металу скіфів, а й звичаї свого народу, – говорив Б. Мозолевський.[98]

Ну а потім почалося… Спершу зателефонували Григорію Лукичеві Середі. Той примчав – як на крилах прилетів. Потім почало з’їжджатися начальство. Справа надто серйозна, і невдовзі до нас завітали скіфологи з Києва і Москви. І таке паломництво до могили тривало місяців зо два. А пектораль усе ще лежала на своєму місці в могилі, тільки на ніч ми замикали ляду і виставляли автоматників. З могили ми нічого не виймали ще й тому, що нас застерегли: приїде державна комісія. Вона й справді приїхала, прийняла нашу роботу. З’явився і тодішній перший секретар Дніпропетровського обкому КПУ Олексій Ватченко. Оскільки він був досить огрядний чолов’яга, то боялися за драбину, якою треба спускатися в скіфську яму. Щоб випробувати її міцність, нею одночасно спускалися два дебелі шахтарі – вона витримала їхню вагу, й місцеві власті заспокоїлися: значить, і Ватченка витримає. Говорили, пригадую, що перший обкому привезе на розкопки Брежнєва. Ватченко приїхав, але генсека з собою не привіз, сам у яму спустився, драбина хоч і скрипіла надсадно, але не тріснула, а все, слава Богу, завершилося благополучно, хоча місцеве начальство й перетрусилося.

Згодом надійшла вказівка: скарби сфотографувати і відправити Брежнєву в Кремль, що й було зроблено. Як кажуть, баба з воза – кобилі легше.

Коли скінчився потік високопосадових і просто керівних лицедіїв, ми полегшено зітхнули й нарешті вийняли пектораль, забрали її з собою в готель. У нас тоді був в Орджонікідзе скромний двокімнатний номер, ми поклали безцінну знахідку в ящик, накрили її піджаком і засунули ящик під ліжко. Кілька днів вона благополучно пролежала в тому ненадійному сховку під ліжком, а тоді раптом новина: пограбовано сусідній номер, де мешкали німецькі бізнесмени. Злодії залізли на другий поверх через балкон. Наш номер також мав балкон, ми перелякалися й негайно відвезли пектораль у місто, поклали її в сейф місцевого банку.

В Орджонікідзе пектораль виставлялася на загальні оглядини (її, звичайно ж, охороняли автоматники), народ валом валив, зліталися й з’їжджалися журналісти. Місцева влада навіть влаштувала прийом з цієї нагоди. Я, пам’ятаю, сидів на прийомі поруч з директором Інституту археології Шевченком, отож за чаркою візьми й скажи йому:

– Федоре Івановичу, а Борис – навіть не співробітник інституту. То мовби Інститут археології й не має відношення до знайденої пекторалі.

Директор швидко відповів:

– Уже співробітник.

– З якого це часу? – питаю ошелешено.

– Та вже хвилини зо дві, – була відповідь.

Пектораль, замотана, до речі, в сорочку Бориса Мозолевського й покладена в спеціально для цього виготовлений ящик, в супроводі озброєної охорони поїхала в Київ. І хоч охорона була надійна, ми з Борисом все одно не спали цілу ніч. А раптом… Адже про знахідку, як про сенсацію віку, повідомили у ста країнах світу!

Нас зустріли в Києві на вокзалі урочисто, з транспортом, з додатковою охороною. Пектораль у супроводі ескорту відвезли в скарбницю Національного банку України – на вічне зберігання.

Згодом, правда, її брали звідти і возили показувати – спершу Шелестові, а потім і Щербицькому. Розглядаючи знахідку, голова Ради Міністрів України запитав у директора Інституту археології:

– Коли ж будуть статті про цю незвичайну знахідку?

А директор наш, Федір Іванович, вирішив цим скористатися.

– У хлопців, – зітхнув, – кепські побутові умови, швидко не напишуть. Живуть у гуртожитку.

Щербицький повернувся до президента Академії наук Патона:

– Академія може щось зробити чи мені зайнятися?

– Академія може, – запевнив президент. І Борис отримав на проспекті Науки трикімнатну квартиру одразу ж. Щербицький, ще пригадую, запитав, яка в Бориса зарплатня? А Борис і не знав, яка, бо лише тиждень минув, як його оформили в інституті на посаду молодшого наукового співробітника. За нього відповів директор інституту:

– Мозолевський отримує 98 карбованців.

Щербицький повернувся до Патона:

– Академія може щось зробити чи мені цим зайнятися?

Патон відповів, що академія може, і дав Борису персональну ставку: 200 карбованців.

Відтоді слово «пектораль» стало одним з найпопулярніших (до того мало хто й знав, що то воно таке – отой нагрудний знак скіфів), ба навіть модним. У Києві відкрили (де нині станція метро Шулявська) ресторан «Пектораль» – ми там відзначали успішний захист кандидатської дисертації Бориса Мозолевського, а також моє п’ятдесятиріччя.

Сьогодні в українському степу її вже немає – Товстої Могили. А втім, археологія – це чи не єдина наука, що, досліджуючи пам’ятку, одночасно руйнує, губить її, і нічого тут не вдієш, з цим просто треба змиритися. Товстої Могили вже нема – і в той же час вона є. Бо належить уже історичній пам’яті – як і її будівничі, скіфи, сини змієногої богині.

Коли кургану не стало, в Орджонікідзе почали гадати, що придумати на його місці. Не будеш же знову насипати дев’ятиметровий курган, хоч така пропозиція теж була. Але для чого? Що втрачено, те втрачено.

На місці Товстої Могили залишилися лише вхідні ями з поховальними камерами царя, цариці з дитиною, їхніми слугами та яма для коней. Висловлювались пропозиції створити музей, але як у ті ями спускатися відвідувачам? Та й що вони там побачать? Порожні ями?

Думали-гадали, але так нічого й не придумали. І нині там навіть пам’ятного знака немає. А жаль… Більше двох тисяч років простояла скіфська могила – і зникла. Вхідні ями, як і місце, що його займав курган, засипали землею, все розрівняли, рекультивували і передали ту латку землі місцевій владі для подальшого господарського використання. І, здається, троє чоловік отримали місце Товстої Могили під дачі, повідгороджувалися парканами, посадили по весні сади і – прощай навіки, Товста Могила! Сьогодні, через чверть віку, там все заросло садками, і вже, мабуть, ніхто й не покаже місця, де колись здіймався до голубого неба знаменитий курган скіфів. А дві тисячі з лишком років тому простилався там ніким тоді не міряний степ Великої Скіфії. Шуміла ковила… Неподалік Товстої Могили стояли два кургани, але коли будували електродепо, їх зруйнували, а місце перетворили на будівельний майданчик, навіть не повідомивши про те археологів. І сьогодні під фундаментами електродепо лежить, можливо, ще ніким не бачена скіфська пектораль…

«Могили, могили, могили – глибокий світ далекої і неповторної Скіфії, – писатиме в передмові до своєї поеми «Ирій» Борис Мозолевський. – Місячної ночі і погідної днини, у зливи і заметілі стоять вони гордими пам’ятниками тим, що спорудили їх, а потім і самі поснули під ними… Але ж усі ті, кого ми розкопуємо, були колись не просто одиницями суспільства, а ще й живими людьми, що орали цю землю, пасли худобу, воювали, щось любили і когось ненавиділи.

Про що мріяли вони? Що вело їх крізь нетрі століть? І якщо всі вони пішли в землю, залишивши по собі ці мовчазні могили, в чому ж тоді полягає сенс людського буття?

Коли при свічечці у глибокому підземеллі ножем і щіточкою воскрешаєш до нового життя – життя вже в науці – те, що зовсім недавно ще, з історичного огляду, було чиєюсь живою долею, не можеш не пройматися такими питаннями і не шукати відповіді на них, і тоді починаєш бачити, що, крім історичної інформації, всі ті рештки несуть ще якесь незбагненне світло людського духу, яке і тебе спонукає бути трішечки чистішим і довірливішим, трішечки уважніше придивлятися до всього, що діється навкруг. І як мені, людині, що останньою вже бачить це світло, залишатися байдужим і не зробити спроби перекласти його на людську мову?»

Бориса Мозолевського, археолога, поета і славного чоловіка, не стало 1993 року восени. Друзі знали, що він тяжко хворіє, майже безнадійно, але не вірилось, що це станеться так швидко. Він ще не виповнився й зрілістю – всього лише п’ятдесят сім років. Ну хіба це вік? З такими роками жити та жити…

Його привезли до приміщення Спілки письменників України – прощатися. Зійшлися поети і археологи, історики і читачі, родичі і всі ті, кому він був і залишився дорогим.

Голова поета покоїлась на подушечці, засланій українською вишиваною хусткою з чорними й червоними барвами. Біля голови полум’янів пучечок калини і лежала беретка, яку він любив носити. Як у тій пісні: «Червоне – то любов, а чорне – то журба…»

Бориса повезли до вічної його домівки на Байкову гору, а мені досі здається, що на південь України, в оті його рідні степи, де:

Відгуло, відпалало нестерпно.

Тільки золото сонцем сія.

Синім свистом над сизим Степом

Славить вітер скіфське ім’я.

Лежить він на Байковій горі, його скіфи – по українських степах, а їхня – й віднині наша також пектораль – у національній скарбниці України. Її золоте сяйво є запорукою того, що ми, скіфів, наших далеких пращурів, і Бориса Мозолевського, поета нашого і їхнього також, ніколи не забудемо. Україна і Скіфія – то є два крила, на яких – віримо свято й нерушно – і досі літає і вічно літатиме правдива душа поета.

– Передай усім… – прохав він перед вічною розлукою друга свого і поета. – Скажи хлопцям, щоб не сварилися за те, що помилково називається славою… Хай шукають свою пектораль.

Що ж, це так, у кожного з нас мусить бути своя пектораль, і кожний з нас її – успішно чи ні – шукає все життя.

Маленькій своїй приятельці Марисі він якось написав такі рядки, що ними й завершимо свою розповідь про Бориса Мозолевського і його пектораль, яку взагалі завершити неможливо:

Не барися, Марисю,

Поки день не дотлів,

Підем з дядьком Борисом

Зустрічать журавлів.

У степу на могилі

Під веселе «курли»

Раптом скіфські богині

Повиходять з імли.

…А мені то не міфи —

В серці горнеться страх:

Справді, птиці чи скіфи

Пломенять на вітрах?

Із далекого вирію

Повертають назад

У країну, що вимріяв

Їхній сивий вожак!..

Підростай же, Марисю,

І до сонця злітай.

І живи, і борися,

І – усе пам’ятай:

Чим глибинніш коріння,

Тим стійкіша трава,

Той не знає старіння,

В кого пам’ять жива.

Відрядження до Скіфії грецького генія, або P. S. до чотирнадцятої частини

«…Що ж до мистецької вартості пекторалі, то треба, безперечно, погодитись, що це найбільший шедевр ювелірного мистецтва стародавніх. У розміщенні врівноваженої, але дзеркальної композиції обох сторін трьох фризів пекторалі відчувається безумовний вплив найвищих досягнень античного мистецтва. Сполучення в образах надзвичайної реалістичної натуралізації, навіть надлишкової для таких мініатюр деталізації, і монументальності з довершеністю всіх фігур, художнім відтворенням експресії, емоцій є свідченням безпосереднього зв’язку з найвідомішими школами античних скульпторів Греції ІV ст. до н. е. Праксителя, Скопаса, Лісіппа, Лехара.

Зазначимо, що пектораль з могили скіфського царя виявилася пошкодженою, ба навіть зі слідами ремонту. Про її належність скіфському цареві ніхто не сумнівається. А ось як вона потрапила до нього від найкращих ювелірів Еллади – це питання. Очевидно, мають рацію ті дослідники, які вважають її зробленою на замовлення скіфського царя. Митець, що робив пектораль, безумовно, побував у Скіфії, бачив її природу, людей, їхній одяг, озброєння, коней, корів, телят, сцени доїння худоби тощо. Можливо, він зробив і якісь малюнки-ескізи.

Тож, безперечно, мала слушність дослідниця пекторалі М. Русяєва, яка писала: «Отже, різні дослідники, на основі власних уявлень, запропонували концепції, кожна з яких дає змогу проникнути в зображувальну суть і символіку пекторалі. Але чи означає це, що подальше дослідження такого унікального твору завершено і на його розгляді треба поставити крапку? Ні, схоже, вона постійно привертатиме увагу вчених, хоч би якими достовірними здавалися б її інтерпретації та розшифрування окремих сюжетів. Адже вони багато в чому відбивають світогляд і менталітет дослідників, їхні релігійно-філософські пристрасті та погляди, що склалися завдяки опануванню сучасними науковими знаннями, бо навряд чи такими ж могли володіти навіть наймудріші представники скіфських номадів». (Черняков І. // Українська газета. – 2005. – № 23.)

Частина п’ятнадцята

Сказання про те, як одна велика Скіфія перетворилася на дві малі

Їхали сармати із Дону додому…

…За рікою Танаїсом вже не скіфська земля…

Геродот

Якщо Скіфія, будучи в статусі Великої, займала територію від Дністра на Заході до самого Дону на Сході (два її головні кордони в часи її найбільшої могуті), то її спадкоємиця (бодай і територіально) Україна трохи не дотягла до розмірів своєї попередниці. Вірніше, дотягла лише до селища Мілове Луганської області, що є нині крайнім пунктом нашої країни на Сході. Звідти до синього Дону рукою подати, але він вже належить Росії. Спершу предки наші з Київської Русі щось там не догледіли, потім запорожці, які успішно заселяли ті краї, а вже згодом і ми, українці, бо ж не мали тоді своєї держави і дбайливих правителів-господарів, які б захищали територію своєї країни – так ми й опинилися без Дону, хоч мали там свої володіння. Приміром, місто Таганрог – Ростовська область РФ, що на березі однойменної затоки Азовського моря, – колись належало Україні, але в 1925 році було у неї нагло відібрано комуністичною Росією і Україна, теж тоді комуністична, не посміла й заїкнутися, аби відстояти своє у «старшого брата». Тож їй, обібраній, на згадку про Дон хіба що дивна пісня залишилася – «їхали козаки із Дону додому».

Чому дивна? А пригадуєте її зміст, про те, як козаки

Підманули Галю – забрали з собою.

«Поїдемо з нами, з нами, козаками,

Лучче тобі буде, як в рідної мами».

Ой ти Галю, Галю молодая,

Лучче тобі буде,

як в рідної мами».

Наївна дівчина й погодилась пристати до незнайомих молодців. На свою біду, адже далі невідомо чиї козаки (донські чи запорозькі. Та й чи козаки взагалі, а не якісь драпіжники з великої дороги?), підманивши дівчину, взяли та й, не придумавши нічого кращого, прив’язали її – як про те співається в пісні, – «до сосни косами», потім «назбирали хмизу» і… «підпалили сосну одгори донизу».

Отакої! Не козаки (та хіба козаки були такими?), а справді розбійники, садисти, чи не з патологічною пристрастю до жорстокості, катування безневинної християнської душі (чи вони отримували насолоду від страждання інших?). І хоч прив’язана до палаючої сосни Галя криком кричала, але, судячи з усього, не врятувалася. Незбагненні козаки дівчину таки спалили. Живцем! Невідь за що і в ім’я чого. Просто так, під недобрий настрій. За здорово живеш!

Душогубці виступають у цій пісні… героями. Мовляв, хай інші матері научають своїх дочок і темної ночі гулять не пускають. Як повчання матерям і спалили Галю. Дивна, взагалі, педагогіка!

Звідтоді, як я вперше малим хлоп’ям почув цю пісню, то жахнувся неймовірній жорстокості козаків. Ось тільки невідомо чиїх. Але судячи з того, що їхали вони з Дону додому, себто в Україну, то мовби й наші, хоча українські козаки ніколи подібного не чинили – та ще з дівчиною, яку самі ж і підманули. Справжні козаки, судячи із все тих же народних пісень, були зовсім-зовсім іншими, в крайньому разі не звірами, не зграями різунів з великої дороги, а воїнами-захисниками, лицарями-січовиками… Так ось звідтоді в моїй дитячій уяві Дон довгий час уособлювався з чимось нелюдським, вкрай лютим, якщо козаки невинне дівча ні за що спалили живцем, прив’язавши його до сосни косами… Ще й похвастали про те звірство у пісні.

Я тоді ні-ні та й думав: а раптом то були не українські лицарі-січовики, запорожці славетні, а прадавні сармати, які колись кочували за Доном? Раптом… раптом – моя дитяча уява хіба ж так розгулювалась! – якийсь їхній загін, заблукавши в часі (я тоді захоплювався фантастикою), виринув уже в Україні, захопив дорогою дівчину і спалив її з притаманною їм жорстокістю, що для них була звична. Сармати, як і всі кочовики, та ще у ті прадавні, дикі часи, не були лагідними чи рахманними. І я, малий, переінакшивши на свій лад пісню (таку нехарактерну за змістом для українських поетичних творінь), виспівував її по-своєму: «Їхали сармати із Дону додому». І тоді все ставало на свої місця і я міг хоч якось пояснити ту жорстокість, з якою невідомі «козаки» розправилися з дівчиною…

Так мені й запам’ятався Дон (у греків Танаїс), нині річка в Російській Федерації, половина якої колись належала скіфам, а половина – сарматам. Нинішня її довжина 1970 км. Впадає в Азовське море, утворюючи дельту площею в 340 км 2.

Типова рівнинна ріка, судноплавна від гирла до впадіння р. Сосни. Після спорудження Волго-Донського судноплавного каналу має зв’язок з Балтійським, Білим і Каспійськими морями.

Славиться оселедцями, які так і звуться – донські. Ще й сьогодні там ловиться добрий лящ, сазан, чехонь, не кажучи вже про осетра чи севрюгу, а в давні часи, коли Дон був прикордонною річкою між двома кочовими народами, й поготів.

Майже всі дослідники визнають іраномовне (а отже, скіфське або сарматське) походження назви Дон – у значенні «вода, ріка». (У сучасних осетин, чия мова близька до скіфської, слово «дон» і існує у цьому значенні, утворюючи гідроніми (Гізельдон та ін.).)

В часи, про які і йде мова, це була прикордонна річка між двома чи не братніми народами: на одному березі якої – західному – закінчувалися володіння скіфів, а на другому – східному – починалися сарматські. І все було добре. До пори, до часу. І доти все було гаразд на пограниччі, доки сарматам не стало тісно у своїх краях…

Як і скіфи, сармати теж були іраномовними, більше того, вважалися спорідненими зі скіфами, простіше – їхніми родичами. Вельми близькими. Їм, своїм родакам та братам, сармати, врешті-решт, і завдали чи не смертельного удару, від якого скіфи так і не зуміли оговтатись. Принаймні втриматися у тих краях, які вони віками вважали своїми.

В економічному і культурному відношенні сармати – особливо на початковій стадії своєї історії – значно відставали від своїх родаків, хоча особливістю їхнього господарства було, як і в скіфів, кочове скотарство. Але заковика в тім, що на той час скіфська зоря вже почала схилятися до заходу, згасала і всі їхні нечувані та вражаючі злети вже давно лишилися позаду, вони жили тільки минулим, не дбаючи про сьогодення, вірячи, що вони все ще сильні й непереможні як колись, а сарматська ще тільки-но яскраво сходила на сході, і їхні злети і піки могутності ще були попереду. В ІV ст. до н. е. сармати вже утворили великі союзи споріднених племен і через десятки років, зміцнівши й утвердившись, всепожираючою лавиною, якій, як і саранчі, не було спину, посунули через Дон. До ІІ ст. до н. е. вони захопили чи не все Північне Причорномор’я, поклавши край державі Іданфірса та Атея, яку до того навіть перси не могли здолати. І – як підсумок: «З послабленням скіфської могутності у ІІ ст. до н. е. роль основного історичного і культурного фактора на півдні Східної Європи перейшла від скіфів до сарматів. З їхнім іменем пов’язаний цілий період стародавньої історії Півдня нашої країни. Сармати були активними учасниками великого переселення народів на рубежі античної і ранньослов’янської епох. Вони протягом шести століть займали панівне становище в приазовських і причорноморських степах і внесли зміни в етнічний склад і культуру[99] населення всього Північного Причорномор’я» (Історія Української РСР. Т. І. С. 177).

А втім, це сталося не одномоментно і не протягом одного чи кількох походів сарматів на скіфську вотчину, не за кілька років – процес занепаду Скіфії, її агонія (в тім числі й під ударами сарматів, що наростали й лютішали), тривали століттями. Скіфія мала достатньо часу, щоб стати на ноги й дати відсіч молодому агресорові, але не зуміла встати і не дала…

На думку фахівців («На світанку історії»), спад настав (після бурхливого сплеску, що стався в ІV ст. до н. е.) «на межі ІV і III ст. до н. е.», коли «степові скіфські пам’ятки» почали зникати, що «безумовно, засвідчує крах Великої Скіфії. На думку науковців, до цієї катастрофи спричинився цілий комплекс явищ: погіршення кліматичних умов[100] і висихання степів, тривале витолочування трав’яного покриву внаслідок інтенсивного випасання худоби, занепад економічних ресурсів Лісостепу через активну експлуатацію тощо. Все це призвело до руйнування підвалин Скіфії, загибелі її як держави». І далі це видання – «На світанку історії» – згадує консолідацію і посилення сарматських племен у пониззі Дону.

Щоправда, погіршення кліматичних умов та висихання степів торкнулося в однаковій мірі й сарматів (не забуваймо, вони теж були кочівниками й інтенсивно займалися скотарством), не менше, аніж скіфів, але сармати чомусь вистояли, а скіфи зігнулися й занепали. Більше того, сарматська орда виявилася стократ сильнішою і взяла гору над скіфською – навіть за наявності «витолочування трав’яного покриву внаслідок інтенсивного випасання худоби». Проте факт залишається фактом: внаслідок занепаду економічних ресурсів скіфи програли битву за життєвий простір. Але їхній занепад, очевидно (власне, причини їхнього занепаду, в тім числі й кліматичні та екологічні), не зачепив сарматів, навпаки, зміцнівши, вони кількісно виросли і, врешті-решт, переселилися в межиріччя Дону – Борисфена і далі до Дунаю, де й зайняли панівне становище на цілих шість століть.

Так уже утрадиційнилося в історичній літературі, що істинною причиною загибелі Великої Скіфії (а згодом і Малої, аж доки й вона не зникла з історичної арени) була все ж таки вікова сарматська навала. Всі, хто писав про це, незмінно посилалися на Діодора Сицилійського, давньогрецького історика, автора «Історичної бібліотеки» в 40 книгах (повністю збереглися книги 1–5 і 11–20, інші в уривках), що охоплює історію Стародавнього Сходу, Греції, елліністичних держав від легендарного часу до середини І ст. до н. е.

Так ось Діодор Сицилійський писав у своїй «Бібліотеці» й про сарматів (савроматів), що це вони, «багато років по тому зробившись сильнішими, спустошили значну частину Скіфії, до ноги винищуючи переможених, перетворили більшу частину країни на пустелю». (Щоправда, давньогрецький історик не пояснив, а як же самі сармати потім непогано жили у тій буцімто пустелі?)

Але відразу ж за цією цитатою українські історики все ж таки доповнюють свою гіпотезу іншими факторами: «…проте останні дослідження довели, що причиною падіння Скіфії були… екологічні та внутрішні негаразди», що, мовляв, «кочове господарство скіфів внаслідок надмірного росту поголів’я худоби та збільшення кількості населення вкрай виснажило пасовиська і призвело до так званої дігресії, коли рослинний покрив не встигав відтворюватись і, отже, не забезпечував кормової бази». До дігресії – ерозії ґрунту та епізоотії додалося буцімто раптове погіршення клімату, що спостерігалося протягом III – ІІ ст. до н. е. в усьому поясі євразійських степів. Тривалі посухи та джути (утворення льодової кірки на поверхні пасовиська) чергувалися із надмірно спекотним літом та суворою зимою, і все це разом остаточно зруйнувало скотарство, призвівши до значного зменшення населення Скіфії. І всі ці лиха відбувалися на тлі соціальної кризи, яку переживало скіфське суспільство… Хоча всі вищенаведені біди в одинаковій мірі стосувалися, особливо кліматичні умови, збільшення поголів’я худоби й населення, і сарматів, як кочівників-скотарів, адже вони теж інтенсивно випасали в степах свою худобу, проте їхнє населення чомусь не потерпало від кліматичних негараздів, і Сарматія швидко зростала у своїй могуті…

А колись же вони – скіфи і сармати – були чи не братами.

А колись же вони родичалися, сармати до скіфів переправлялися через Дон у гості, а скіфи через той же Дон переправлялися в гості до сарматів.

І все колись починалося так легендарно-поетично. Принаймні за Геродотом, який подає таку романтичну легенду про походження савроматів:

«Про савроматів розповідають таке: коли елліни вступили в боротьбу з амазонками (амазонок скіфи звуть Οιορπατα; ця назва в перекладі на еллінську мову значить «чоловіковбивці»), то, як гласить легенда, елліни, перемігши їх у битві при Фермодонті (сучасна р. Терме на території Малої Азії. – В. Ч.) відпливли назад, везучи з собою на трьох кораблях амазонок, яких вони спромоглися захопити в полон. Останні у відкритому морі напали на чоловіків та порубали їх; але вони не знали кораблів та не вміли впоратися ані з кермом, ані з вітрилами, ані з веслами й тому після вбивства чоловіків почали носитися по хвилях за волею вітру та прибули до Кремн на Меотійському озері (північне узбережжя Азовського моря. – В. Ч.): ці Кремни лежать у землі вільних скіфів. Полишивши тут кораблі, амазонки подалися до населеної місцевості; зустрівши перший табун коней, вони захопили його, сіли верхи та почали грабувати володіння скіфів.

Скіфи не могли пояснити собі того, що сталося, оскільки не знали ані їхньої мови, ані одежі та дивувалися, звідки вони взялися; вони прийняли амазонок за чоловіків однакового віку та стали з ними до бою. У битві скіфи заволоділи трупами амазонок й таким чином узнали, що вони – жінки. Тоді скіфи на раді вирішили аж ніяк не вбивати більше амазонок, а послати до них наймолодших із свого середовища, приблизно в тій самій кількості, скільки було амазонок; юнакам було наказано стати табором по сусідству з ними та робити все, що вони робитимуть, а якщо ті їх переслідуватимуть, не ставати з ними до бою, а тікати; коли ж вони припинять переслідування – повернутися та затаборувати по сусідству. Так вирішили на раді скіфи, бажаючи мати дітей від цих жінок.

Юнаки, яких послали, почали виконувати цей наказ; амазонки, помітивши, що вони прийшли без усякого злого наміру, облишили їх; кожного дня обидва табори все більше та більше зближувались. Юнаки, подібно до амазонок, нічого не мали з собою, крім зброї та коней, й тому вели однакове з ними життя, займаючись полюванням та наїздами.

Десь опівдні амазонки робили таке: вони розходилися по одній або парами, відходячи далеко одна від одної до вітру. Помітивши це, скіфи почали робити таке саме; один з них наблизився до однієї амазонки, що була на самоті; остання не відштовхнула його та віддалася йому, не пручаючись. Вона не могла з ним розмовляти, оскільки вони не розуміли одне одного, й тому показала йому рукою наступного дня прийти на те ж саме місце та привести з собою ще одного, показуючи на мигах, щоби їх було двоє й що вона приведе з собою також іншу. Юнак, полишивши її, розповів про це товаришам. Наступного дня він сам прийшов на те саме місце і привів з собою іншого; він знайшов амазонку разом з іншою, які вже чекали. Решта юнаків, узнавши про це, також підманили до себе інших амазонок.

Після цього вони поєднали два табори та почали жити разом, причому кожен з юнаків мав за дружину ту, з якою вперше злягався. Чоловіки не спромоглися навчитися мови жінок, але жінки перейняли мову чоловіків…»

Далі, за Геродотом, амазонки запропонували чоловікам податися за річку Танаїс, оскільки відчували себе винними за те, що зруйнували країну скіфів та залишили батьків без синів.

«Юнаки погодились на це. Вони переправились через Танаїс, а потім три дні йшли на схід від Танаїса та три дні на північ від Меотиди. Прибувши до місцевості, де живуть і нині, вони оселилися там (за такими координатами це – степи межиріччя Дону й Волги). З тієї пори савроматські жінки здавна живуть в такий спосіб: вони їздять верхи на полювання з чоловіками та без них, виходять на війну та носять однаковий з чоловіками одяг.

Савромати розмовляють скіфською мовою, але здавна зіпсованою, позаяк амазонки не оволоділи нею остаточно», – підсумовує Геродот.

Що й говорити, вельми красиву й хвилюючу легенду передає «батько історії», що її він почув від скіфів. І це зайвий раз свідчить, що скіфи таки мали свої легенди і передання (на грецький кшталт – міфи), сказання і билиці та різні оповідки, часом зворушливо-піднесені, що нічим не поступалися за красою й поетичністю грецьким міфам…

Амазонки по степах літали,

На сухих і легких конях, як

На власному стремлінні.

Золоті сережки так блищали

У вранішнього сонця промінні…

В. Хахеу

«НАЩАДКИ АМАЗОНОК НАСТУПАЮТЬ» – так один з авторів, котрий писав про Скіфію, поетично назвав главу про вторгнення на батьківщину синів змієногої богині войовничих сарматських племен.

Звичайно, як і кожне порівняння, воно дещо шкутильгає, та все ж…

Нащадки амазонок…

Озброєні жінки відомі не лише в сарматів (чи скіфів), вони знані і в інших народів – наприклад, в аланів середньовіччя. Правда, за даними археології, число жіночих поховань зі зброєю в сарматів більше, як у скіфів, і досягає двадцяти відсотків від загального числа могил зі зброєю. Але, як справедливо зазначає згадуваний автор (О. Смирнов, монографія «Скіфи»), «кочівники сармати, чоловіки, здійснювали далекі походи, залишаючи вдома своїх жінок зо всім господарством і рабами. У таких умовах вдома мусила б залишатися озброєна група. Малоймовірно, аби цей військовий прошарок складали одні лише жінки, але вони відігравали у ньому велику роль. Ось чому образ савроматських жінок-войовниць набув такої популярності. Амазонки ввійшли в античну літературу та образотворче мистецтво. Амазонки були улюбленим мотивом на грецьких розписних вазах. Їх зображували на коні і зі списом як таких, які воювали з греками».

Але не забуваймо, що саме грек Діодор Сицилійський (а він для своїх праць використовував більш ранні, невідомі нам джерела), описуючи амазонок – модна тоді тема у греків! – сарматських жінок-войовниць, згадує про якусь їхню (імені її не називає) царицю, яка, виявляється, «вирушивши війною в країну за рікою Танаїс… підкорила всі сусідні племена (маються на увазі, звичайно ж, скіфи. – В. Ч.) аж до Фракії і, повернувшись додому з багатою здобиччю, збудувала розкішні храми богам…»

Гм-гм… Можливо, якимось загоном сарматських вояків і верховодила жінка-войовниця, можливо, вона й була в них царицею, можливо, вона й провела стрімкий і навальний рейд в глибину скіфської території (хоча навряд, аби за один раз пройшла із загоном від Танаїса й до Борисфена), розбила якийсь там скіфський (може, й не один) загін і повернулася додому, себто в степи за Танаїсом) з багатими трофеями та заходилася там будувати розкішні храми (хоча звідки такі дані в Діодора? Щодо будівництва сарматами храмів? Науці невідомо, аби кочівники сармати (як, між іншим, і скіфи) споруджували храми богам – не тільки пишні, а й будь-які!), але скіфів все ж перемогли не сарматські жінки, не міфічні амазонки, хоч це й вабно, а реальні сарматські воїни-чоловіки, з яких у них і складалося військо… Решта – легенди, міфи, до яких греки були великими любителями і вдатними майстрами по їх створенню…

А втім, як свідчить історія, у сарматів іноді верховодили не лише чоловіки, а й навіть жінки. Правда, найбільш войовничі з них. Як ось хоча б Амага. Про цю незвичайну сарматську войовницю світ вперше дізнався з новели давньогрецького історика ІІ ст. до н. е. Полієна, автора «Воєнних хитрощів» у 8 книгах, у яких є відомості про скіфів, таврів та про деякі факти з історії Боспорської держави, про тамтешніх царів Левкона і Перисада, а також про сарматську царицю на ймення Амага. Ось вона:

«Амага, жона Мідосанка, царя сарматів, які мешкали на понтійському узбережжі, бачачи, що муж її віддається розкошам і пиятиці, здебільшого чинила сама суд і розправу, сама розставляла гарнізони у своїй країні, відбивала набіги ворогів і допомагала ображеним сусідам. Блискуча слава про неї рознеслася по всій Скіфії, так що і херсонесці, які мешкали на Таврійському півострові, яких приневолювали кривджені царем сусідніх скіфів, попросили прийняти їх в число її союзників. Амага спершу послала скіфському цареві наказ припинити свої набіги на Херсонес, коли ж скіфи не послухались, то вона вибрала 120 чоловік, сильних душею і тілом, дала кожному по троє коней і, проскакавши з ними за одну добу 1200 стадіїв, несподівано заявилась до двору царя і перебила всіх його стражів, які стояли біля воріт. Скіфи розгубилися від несподіванки і уявили, що нападників не стільки, скільки вони бачили, а значно більше. Амага ж, увірвавшись зі своїм загоном до палацу, вбила царя і родичів та друзів, які були з ним, країну віддала херсонесцям, а царську владу вручила синові убитого, наказавши йому правити справедливо і, пам’ятаючи сумну кончину батька, не чіпати сусідніх еллінів та варварів».

Хронологічно легенда – а це всього лише легенда – припадає на час, коли царював попередник Скілура (чи не його батько?), і таким чином після вбивства батька син його Скілур – але за допомогою сарматської цариці – став царем.

Їхньою батьківщиною були приуральсько-поволзькі степи, звідки вони й перебралися в причорноморські – спершу лише до Дону (на той час скіфи ще були при силі і не пускали їх через Дон), а потім, перейшовши його, заселили степи аж до Дунаю і далі. І буцімто їх тоді – ще на їхній прабатьківщині, – коли вони мешкали біля річки Ра (так у давнину звалася Волга), – називали «савріма» – принаймні за іранським героїчним епосом «Авеста».

Є у греків слівце «етнікон», що означає назву народу. Самоназва сарматів нам невідома, а ось їхній етнікон, на думку спеціалістів, походить від давньо-іранського «саоромант» – що означає «оперезаний мечем», «той, хто носить меч».

Археологічні матеріали незаперечно доводять спорідненість сарматів із скіфами (під час війни з Дарієм вони активно діяли на боці скіфів). Складалися сармати з різних споріднених племен, серед яких Стратон називає язигів, сарматів (так званих «царських»), ургів, роксоланів, аорів та верхніх аорів і сіраків. Згодом античні автори до цього списку додадуть ще одне сарматське угрупування – аланів.

Ранній період сарматської історії, коли вони мешкали в степах за Танаїсом і були східними сусідами скіфів, нам не відомий. Але вже пізніше їхні кургани починають з’являтися по всій степовій смузі України від Сіверського Дінця до Дунаю, на півдні сягають передгір’їв Криму, на півночі – широт Києва, на північному заході аж до передгір’їв Карпат (Лісове Полісся). Це після того, як сармати, перейшовши Дон та захопивши скіфські степи, понеслися ураганом до Дунаю і далі, далі, далі… Овідій Назон, римський поет, який у 8 р. н. е., перебував у засланні в м. Томи (сучасна Констанца, що тоді вважалися прикордонним населеним пунктом імперії) у своїх «Листах з Понту» скаржився на жахливе своє життя у варварських краях:

«Мене оточують дике плем’я савроматів, бесси та гети… Лютий ворог, озброєний луками та просякнутими отрутою стрілами, оглядає мури на тяжко дихаючому коні; і подібно до хижого вовка… варвар забирає в полон усіх, кого знаходить у полях, ще не укритого за огорожею воріт… Я живу… на сарматському узбережжі, що межує з грубими гетами… Великий натовп сарматського та гетського племені роз’їжджає на конях по дорогах. Серед них нема жодного, хто не носив би сагайдака, лука та стріл, смертоносних через зміїну отруту… Нас ледь-ледь захищає фортеця, але в середині мурів викликає страх натовп варварів, перемішаний з греками, бо ж варвари живуть разом із нами без будь-якої різниці і займають більшу частину осель… Ворогів доводиться боятися й праворуч, і ліворуч, їхня близькість лякає з обох боків: з одного боку, можна відчути бістонські сариси (бістони – фракійське плем’я, сариса – довгий спис) з іншого – стріли, пущені сарматською рукою».

На Середньому Дунаї, як згадуватиме Тацит Публій Корнелій, історик і політичний діяч Стародавнього Риму, «ім’я скіфів скрізь переходить в імена сарматів і германців».

«У І ст. до н. е. роксолани (одне з сарматських племен, вельми войовниче, могутнє і дієве) почали нападати на римську провінцію Мезію, і римляни змушені були побудувати довгий ланцюг укріплень вздовж берегів Дунаю, який був північним кордоном Римської імперії. Щоб захистити кордони від неспокійного сусідства з «номадами», у Криму та Ольвії були розквартировані римські гарнізони. Роксолани у І ст. до н. е., за імператора Веспасіана, «у великій кількості потай переправлялися через Істр у Мезію і потім обрушилися великою силою» на римський гарнізон і пронеслись по всій країні, «вивозячи і виносячи все, з чим вони зустрічались» (Історія Української РСР. Т. І. С. 181). Там же: «Часті воєнні сутички з сарматами наприкінці І ст. та в II ст. до н. е. знайшли відображення в образотворчому мистецтві Боспору і причорноморських міст. Яскравими пам’ятками цих бурхливих подій є розписи пантикапейських склепів, які передають сцени бою з кочовиками. На кам’яних надгробних рельєфах, теракотових статуетках, монетах зустрічаються зображення піших і кінних воїнів, одягнутих у панцири, палаючі фортеці з прикутими до їх стін полоненими варварами і ряд інших сюжетів. У воїнів, зображених на цих пам’ятках, характерні для сарматського озброєння мечі з кільцевим навершям, довгі списи, плащі, що майорять від швидкого бігу, і круглі фалари[101] в кінській збруї.

Алани, просунувшись у район Дунаю, взяли участь у маркоманській війні і були схарактеризовані античними авторами як «хоробрі», «сильні й багатокінні воїни». Разом з роксоланами, костобоками, бастарнами і багатьма іншими племенами вони брали участь у загальній змові племен проти Риму.

«…Про дальші дії сарматської кінноти разом з гунами на Середньому Дунаї та на Тисі розповідають пізні римські історики. Алани пройшли через всю Європу, проникли на Рейн, Британські острови, в Галлію та Іспанію, переправилися морем до Африки. Частина східних аланів, що лишалася на своїх попередніх місцях, ймовірно переселилась у басейн Верхнього Дінця.

…З приходом готів і гунів у степи Північного Причорномор’я закінчився сарматський період у стародавній історії Півдня нашої країни».

Ім’я сармати з’явилося в античних джерелах у ІІІ ст. до н. е. як збірна назва різних племен (на кшталт радянських людей в колишньому СРСР), що «утворювали одне плем’я, але розділене на кілька народів з різними назвами». Сармати розмовляли тією ж мовою, що й скіфи, і належали до північно-східної групи іранських мов (як вважають лінгвісти, відгомін цієї мови можна знайти в сучасній осетинській мові, і це все, що лишилося від скіфської мови – відгомін в чужій мові).

Ще коли сармати жили в Поволжі та Приураллі, у них вже тоді інтенсивно розвивалося конярство (породи їхніх степових коней були ідентичні скіфським степовим породам), вершники були озброєні залізною зброєю, тоді ж почали утворюватися союзи споріднених племен на чолі з вождями, які пізніше набудуть статус царів.

На історичну арені «ті, що підперезані мечами», вийшли досить сильними у воєнному відношенні. Як і в політичному об’єднанні. Мета їхня – розширення пасовиськ у Причорномор’ї, і вони її загалом успішно досягнуть ще на першому етапі «здобуття нової батьківщини».

Їхнє населення швидко зростало (як і поголів’я худоби та коней), їм стало тісно за Доном, і тоді й почалася міграція сарматських племен на правий берег Дону, в глиб скіфських володінь. Спершу вони проникали за Дон від випадку до випадку (чи просто робили грабіжницькі набіги у вотчини сусідів), але вже у ІІ ст. до н. е. це стало масовим явищем. Існує кілька хвиль сарматських переселень до Скіфії: перша ймовірно наприкінці ІV ст. до н. е., друга – в останній чверті І ст. до н. е., коли вони захопили територію між Борисфеном та Танаїсом» (Страбон), масово переселялися на правобережжя Дніпра і далі на захід, коли досягли Дунаю і Пруту, а третя хвиля пов’язана з перекочівкою їхніх племен аорів та аланів у Північне Причорномор’я в середині І ст. до н. е. І коли все Подніпров’я опинилося під владою сарматів, життя тамтешньому місцевому люду вже не було. Городища їхні спорожніли, припинилися похорони на могильниках, населення спершу ховалося у важкодоступних для кіннотників заплавах Дніпра, а тоді, коли загарбники і звідти його викурили, подалося на північний схід та захід, частина в Нижнє Подніпров’я та передгір’я Криму. Остання ж хвиля сарматських міграцій до Північного Причорномор’я була здійснена так званими пізньосарматськими племенами, і звідтоді назва «Скіфія» взагалі перестає існувати, а замість неї з’явилася «Сарматія», західний кордон якої до І ст. до н. е. (на карті Агриппи) проходив ще по лівому березі Дніпра, а пізніше (на карті Птоломея) вже по Віслі. Звідтоді назва Сарматія стала географічним визначенням чималої території, що її зайняли різні за етнічним походженням племена, які мали збірну назву сармати. Як у скіфів, у сарматів теж були «кращі» сармати (себто «царські»), войовничі племена, які й очолювали політичне й територіальне об’єднання скіфських переможців. За свідченням істориків, «кінні загони царських сарматів у своєму русі на захід, очевидно, досить стрімко пронеслися через причорноморські степи».

І скіфам перестало таланити. Катастрофічно!

Чи доля від них відвернулася?

І це від тих скіфів, які до того, – починаючи ще з кіммерійців, – не знали поразок у будь-яких війнах. (Особливо їм десятиліттями щастило в Передній Азії, а суперники там були сильні й достойні!) І раптом наче хто їм наврочив – сарматська важка кіннота налітала такими хмарами, що не було просвітку. Скіфські загони або лягали трупами в сутичках, або, розсіяні, деморалізовані, відходили все далі й далі в глиб своїх степів і ніде не могли зачепитися, і ніде не могли знайти рятунку – звідусіль їх викурювали родичі з-за Танаїса і знищували до ноги. Відходили від самого Дону й до Дніпра і далі з величезними втратами, і разом з ними в хмарах куряви відходили їхні сім’ї, сунули стада худоби й табуни… Ревисько, іржання, лемент жінок, плач дітей і – ніде порятунку.

Відступ, відступ, відступ…

Безконечний відступ, і після кожної сутички їхні ряди значно ріділи і поповнювати їх уже не було ким.

З кожним літом зменшувалася їхня – ще вчора, здавалось, безмежна – батьківщина, і ніде вони не могли зачепитися, і все не вдавалося їм дати належну відсіч загарбникам, які почали зживати їх зі світу білого. Чи вождів-царів у них на ті часи не виявилося вдатних, таких як Іданфірс та Атей, чи військо їхнє, до того непереможне, геть захиріло – хто тепер достеменно скаже. І вони з десятиліття в десятиліття терпіли крах. І це вони – переможці Дарієвих орд!

Змінились часи, а з ними і скіфи. Із колись гонорових войовничих лицарів перетворилися на втікачів… І скажуть вони (як пізніше через віки та віки, коли Росія заграбастувала запорозькі вольниці, гірко промовлять козаки): «Проспали степи!..»

Невезіння триватиме не рік, не два, не одне десятиліття, ба століттями, доки сармати не витіснять скіфів з тієї їхньої батьківщини, яку вони колись відвоювали у кіммерійців. І тепер те лихо, що вони його раніше завдали кіммерійцям, повернулося до них самих, і вони вип’ють сповна ту чашу, яку колись примусили випити кіммерійців.

Як пізніше буде сказано у Святому Письмі християн: якою мірою ти міряєш, такою і тобі буде відміряно.

Воістину!

Захопивши скіфські терени, сарматські племена під орудою царських сарматів заходилися там облаштовуватися, як у себе вдома – як час покаже, на шість століть. В чужих краях, що стали вже їхніми, вони займалися скотарством, як і раніше ведучи кочовий спосіб життя, здійснювали протягом року замкнутий цикл кочувань за певними маршрутами. «Вони йшли за своїми стадами, – свідчить Страбон, – вибираючи завжди місцевості з добрими пасовиськами, взимку – в болотах біля Меотиди (Азовське море), а влітку – на рівнинах».

Були в них зимівники і в Нижньому Подунав’ї, там вони згодом осядуть ґрунтовно і стануть разом з фракійцями та гетами найсильнішими племенами. Табуни їхні з літа в літо множилися і ходили на обріях хмарами, людність їхня на нових просторах зростала з року в рік, і рідко яка сім’я мала менше десяти дітей.

Все в них складалося добре, ось тільки мирними вони ніколи не були. І, здавалось, що й не могли бути. Без постійних воєн сармати не уявляли свого життя, і війни у них не затихали роками і були визначальними у їхньому неспокійному бутті. Воювали за пасовиська, за нові землі і задля здобичі, особливо рабів, що їх вони продавали у грецькі міста, набиваючи капшуки золотом. А найбільше воювали зі скіфами, яких поступово, але неухильно витіснювали з Придніпров’я на південь до моря, а потім – за Дунай. У ході воєн та облаштування на нових територіях виникали й міцніли союзи їхніх племен, удосконалювалась організація ведення воєн. Сарматська кіннота завжди налітала раптово, наче нізвідки вигулькувала. Ще на підльоті засипала ворога стрілами та дротиками, потім вершники кололи всіх і вся списами, рубали мечами, а довершували розгром арканами (потрібні були полонені). Всеперемагаюча сила і нахабність їхня була в кінноті, коли вершник і кінь, зливаючись в одне, творили чудеса хоробрості. Проте ось без коней вони були ніщо. Корнелій Тацит свідчить, що не було «більших боягузів (за сарматів. – В. Ч.), коли треба битися пішки; але як тільки вони з’являються кінними загонами, майже ніякий бойовий порядок не в змозі вчинити опір».

Жінки їхні займалися прядінням, ткацтвом, виготовленням повстяних виробів чи ліпного посуду.

Всі вони – чоловіки в першу чергу та й жінки теж – відзначалися неймовірною войовничістю та сміливою вдачею, нахабністю і звагою, що, як відомо, завжди перемагає. Як і родичі їхні, скіфи, мешкали в повстяних кибитках на возах, їжа у них була проста і невибаглива: м’ясо, сир, молоко. Як свідчить Пліній, любили просяну кашу.

Одяг теж не відрізнявся від скіфського чимось особливим (віддалеки їх не можна було розпізнати, хто є хто) – в ходу був плащ грецького типу, скріплений на плечі фібулою, з головних уборів – незмінні гостроверхі башлики, повстяні і шкіряні.

Жінки носили довгий одяг, підперезаний поясом, обшитий на комірі, рукавах і подолі бісером, скріплений на грудях і плечах фібулами (від сарматів фібули набули поширення на півдні Східної Європи), а також довгі шаровари. Бісером розшивалося і гостроносе взуття.

Незмінні прикраси: намисто, сережки, підвіски, браслети, каблучки, персні. Одне слово, сармати були близнюками скіфів у всьому і за всіма параметрами. Недарма ж – близькі їхні родичі, з одним корінням і не виключено, що з однією мовою…

І все ж саме сармати (вкупі з погіршеною економічною ситуацією в синів змієногої богині) завдали їм чи не смертельного удару, вигнавши своїх родаків з обжитих степів у світ широкий, простіше, перетворивши їх з господарів і вдатних воїнів на втікачів-блукачів без батьківщини і без майбутнього.

Знищивши скіфів, звівши їх нанівець і взагалі з історичної арени, перетворивши «Скіфію» на «Сарматію», вони і самі через століття будуть знищені іншими, ще войовничішими, ще затятішими племенами. І теж будуть вигнані зі степів Причорномор’я у світ широкий, де й згинуть-пощезнуть, зійшовши навічно з історичної арени, розчинившись серед інших народів… Як говорить українська поговірка: мала іскра поле спалить, але й сама пощезне. Воістину, не рий ями ближньому, щоб не опинитись у ній самому…

Але до загибелі ще будуть цілі століття сарматського розквіту. За більш як півтисячолітнє життя в степах Північного Причорномор’я, на колишній скіфській батьківщині, яку вони перетворять на свою, сармати все ж полишать глибокий слід, хоч і втратять свою Сарматію (як скіфів вони позбавлять Скіфії). Більше того, цей кочовий народ (сьогодні тут, завтра там) підтримував тісні торгівельні зв’язки з Китаєм, Індією, Іраном та Єгиптом, посилаючи туди каравани з товарами, а навзамін привозячи те, що їм було необхідне: бронзові дзеркала, вироби з нефриту, шовкові тканини (з Китаю), з Індії – бірюзу (добре, виходить, жили, якщо їм не вистачало бірюзи!), що її так любили, намисто, черепашки каурі, тоді модні, з Ірану – напівкоштовний сердолік, з Кавказу – кришталеве намисто. Ходили їхні каравани й на захід, привозячи звідти багато прикрас (що й говорити, любили сарматки наряджатися!), фібули й браслети, італійські бронзові ковші, римські скляні посудини тощо. Тож і не дивно, що культура сарматів поєднувала в собі і Схід, і Захід, ще й античний Південь. Сармати постійно проникали в чорноморські міста і навіть деякий час входили до складу правлячих династій Боспору, що викликало сарматизацію античної культури в Причорномор’ї; справляли вони значний вплив і на економічне та культурне життя античних міст (особливо Боспору), там набули поширення їхній зручний та практичний одяг, воєнна тактика, художні вироби використовувалися у мистецтві Візантії і взагалі Заходу.

Міцніли зв’язки сарматів і з землеробським населенням українського лісостепу. До речі, образ Великої богині з кіньми (улюблений мотив сарматських митців), тамгоподібні знаки та інші зображення, як прийнято казати, увійшли й до скарбниці українського мистецтва.

Залишається додати, що головним божеством у сарматів (як і у скіфів) був меч, що втілював собою бога війни. Той меч вони втикали у землю і набожно йому поклонялися. А ще в них високим пошанівком користувалася богиня родючості (вона була водночас і покровителькою коней). Її зображували поміж двох коней – на кістяних гребінцях, сережках та інших прикрасах, з нею був пов’язаний і культ сонця та вогню, охоронцями якого виступали жриці – вельми шановані у сарматів. Їх, між іншим, ховали з великими почестями, як цариць, і такі кургани здіймалися особливо високо – подібні могили відкрито в Поволжі, Приураллі, а також на правобережжі Дніпра.

Це у них, сарматів, жінки – але тільки їхні, не чужі, – користувалися великою повагою нарівні з воїнами. Сарматки володіли зброєю незгірш чоловіків (таким було життя, і такою була войовничість цього народу) і ніколи з нею не розлучалися. У них особливо був популярним мотив про амазонок, тож сарматок здебільшого ховали зі зброєю, як справжніх і хоробрих воїнів. Сарматська дівчина не могла вийти заміж доти, доки не вбивала власноруч трьох ворогів – тепер ви розумієте, яким войовничим був цей народ!

Баю, баю-бай, не ходи, старий Бабай!.

Про сарматського короля, якого понад півтора тисячоліття слов’яни ніяк не можуть забути

Жив та був собі Бабай.

Так, так, з великої літери, а тому не той, що ним ще ні-ні й досі лякають неслухняних дітей, та ще в українських казках це чудо-юдо, як лиха личина, іноді згадується.

Вже ніхто й не пам’ятає, крім хіба що спеціалістів з вітчизняної міфології, про те, що десь у році 470-му нашої ери так прозивався – з великої літери – сарматський цар (на готський манір – король). І мав той цар-король, а радше ватаг-проводир свою вотчину, уділ свій, що його звав-величав королівством – пишніше так. Солідніше, та ще для главаря розбійницької ватаги. І буцімто королівство те було десь на берегах Тиси.[102]

Крутий був лихої пам’яті Бабай, людолов і людомор, людожер і шкуродер, драпіжник з великої дороги, який зі своєю ватагою гасав по всіх-усюдах у Європі, грабуючи готські, фракійські, скіфські та слов’янські села й поселення, а де й міста. Добро забирав, старих та недужих, як непотріб, убивав, а молодих та гожих захоплював у полон, аби потім продати їх на невільницьких ринках. Так дійшов аж до Бєлграда, що тоді звався Сингидумом, і захопив його, але готські дружини його там оточили і Бабай благополучно наклав головою в сутичці. Тоді ж і королівство його припинило існування – туди йому й дорога! Але пам’ять (залив таки сала за шкуру) про Бабая та його драпіжницьку галайстру, у якій переважали сармати, на віки збереглася серед слов’ян, бо ж крові той розбійник попив чимало, лиха-горя завдав мирному люду по зав’язку. Вигулькували вони на своїх конях-зміях негадано, як начеб нізвідки, безжалісні, закуті в залізо, із гострим залізом в руках та волосяними повальцями-арканами – живу здобич захоплювати. І там, де він з’являвся, від поселення до поселення неслося зойком розпачливим:

– Ба-аба-ай!!! Ховайтеся, люди, Бабай іде!! Яйцеголовий![103]

До кісток в’їлося людям те ім’я, і не було од Бабая рятунку, доки він з мечем гасаючи, сам од меча й не загинув. Але й після того люди не вірили, що людолов і нищитель Бабай вже пощез, серед ночі на перший-ліпший згук схоплювалися: чи ж, бува, не Бабая чорт несе?… Ба навіть досі зберігається згадка про нього, але вже в образі – справжнього все ж таки призабули – злого нічного духа за слов’янською міфологією, бридкого й страшного дідугана-стариганя з торбегою чи мішком за плечима, у який він буцімто забирає неслухняних дітей («Баю, бай, бай, спатоньки пора, бо вигулькне бабай!..»). Буцімто лячний бабай щоночі приходить з городу чи прибережних хащів вигулькує, товчеться під вікнами та підслуховує сторожко. Тільки почує в хаті дитячі примхи-вереди або й плач – шумить, шкребеться, стукає у вікна.

Але жодної жахної історії ви не почуєте про те, аби хоч кого-небудь бабай забрав у свою торбегу чи мішок, він тільки лякає дітей.

Власне, ним страхають діточок своїх неслухняних.

– Ось прийде бабай, забере тебе. Ось він іде вже, чуєш, у шибку шкребеться, під вікном причаївся… Спи!..

І злякана дитина миттєво затихає й засинає. А ось про те, що прообразом того дідугана-стариганя був сарматський ватаг Бабай, який забирав у неволю цілими селами – хати за димом пускав, добро загарбував, людей на продаж гнав – вже й забули. Вже й не тямлять, що справді був колись такий бузувір на ймення Бабай.

А втім, може, й Баба-яга звідти, га? Від сарматського Бабая – був він дещо бабкуватим, бабоподібним, тлустим, низькорослим і карячконогим з гачкоподібним дзьобом, тож страховище під назвою яга і назвали бабою, га? Як і ворожок-шептух звідтоді бабами прозивають. Як і кам’яних ідолів на могилах – чи не з Сарматії те ймення родом, бува? Як і довбня для забивання паль та утрамбування землі, що зветься бабою, теж родом звідтіля? З тих лихих часів? Від прізвища Бабай, що свого часу в’їлося в слов’янські печінки. Дозолив сарматський король Бабай людям так, що його від року 470-го і досі ніяк не можуть забути. Забувають, забувають, вже ніби й забули, а він візьми й вигулькни – бодай і в подобі страховини для дітей.

Коли скінчився малий льодовиковий період на теренах нинішньої України

Додаток до розділу про сарматську навалу на Скіфію

2300 років тому, в ІІІ ст. до н. е., спекота в степах Подніпров’я та Північного Причорномор’я зненацька уступила місце холодам, раніше нетиповим для тих місць. Зими настали такі люті й морозяні, що протягом століття тричі замерзало Чорне море.

Згодом вчені назвуть той період малим льодовиковим періодом.

Зрозуміло, що тоді в степах зменшилося населення, а в нього – основне його багатство – худоба. Скотарство занепало.

І тільки закінчився малий льодовиковий період і населення почало відроджуватися, як прийшли сармати і силою зброї та своєю кількісною перевагою захопили ті краї – від Дону й до Дунаю.

Прийшовши, сармати захазяйнували в тих краях з ІІ ст. до н. е. і по ІІ ст. н. е.

Були вони високі, красиві, здебільшого біляві і надзвичайно численні та войовничі, як напише один із сучасників, «лютість в їхніх очах викликає жах».

Їхня всепоглинаюча лавина, все полонивши між Танаїсом та Борисфеном і далі на захід, перехлюпне й за Істр і там, на боці даків (територія сучасної Румунії) рубатиме римські легіони, які були на той час непереможними (а втім, сармати не були перебірливими і коли їм буде вигідно, вони воюватимуть і в складі римських легіонів проти даків та інших тамтешніх племен).

Вони прийдуть, як приходить легенда, і залишаться на віки легендарними. Ні скіфські, ні інші тодішні народи і племена не могли їх укоськати і взяти над ними верх – вони були і на століття залишалися непереможеними, іншої сили, яка могла б подолати їхню силу, тоді не було. Як свідчить історія, одним із головних видів бойових дій сарматів були різні за відстанню й часом наїзди.

Пліній Старший свідчить:

«Сармати, збираючись у довгу дорогу, перед тим не годують коней, а дають їм лише трохи попити, і так вони, сидячи верхи, просуваються безперервно на відстань 150 миль».

За іншими даними, воїни цариці Амаги за добу долали 1200 стадіїв (близько 190 км!). Подібними наїздами досягалося кілька цілей: фізичне знищення непокірних суперників, загарбання здобичі та демонстрація військової могутності з подальшим установленням данницьких відносин. Вирушаючи в похід, сармати, як і взагалі кочовики, їхали парокінь, себто мали кілька запасних коней.

Ще із свідчень очевидців:

«Вони долають величезні відстані, коли переслідують ворога або тікають самі, сидячи на швидких та слухняних конях, ще й кожний веде за вузду запасного, одного, а іноді й двох, щоб, пересаджуючись з одного на іншого, зберегти сили коней та, даючи відпочинок, відновити їхню бадьорість».

Тож боротися з ними було надзвичайно тяжко, а перемогти їх і поготів нелегко.

Геродот як ніхто вірив, що сармати походили від спорідненості скіфів з амазонками, ось чому сарматські жінки, писав «батько історії», перейняли спосіб життя древніх амазонок. Звідтоді вони «полюють верхи, супроводжують чоловіків на війні». А ще вони були жрицями і їх ховали, як і чоловіків, зі зброєю. А втім, вони теж були вдатними воїнами, жорстокими й до безміру сміливими і часто владарювали над чоловіками – як хоча б їхня цариця Амага.

Але, знищивши Скіфію, вони не довго владарюватимуть і власної держави, по суті, теж не створять, через віки вони втратять свою Сарматію, що її проголосили навзамін Скіфії, – це коли в Північне Причорномор’я вторгнуться німецькі племена готів, а за ними й гуни. Готська держава царя Ерманаріха підкорить сарматів і встановить над ними свою зверхність, але край Сарматії покладуть у 375 році племена гунів, які вчинять серед них «страшне винищення та спустошення» і заволодіють їхніми землями, і тоді сарматська доба в Північному Причорномор’ї закінчиться (сармати розділять долю вигнаних ними скіфів), а з утворенням гунської держави почнеться доба Середньовіччя.

…Вам її не знайти, її кудись занесли наші старики, а потім самі себе убили…

…І була в сарматів одна Загадкова Жінка, звана ще Бабою. Не кам’яна, що її й досі ще де-де в степах на могилах можна загледіти (більше, правда, в музеях), а, якщо вірити легенді, всуціль із благородного металу.

Саги розказують, що в Золотої баби було намисто в кілька фунтів золота, вінець на голові – з дорогоцінного каміння, на колінах у неї стояла (чи й досі стоїть) золота чаша такого розміру, що четверо богатирів могли з неї задовольняти спрагу.

А вбрана вона була в таку одіж, що ціна його перевищувала «найбагатший вантаж трьох кораблів, які плавали по морю Грецькому…»

Ось така була Золота баба у сарматів, що її у них викрали.

Чи вони так сховали свою дорогоцінну бабу, що потім не змогли її знайти.

І ніхто звідтоді не може віднайти Золоту бабу, хоч і шукали її з незапам’ятних часів – від Білого моря й до Уралу та верхів’я Ками.

У своїй праці «Трактат про дві Сарматії» ректор Краківського університету, географ Матвій Міховський повідав світу, що «за областю, яка називається В’ятка, по дорозі в Скіфію, стоїть… Золота баба…» І що буцімто сусідні племена шанують того ідола і поклоняються йому з давніх давен, неодмінно йдучи до нього зі щедрими приношеннями.

Писав про нього й австрійський посол в Росії Герберштейн у 1549 році в «Записках про Московію». На карті, що її він склав, було таке пояснення: «За Об’ю, у Золотої баби, де Об впадає в океан, течуть ріки Сосьва, Березова і Данадим, які беруть початок із гори Камінь Великого Поясу (Урал) і з’єднаних з нею скель. Всі народи, які живуть від цих рік до Золотої баби, називаються данниками князя московського. Золота баба є ідол у гирлі Обі в області Обдоре. Він стоїть на правому березі… Розказують… що цей ідол є статуя у вигляді баби-старушенції, яка тримає сина і що там видно ще одну дитину».

Інформація Герберштейна була першим повідомленням про те, що Золота баба, здогадно сарматська, знаходиться за Уралом на Обі. Це згодом підтвердить італієць Александер Ґваньїні у своєму творі «Опис європейської Сарматії». Він теж зазначає, що ідол знаходиться в пониззі Обі і йому поклоняються не тільки самоїди (ненці), але й народи Югри та інші племена. (Ще він писатиме, що навколо боввана чути якесь гучне ревище. До речі, Герберштейн теж писав, що загадкова баба відтворює «якийсь трубний звук».)

Виходить, що Золоту бабу вкотре перемістили, переховуючи її та рятуючи, з одного краю в інший – із берегів Білого моря за Урал. І сталося те в часи, коли навертали мешканців Великої Пермі в християнство. А що ідол до християнізації перм’яків знаходився в тих краях, свідчить і перша згадка про нього в руських літописах. Коли у 1398 році помер Стефан Великопермський, у некролозі на смерть цього місіонера писали: «Це був блаженний єпископ Стефан, божий чоловік, який жив серед невірних, котрі не знали бога, не відали законів, молилися ідолам, вогню та воді, і каменю, і Золотій бабі, і кудесникам, і волхвам, і деревам…»

Золота баба згадується і в посланні митрополита Сімеона перм’якам у 1510 році.

Шукали Золоту бабу і козаки отамана Єрмака під час «покорєнія» Сибіру та ханства Кучума. Про золотого ідола вони почули від одного чуваша, який перебіг до завойовників, дізналися, що ханти моляться ідолу – «богу литому золотому, в хащах сидить».

Якось єрмаківці ледь було не напали на слід золотого ідола, але аборигени встигли його – вкотре! – переховати в надійнішому місці. Пізніше довгий час Золоту бабу шукали етнографи, але все марно. Аборигени пильно її оберігали і весь час переховували в краях, куди ще не ступала нога білої людини.

Звідтоді золотий ідол шанується в тамтешніх аборигенів як найбільше божество, дароване їм самими небесами. І хоч уже чи не півтисячоліття шукають таємничу Золоту богиню, але досі нікому із шукачів так і не вдалося її бодай краєм ока побачити, хоч чути про неї вони часто чули, тож і про її існування ні в кого з дослідників сумнівів немає. Тільки надто пильно бережуть ненці, ханти, мансі та інші малі народи сибірські свою богиню. Так і залишається загадкою, чия Золота баба їм дісталася і що вона символізує і як вона з «доріг Скіфії» та «Сарматії» потрапила на далеку Північ, що тоді була краєм світу, крижана і малозаселена.

Ненці називають її Ягобаба, що в перекладі означає «річкова баба», «річкова жінка», «річковий предок». Але звідки він узявся у ненців, того й самі вони не знають – послало небо, і все.

Але щось знайоме – з дитинства – вчувається нам, нащадкам русичів, у ненецькій Ягобабі. Правильно – Баба-яга, лісова бабизна, чарівниця зла, відьма, персонаж казок східних і західних слов’ян, яка жила колись у хащах дрімучих, в «хатинці на курячих ніжках», володіла надприродною силою, якою володіють лише боги. Одна нога в неї кістяна, вона кепсько бачить, літає по світу в ступі з помелом і є повелителькою світу мертвих.

Зрештою, для русичів вона була уособленням злих сил, для ненців Ягобаба була і є божеством, річковою богинею, першопредком їхнім, яка володіє такою надприродною силою, що постійно впливає на їхнє життя. Сліди її, як установили дослідники, тягнуться в ІІ тисячоліття до н. е., в степи до Дніпра.

А ось сходознавець і лінгвіст Марр називає давні народи європейської півночі, які передували фінно-уграм, «північними сарматами». До них і тягнеться слід Золотої баби, там, у «північних сарматів», її прабатьківщина, звідти вона родом. У них вона була Великою богинею – Матір’ю світу і всіх богів (слід її зберігся і в грецькій міфології, це Кібела, Велика матір всіх богів).

Але як Золота баба сарматів, їхня прамати і Велика богиня потрапила на далеку Північ, де вони ніколи не кочували, до тамтешніх аборигенів? Можливо, під час гунського нашестя, коли під ударами цих племен гинула Велика Сарматія (та, що утворилася на теренах знищеної сарматами Великої Скіфії). Рятуючи свою праматір від знавіснілих і жадібних до безміру завойовників, сармати вирішили її заховати до кращих – для них, звичайно, – часів. Але де, у яких краях надійно прихистити Велику богиню? Північне Причорномор’я було вже захоплене готами (пізніше до них приєднаються гуни), захід на той час уже був густо заселений, на півдні повсюдно жили греки та інші народи, на сході теж не було пустель, от сармати й завезли свою богиню золоту, праматір свою (бабою її прозвали вже інші) на далеку Північ – безлюдну й холодну, де кочували нечисленні тубільці.

Кращі часи для сарматів так і не настали. Розбиті готами і гунами, вони побрели з іншими народами в Європу, розчинилися серед тамтешнього люду і щезли навіки. Як народ, як етнос.

Так і залишилася на далекій Півночі, за Уралом їхня Велика богиня, Мати їхня, вилита із золота, яку тамтешні автохтони прозвали Золотою бабою, шанували її, як божество, послане їм небесами, оберігали й оберігають і поклоняються йому.

Згодом у ненців вона перетворилася на Ягобабу – річкову богиню, а в слов’ян, як дзеркальне відображення, на Бабу-ягу і такою вона й повернулася спершу в Слов’янію, а потім і на Русь із далекої, навічно вже зниклої Сарматії…

…У 1981 році в місцях, близьких до джерел Північної Сосьви побував один пермський кінооператор. Старожили застерегли його не ходити в гори, бо там знаходиться Сарні-Еква – «Золота Жінка» (Баба): «Вам її не знайти, її кудись занесли наші старики, а потім убили самих себе».

Сарматська трагедія

Мовчать далекії могили, -

Темниці тайн не видають.

Я. Полянський

Про безіменний курган за селом на лівобережжі Прута[104] ходила недобра слава. Щоб не сказати, лиха. Місцеві селяни його серед білого дня обминали, а що вже про ніч говорити!

Він був не лише найбільшим в тамтешніх краях, не бідних на стародавні могили прадавніх народів, що колись, змінюючи один одного, кочували в тих краях, а й – подумати тільки! – злобливим. Себто зловорожим. Чому? А Бог його відає чому, а тільки нехороший він, заклятий злозливець. («Усе на капость селу чинить, – перешіптувались люди й поспішно хрестилися, наче відганяли од себе якусь мару-ману. – А мо’, й мордований, от ним зло й править. А від нього і нам перепадає, у селі то те, то се від тієї могили чиниться…» «Що… чиниться?» «А все таке… недобре. То ви його пошвидше розкопуйте, а ту місцину ми заоремо, щоб з неї й сліду не лишилося!..»)

Так старі люди прохали археологів, які приїхали той курган досліджувати і в очікуванні бульдозера, що ось-ось мав прибути, ставили табірний намет.

Селяни розповідали жахні історії про той недобрий курган, історії з розряду про вовкулаків, вампірів, упирів та мерців, що ночами, за народними повір’ями, виходять з могил і навіть на людей нападають. А все тому, що той курган зажив лихої слави, буцімто ночами верхівка іноді світилася тьмяними вогниками, що миготіли то зникаючи, то знову спалахуючи, наганяючи на село страхів’я, і це ще не все. Буває, темними ночами, коли місяця немає чи вітряно і щось у степу по-вовчому виє (вовкулаки, не інакше!), на кургані, клялися-божилися та заприсягалися селяни, з’являється хмарка білого диму, а з нього вигулькує «мужеська» фігура в химерній гостроверхій шапочці (таких у їхньому селі ніхто не носить, якась вона у тої мани нетутешня). Вигулькне з туманцю сріблястого, що наче світиться і колобродить, той чоловічок в гостроверхій шапочці.

Що цікаво, археологам про ту «мужеську» фігуру в гостроверхій шапочці, що темними-претемними ночами, коли тільки чорти навкулачки б’ються, з’являлася на кургані, розказували різні люди, але одними й тими словами передавали суть – наче й справді те видиво бачили. Ще й заприсягалися, що таки бачили оману на власні очі. Правда, зрили оддалеки, бо ж підійти ближче до кургану не наважувалися. Нема дурних! Хто ж сам собі ворог?! А бачити – бачили – і вогники, що миготіли ночами, і білі хмарки. («Ага, ага, горять вони якось… не так… Не дають навколо себе світла»), а тоді й вигулькувала з хмарки та хвігура в гостроверхій шапочці… І никає, наче щось загубило та шукає, недобре на село бликає – пошвидше розкопуйте той поганий курган. Мо’, в ньому скарб який заклятий, а мо’, й лихо-біда, пеня превелика, бо чого б то мрець з доброго дива з могили вибирався – пошвидше розкопуйте! Та самі, глядіть, не попадіться тому вовкулаку…

Розкопали… Археологи – люди до всього звиклі, вже наслухалися подібних історій про могили в степу, тож не звертали на ті теревені уваги. І ось що виявилося.

У могилі було поховано чоловіка, відносно ще молодого. Саме поховання бідне і нічим не подивувало копачів. З речей небіжчику поклали лише один глечик – ясно, що з напутною їжею. Та й по тому.

Ще під час розкопок висловили думку, що це поховання належить до сарматської культури – середина ІІ ст. до н. е. – час найвищого розквіту культури сарматських племен у тих краях. Так воно й виявилося, коли вже дісталися до скелета чоловіка. По-перше, сама посудина – глечик з ручкою у вигляді петлі – був типово сарматським, по-друге, яма за сарматським звичаєм була хоч і глибокою, але вузькою, а по-третє, на національність небіжчика вказував і його яйцеподібний, штучно видовжений череп – як то, згідно з обрядом, чинили сармати зі своїми дітьми, туго перетягуючи їм голівки міцним джгутом, аби вони з часом видовжувались – була тоді така мода.

Все ясно і… не ясно.

Дивною була поза небіжчика. Судячи з усього, у вузькій довгій ямі він лежав на грудях («З поворотом на груди» – як уточнили в акті). А це і неприродна поза для покійника, і не властива для поховання у сарматських племен.

Більше того, його руки були притиснуті до обличчя (наче він його у відчаї обхопив), ноги різко зігнуті, мовби він намагався якщо й не встати, то бодай звестися на коліна й лікті, тож і застиг у позі, що зветься навпочіпки. Не інакше, як задихаючись, потягнувся руками до рота, до горла свого… Що за предивна поза?

І чомусь – тривожна…

У ямі явно відчувалася якась ще гаразд нерозгадана трагедія, що там зчинилася.

І трагедія – жахна.

Про це свідчила як дивна поза кістяка похованого, не характерна для сарматських поховань – чи й будь-яких, так і відломлена ручка глечика. Річ у тім, що на зламі була світла смужка, а це вказувало на те, що глечик був пошкоджений у могилі – в іншому випадку кераміка мала б зовсім інший колір на зламі, і – що й зовсім жахливо – глечик був пошкоджений явно після того, як відбулося поховання, коли яму перекрили колодами і засипали землею. А хто міг в такому випадку пошкодити глечик – до речі, з напутною їжею (яка-небудь просяна каша) – крім… покійника?

Містика якась! Фантастика!

Після повної зачистки стало ясно, що покійник… ожив у ямі.

Гірше того, він був похований… живцем.

Але – не із злого умислу. У могилу нещасний був покладений випадково, з чийогось недогляду.

З молодим сарматом – здоровий до того молодик – негадано стряслося лихо: від якогось морального потрясіння чи нервового стресу (щось з ним таки лучилося) він заснув летаргійним сном.[105] Історія знає випадки, документально підтверджені, коли людину, яка впадала в летаргійний сон, сприймали за померлу і… ховали. Після здійснення відповідного ритуально-жалобного обряду. Адже при летаргійному сні (а люди у нього завжди впадають раптово, несподівано, здавалося б, без видимих причин) падає пульс (він тоді взагалі не промацується, майже зникає, принаймні його не чутно, а дзеркало притулити до рота, аби виявити, чи не запотіває, не додумались), тож навіть сьогодні та ще людьми, далекими від медицини, таку людину іноді сприймають за раптово померлу. І буває, що… ховають. Як і належить ховати на другий день (принаймні не пізніше) покійника. Ось і дві тисячі літ тому в одному із сарматських племен впав чоловік у летаргійний сон, а його й сприйняли за мертвого. Не знаходячи в ньому зовнішніх ознак життя, родичі й поховали його, як то ховають покійників – а що інше з ними, покійниками, робити? У давньому кургані в степу вирили глибоку вузьку яму, у якій і поклали нещасного на спині, а в ногах – глечик з напутною їжею – все, як годиться. Перекрили яму колодами, а зверху нагорнули землі – у кілька метрів заввишки і вагою… Неважко уявити, з якою вагою.

Ось так чоловік, як кажуть, за здорово живеш, опинився у могилі наживо замурований там.

Отямився він від земляного холоду. Ще не розуміючи, що з ним і де він, зробив спробу вибратися з могили і…

І швидко переконався, що це неможливо. За жодних умов. Що це вже все. Кінець. Мученицький і страшний. Надто глибокою була яма, надто міцне вгорі перекриття з колод, а над ними кількаметровий шар важенної землі – тяжко навіть уявити той жахний стан, що охопив нещасного, як він збагнув нарешті, у якій смертельній западні опинився.

Звіру такого не побажаєш, ворогу, не те що невинній людині!

Нікому живому такого не побажаєш.

До всього ж яма – як це й заведено було в сарматів, була такою вузькою, що лише з величезними труднощами у ній можна було повернутися. («Нащо покійнику простора яма, що, він у ній влаштовуватиме танці? Зайва робота копати широку, вистачить і вузької».)

Але вже як не везе, так не везе – дубове перекриття над покійником було зроблене низько, лише в 40 см від дна, а отже, й від його тіла. Уявляєте – не повернутися у вузькій ямі, по суті, щілині, сама яма глибиною біля двох метрів, зверху перекриття з дубових колод, що ледь чи не торкаються тіла, а над ними ще й кількаметровий шар землі! І при тому – суцільна пітьма, така чорна й щільна, що її й не уявити на землі. Абсолютна чорнота!

Жах-жахота!

Страхів’я-страховіття!

Отямившись від першої хвилі переляку, що зсудомив було його, якось оговтавшись (якщо взагалі в такій ситуації можна оговтатись) чоловік все ж таки зумів узяти себе в руки і якось – сантиметр за сантиметром – перевернувся на груди, ногою підтягнув до себе глечик. Він його випадково намацав пальцями ніг, збагнув, що то їжа. І її вистачить на кілька день.

Про те, що повітря вистачить у тім закапелку на якусь годину-другу – за економного ще дихання – він тоді не подумав, а натомість аж трохи збадьорився: їжі вистачить, якщо її заощаджувати, на значний час, отже, голодна смерть йому не загрожує, а там…

Що там – не думав.

Вірив у чудо, в те, що родаки схаменуться і відкопають його, лише б протриматися кілька днів. (Хоча як у суцільній темряві збагнути, що минув день чи ніч?) Доки не прийде допомога – він ще вірив, що поміч прийде, – хоча родаки, поховавши його та справивши по ньому тризну прощальну, дивуючись, чого це він ще молодий і здоровий та несподівано і без видимих причин помер, розійшлися по своїх шатрах та мазанках – назавжди.

Підтягуючи ногою (якось її боком зумів при цьому згинати до живота), і відірвав у глечика вушко. (А може, воно було вже надтріснуте, тож такий вже непридатний глечик і поклали йому в домовину.) Але то був дріб’язок у порівнянні з тим, що його чекало в наступну мить – йому раптом стало важко дихати.

І з кожною миттю ставало все важче й важче…

Він дихав уже хрипко, зі свистом, у грудях щось боляче клекотіло, хапав ротом повітря, а його чомусь ставало все менше й менше – наче воно зникало.

Повітря й справді зникало, в тім закапелку його було обмаль, і він, посилено, як перевертався, дихаючи, швидко увібрав у себе його невеликі запаси.

Вже почалися перші ознаки задухи, що наростала, тяжкішала… Ставала просто нестерпною.

Збагнувши, в чому річ, що це вже все, що попереду – через якісь там миті його чекають тяжкі нелюдські муки задихання, що ніяка допомога не прийде (та вона б уже й не встигла до нього добратися, він швидше задихнеться), застогнав, захрипів-завив у тузі невимовній – ще живий, але вже конаючи. У відчаї він якось зігнувся, підтягнув під живіт ноги, уперся коліньми та зігнутими ліктями в дно ями (до речі, заслане очеретом) і спробував було навпочіпки спиною підняти колоди, не розуміючи, що ніякій людині не під силу підняти стільки землі, що нагорнута над ним поверх колод.

Задихатиметься він у мороці та ядусі недовго (повітря вичерпається швидко), але неймовірно тяжко – так тяжко, що й слів бракує передати той жах, що його тоді охопив за лічені хвилини до смерті. В останні миті, як він марно хапатиме ротом повітря, якого вже не було, задихаючись, він потягнеться руками до горла, аби роздерти його (здавалося, що тоді він зуміє глибоко вдихнути рятівне повітря), і закляк…

В такому стані його й відкопають археологи – через дві тисячі років, що для нього на тім світі одна мить. Ба півмиті. І довго мовчки куритимуть, вражені трагедією, що розігралася на дні вузької і глибокої ями, дістатися до якої змогли кілька людей, озброєних ломами й лопатами – перед тим насип знімав бульдозер, – ні, не було в нещасного аніяких шансів на спасіння!

Він мусив випити до дна свою гірку, неймовірно гірку чашу життя і випив її до дна, до останньої краплини.

Ось що дві тисячі років тому відбулося в товщі кургану, над яким, за свідченням селян, спалахуючи та наганяючи пострах, з’являлися миготливі вогники, а потім з білої хмарки вигулькував чоловік у нетутешній гостроверхій шапочці – хто знав, що в тім кургані заживо поховано людину?

І ще археологи міркували: чому легенда про дивного, майже безтілесного чоловічка, власне, фігуру, схожу на людину в гостроверхому головному уборі (такі шапки носили і скіфи, і сармати), що загадково і моторошно світився, пов’язана саме з цим курганом, у якому колись – дві тисячі років тому – було поховано живу людину.

Зрештою, зійшлися на тому (археологи не були людьми забобонними і в різну там містику не вірили, як і не мали комплексів), що такий збіг не випадковий.

І надприродні сили, різні там магія, чарівництво-чародійство теж ні при чім.

Просто ми ще не все знаємо про духовне й тілесне життя людини, тож багато чого незрозумілого, незнаного видається нам загадковим і фантастичним. Чи – містичним. А річ у тім, що людські думки, як і емоції, її почуття й переживання, радість і горе, сум і печаль – матеріальні. Страшне горе, відчай, увесь той жах, що спіткали, як раніше казали, невинно убієнну людину, матеріалізувалися і крізь товщу землі вирвалися з могили, з якої намагався вирватися їхній носій. То не вогники спалахували й миготіли ночами над курганом, то біоструми нещасного виривалися, то світилася аура, схожа обрисами на людину в гостроверхій шапочці (у ній його, до речі, й було поховано).

…Після закінчення розкопок село полегшено зітхнуло – вогники вночі там, де ще вчора здіймався курган, більше не з’являлися. Як не з’являлася й людська фігура, безтілесна, у гостроверхій шапочці. Мабуть, нещасний заспокоївся, як тільки люди дізналися про те, що трапилося, все згасло і звикло…

Сучасна криміналістика, правоохоронці знають випадки, коли грабіжники розкопували могилу щойно похованого (чи не в першу ж ніч після погребу), аби заволодіти добром, покладеним у його могилу, і таким чином, хоч і мимовільно, людина в летаргійному сні живцем похована, негадано, вже й неочікувано, рятувалася. (Був випадок, коли такого нещасного розкопали грабіжники, аби заволодіти гармонією, що похованому поклали в труну – він був гармоніст від Бога, і це його теж урятувало.)

«Нашого» ж сармата поховали лише з простесеньким горщиком з просяною кашею, звареній на воді, тож така могила і не зацікавила злодіїв…

Танусак, Каніт, Саріак, Акросак, Харасп та Айлій, або Мала Скіфія в Добруджі

Воно ж було мале, кирпате,

Сказать, ні в чому не багате,

Таке хороше маленя,

Як світле сонечко щодня.

А. Малишко

Пішла вона (Миша)

звичайненько прохати,

Щоб Лев в дуплі дозволив їй,

Самотній та старій,

Хазяйство завести маленьке…

Л. Глібов

Скіфія трималась ще кілька непевних століть – в пониззі Дніпра й у Криму. Але в південному напрямку далі відходити вже не було куди. Далі здіймалися гори, такі незвичні для степовиків, за горами – море, за морем – чужі краї, а на чужині – давно відомо – пришельцям ніхто не радий. А щоб чужий край перетворити на свій, потрібні віки та віки борінь і злигоднів.

На Захід, за прикордонний Істр відходити під натиском сарматів ще можна було, і частина скіфів, перебравшись у фракійські краї, з якими століттями раніше ворогували і часто тамтешніх аборигенів кривдили – сколоти були тоді сильнішими. А тепер, бач, як повернулося, – із упертістю приреченого скіфи намагалися в чужих краях створити свою державу – між нижньою течією Дунаю й узбережжям Чорного моря. Це – Добруджа.

В давнину її заселили фракійці, а з V ст. до н. е. – скіфи. Принаймні вони там переважали – не так кількісно, як збройною силою, коли кінні вершники з луками верховодили там на правах владик. В кінці III ст. до н. е. в Добруджі (тепер територія Румунії) і виникла скіфська держава, що її, як і посестру її на теренах Нижнього Подніпров’я і головно в степовому Криму, за традицією теж було названо Малою… І вже в цьому визначенні була ущербність, недовговічність, як би не сказати – тимчасовість, бо рідко хто з численних тамтешніх племен міг утриматись, аби не прибрати до рук те, що зветься малим…

Мала Скіфія в Добруджі заіснувала на обмеженій території між Істрією та Одесом. Скіфи переселялися туди з буджацьких степів протягом першої половини III ст. до н. е. А потім як з міха сипонули – з Північного Причорномор’я, коли їх витіснювали звідти сармати. Пізньоскіфське населення з’явилося в Подунав’ї в І ст. н. е. й утворило Малу Скіфію в Добруджі. Вона й справді була малою – і за територією, і за скіфським компонентом, що якийсь час відігравав панівну роль в нетривкому політичному об’єднанні Добруджі, але довго в такій якості втриматись не міг. Адже то вже було не живе обличчя, повне своєрідної краси, мужності, емоцій та снаги з примруженими очима, що неповторно дивилися на світ білий, а – маска, мертва маска небіжчика без будь-яких ознак життя.[106]

А втім, здається, термін Мала Скіфія попервах нічого фатального в собі не ніс – та й звичним він був для тогочасного – і пізнішого – світів. Згадаймо хоча б… У греків Малою Грецією називалася метропольна Греція, а її колонії (в Італії та Сицилії) звалися Великою Грецією. І нічого, обидві Греції – і Мала, і Велика – вистояли, не зникли безвісти, і сьогодні маємо одну Грецію.

Греки з Цареграду, відповідно до своїх традицій, утворили термін Мала Русь (Малоросію), або, як назвав їхній патріарх цю землю, «Мікро Росіа», що по-грецьки означало Мала, корінна, метропольна Русь, але вона вистояла і з неї, з Малої Русі утворилася Велика Україна.

Історична область Мала Польща, врешті-решт, у 1918 році увійшла до складу відновленої польської держави.

У випадку зі скіфами цього не вийшло – мала їхня Скіфія так і не перетворилася на велику…

І це не легенда, і не міф, і не передання, що з однієї Скіфії витворилося одразу ж дві. І сини змієногої богині, до того маючи одну, як і водиться, батьківщину, опинилися у двох, спішно створених державних угрупуваннях, які до всього ще й опинилися в різних краях тодішньої, кажучи мовою греків, ойкумени, заселеної землі. (Часто під час поспішних відступів роз’єднувалися роди – одні сім’ї опинилися в Криму, інші – за Істром, і звідтоді вони назавжди втратили між собою зв’язки.)

До речі, про греків. Є в них така посудина, глечик, званий ойнохією – з трьома носиками, щоб одночасно наливати вино чи яку іншу рідину в три чашки. Скіфія перетворилася на таку собі ойнохію, тільки з двома носиками, з якої можна було наливати вино у дві посудини одночасно, одна з яких стояла за Істром, друга в Криму.

Сьогодні історики, пишучи про ті часи (звані пізньоскіфськими), посилаються на Страбона, який у своїй «Географії» писав, що «уся ця країна (Крим. – В. Ч.), а також, мабуть, область за перешийком до Борисфена називалася Малою Скіфією. Внаслідок великої кількості переселенців, які переправлялися звідси за Тиру та Істр і населяли ту країну, значна частина її також одержала назву Малої Скіфії».

Отож, за Страбоном, існували дві Малі Скіфії – кримська разом із нижньодніпровськими городищами і добружанська.

Історія зберегла й імена (що велика рідкість за відсутності писемності та літописів, як то було в Київській Русі) одразу ж кількох царів добружанської Малої Скіфії. Ось вони: Танусак, Каніт, Саріак, Акросак, Харасп та Айлій. Як для Малої Скіфії та ще розташованої в чужих краях, аж занадто багато царів, хоча вони, звичайно ж, царювали не в один, а в різні часи, змінюючи один одного.

Особливого сліду – такого, як, скажімо, Атей чи Іданфірс, вони не полишили. Історія не знає їхніх діянь, і про них скіфи не складали легенд чи передань, як то раніше складали про Атея чи Іданфірса. Це були дрібні царі (не виключено, що й вожді, які так себе самотитулували) і перехоплювали один в одного владу, яка в Малій Скіфії вже, по суті, нічого не важила. І все ж вони дещо зробили.

З кінця ІІІ ст. по початок І ст. до н. е. вони зуміли встановити і доволі успішно утримувати такий собі, побудований на економічній основі, протекторат над місцевими полісами, які навіть карбували монети із зображенням деяких скіфських царів (як, наприклад, в грецькій колонії Ольвії).

Це було досить міцне – але тільки в певний період – скіфське царство в Добруджі, первісна (хоча й на заключному етапі) скіфська держава. При дворах скіфських царів (хоча б того ж Каніта) перебували греки в ранзі високопоставлених радників, як то, наприклад, антіохієць Гермей. Подібну службу при дворі Саріака виконував македонець Антигон. Але перспективи скіфське царство в Добруджі в силу історичних несприятливих умов уже не мало. Як і майбутнього взагалі – такі нежиттєздатні держави швидко виникають і ще швидше зникають, і доля його була заздалегідь вирішена. Так і не перетворившись на справжню державу, Мала Скіфія на початку І ст. до н. е. потрапила під протекторат Понтійського царства Мітридата VІ Евпатора і разом із західнопонтійськими полісами втратила самостійність, а згодом припинила своє життя – скіфи з Малої Скіфії, змішавшись з пізніми гетами та іншими племенами, розчинилися і назавжди зникли серед аборигенного населення чужих країв, спершу перетворившись, як сьогодні прийнято казати, в національну меншість, а далі й зовсім щезли…

З малої іскри великий вогонь буває, – запише Номис, етнограф, фольклорист і письменник Матвій Терентійович Симонов до своєї найвизначнішої праці «Українські приказки, прислів’я і таке інше».

У скіфів з Малої Добружанської Скіфії так і не спалахнув вогонь з останньої іскри.[107] Хоча історія знає й інші приклади. Ось хоча б один з них. Протоболгари на чолі з ханом Аспаруком, вторгшись завойовниками у східну частину Балканського півострова, яку населяли слов’яни, будучи чужаками, пришельцями в статусі завойовників, створили разом з місцевими слов’янами своє Болгарське царство – так почалася Болгарія. А про самих болгар нині кажуть, що вони «походять від слов’янських племен східної частини Балканського півострова, які асимілювали місцеві фракійські племена, а також протоболгарів хана Аспарука».

Скіфам, які вторглися в Добруджу в якості завойовників, не вдалося ані об’єднатися з місцевими племенами, хоча б з тими ж фракійцями, ані асимілювати їх, ані створити там свою Скіфію, котра б і сьогодні існувала, як, наприклад, Болгарія, початок якій у давні часи дав прийшлий у ті краї хан Аспарук.

Чи, може, праві були давні римляни, які проголосили відомий постулат: що дозволено Юпітеру, те не дозволено бику?

Неаполь Скіфський. Аргос. Скілур. Палак. Мала Скіфія в Криму

Я тілько хаточку в тім раї

Благав, і досі ще благаю,

Щоб хоч умерти на Дніпрі,

Хоч на малесенькій горі…

Т. Шевченко

Тепер Еней убрався в пекло…

Там мука грішним немала.

І. Котляревський

«З ІІІ ст. до н. е. почався заключний період історії скіфів Північного Причорномор’я, який характеризується деяким розвитком у них державності й переходом до міського життя».

Одна фраза (з «Історії Української РСР»), а в ній два постулати, що, здається, взаємно виключають один одного. Перший: почався заключний період історії скіфів Північного Причорномор’я (іншими словами, початок їхнього кінця) і в той же час цей період характеризується у них «дальшим розвитком» державності.

Парадокс, але так воно й зачало складатися у скіфів у ІІІ ст. до н. е. – початок їхньої загибелі в степах Північного Причорномор’я, і в той же час це був початок справді дальшого розвитку їхньої державності, не кажучи вже про перехід колишніх кочівників до міського життя. Правда, вже в інших краях, на іншій, хоча й тимчасовій своїй батьківщині.

Власне, їхні негаразди, з якими вони так і не зуміють упоратись, почнуться у них вже по смерті Атея (339 р. до н. е.). Ще вчора-позавчора – за життя і правління діда Атея – могутня Скіфія захиталася й почала слабіти – щоб не сказати, хиріти.

Військова потуга розвіювалась, як дим згасаючих багать, швидко скорочувалися їхні володіння на сході й на заході (на північ скіфи ніколи не поривалися, аби захопити там життєвий простір).

Скіфія вже не могла за себе постояти.

Втративши Атея, Скіфія втратила й саму перспективу на подальше життя, а разом з нею й будучину. Власне, втратила й саму будучину – ось що буває з державами та етносом, якщо їхня сила тримається на авторитеті лише однієї людини – вождя чи царя.

Доживаючи свого довгого-довгого віку, Атей не подбав – хоч і мав на те предосить часу – про свого наступника, рівного собі. Тоді ж (а головно після навали сарматів у степи Північного Причорномор’я) і почався розпад Великої Скіфії, створеної зусиллям Атея та його попередників, на дві Скіфії й обидві Малі.

З року в рік посилювався тиск сарматів, хвиля за хвилею накочувалися вони на Подніпров’я, не зустрічаючи належного спротиву, захоплюючи чимраз більші й більші шматки Скіфії, відшматовуючи від неї значні території, а Скіфія лише зализувала рани та, мляво відбиваючись, все відходила й відходила, віддаючи свої краї родичам-ворогам.

Її вождів та царів все так само ховали під грандіозними курганами, наповнюючи їхні могили золотом та іншим коштовним начинням, але впоравшись з черговим високопоставленим небіжчиком, відспівавши ритуальні пісні та справивши належну тризну, утираючи рукавом роти й бороди, поспішно відходили далі, як тільки лунав крик «Сармати!» й на обрії вигулькувала нестримна кіннота пришельців з-за Дону.

Спадкоємці Атея вже не мали достатньої сили протистояти натискові сарматських полчищ – військо більше не могло захистити свій народ і свої землі, тож відходило все далі й далі на Південь, прямуючи до Кримського півострова, де сподівалися зачепитися за якісь п’ятачки…

Відкочовували, власне, рятувалися втечею роди, племена, об’єднання племен. Відступали нащадки тих скіфів, які колись громили орди Дарія, були владиками й за Істром і з якими сам цар Македонії Філіпп шукав дружби.

Тепер дружби з ними – нащадками Атея та Іданфірса – вже ніхто не шукав – той, хто не здатен захищатися, не викликає симпатій.

Евакуйовувались квапно, все покидавши – особливо осілі племена, селища свої й городища, – втікали, женучи поперед себе худобу, отари овець, табуни коней, що їх ще не встигли захопити прибульці.

Степи горіли, гоготіли й тріщали в полум’ї.

До самого неба здіймалися чорні хмаровища димів, ночами небо краяли язики заграв…

Ревіла худоба, скрипіли вози, голосили жінки, верещали діти, люто лаялись вершники, періщачи коней…

Врешті-решт, затримались на Нижньому Дніпрі та в степовому Криму, де з часом виникло щось схоже на державне утворення (сармати, захопивши Північне Причорномор’я, далі не гналися – чи сил не стачало, чи радше облаштовувалися на захоплених землях), що з часом буде назване Малою Скіфією.

Столиця Великої Скіфії, якою вона встигла побути до сарматського нашестя, сьогодні описово зветься в науці Кам’янське городище – згасла й перетворилася на руїни та пустки, у яких ночами кричали сичі й пугачі, лякаючи тих нечисленних городян, які ще мешкали на акрополі у хижках, сяк-так зліплених по руйнаціях…

Столицю свою, – а втім, це надто голосно сказано, радше центр свій – скіфи перенесли до Криму – там (як і на Нижньому Дніпрі) одні й далі кочували із залишками поріділих стад – хоч простору для кочівок там явно не вистачало, – інші почали осідати на землі, будувати свої селища й городища.[108]

Зв’язок між двома Скіфіями було втрачено – вороги роз’єднали їх, і що робили скіфи за Істром в Добруджі, того не знали їхні співплемінники в Криму, й навпаки.

«Велика Скіфія зникає раптово та дуже швидко на початку ІІІ ст. до нашої ери» – зазначать автори збірника «На світанку історії».

Потяглися роки, десятиліття… На якийсь час натиск сарматських племен послаб (певно, обживались вони на захоплених територіях, не в змозі сходу проковтнути ще більші) і скіфи, передихнувши, навіть почали облаштовуватись у Криму вже спокійніше, раді, що хоч за щось там зачепилися, впоравшись з місцевими племенами таврів.

Але то був всього лише передих. І все ж його треба було використати сповна і хутчій оточити себе оборонними мурами – так почали виникати в Криму їхні городища й навіть міста.

І першою виникла столиця кримської Скіфії, що дістала грецьку назву Неаполь (Нове місто) Скіфський.

Ось у ньому й почався «дальший розвиток державності» скіфів, які в силу обставин вже зазадалегідь були приречені. Питання полягало лише в часові – скільки його насамкінець доля відпустить, стільки й поживуть.

Але давно відомо: перед смертю не надихаєшся.

На межі власної загибелі Скіфія так і не зможе, зачепившись за степовий Крим, утриматись там назавжди.

Це виявиться просто передостанньою зупинкою Скіфії на її шляху в Нікуди. Остання станція перед тим, як поїзд їхнього життя й державності понесеться у прірву…

Але тисяча років (яка розкіш, тисяча років!) у неї все ж таки виявиться. Достатня, аби створити свою ще одну державу – бодай і в статусі Малої, і навіть збудувати свою столицю й обнести її потужніми мурами. Навіть ворогуючи з сусідніми народами і царствами. А втім, ворожнеча та була необхідна – аби, придушивши слабкіших, самим утвердитись на краю власної загибелі…

А кримська Мала Скіфія на той час була не такою вже й малою…

Білокам’яне городище під назвою Неаполь Скіфський (сьогодні пам’ятка світового значення) було столицею кримської Малої Скіфії цілих 500 років – 2–2,5 тисяч років тому – і було головною резиденцією скіфських царів. За той час (особливо за царя Скілура, коли Мала Скіфія досягла найбільшого розквіту), вона займала велику територію: на сході межувала з Боспорським царством, на півдні доходила до передгір’їв Криму, на півночі скіфи володіли районами Нижнього Дніпра, в тім числі й Ольвією, де Скілур почав карбувати свої монети. На західному узбережжі півострова скіфи захопили порти Керкінітиду і Калос-Лімен та ряд грецьких укріплень, перетворивши їх на фортеці. Певний час – правда, недовгий – скіфи були наймогутнішою силою, на яку зважали всі. Їхні укріплені пункти з’явилися і на північних окраїнах Малої Скіфії, на обох берегах Дніпра у його пониззі. Кілька назв цих поселень наводить Птоломей (ІІ ст. до н. е.): Азагарій, Амадоса, Сар, Серим, Мелітополь, Ольвія, Діїн, Сарвак та Ніос. (Сьогодні на берегах Дніпра і його приток відомо 16 укріплених поселень, площа кожного з яких становить від 3 до 32 га. В Криму відкрито 34 укріплені поселення і майже стільки ж селищ.)

Отже, кримська Мала Скіфія на той час була не такою вже й Малою, а силою зброї конкурувала як з грецькими колоніями Північного Причорномор’я, так і з сильним на той час Боспорським царством.

Населення її було різномовне, офіційною ж мовою Малої Скіфії як держави вважалася грецька. Шануючи своїх богів – Таргітая, родоначальника свого, Ареса, Папая, Табіті – скіфи в той же час святкували і грецьких богів – Зевса, Афіну, Ахілла Пантарха, не кажучи вже про численні зображення Діоніса, Деметри, Геракла, Аполлона, Артеміди, Гермеса, братів Діоскурів тощо. Поєднання культурних напрямів різних народів і, зокрема, найбільше грецького, відбулося і в мистецтві пізніх скіфів. Це мало як свої плюси, так і свої мінуси, й останні, на жаль, переважали. З одного боку, це мовби збагачувало скіфську культуру досягненням інших народів, хоча б культурними здобутками еллінів, але з другого – сприяло втраті свого, національного, знеособлювало скіфський народ.

Одне слово, скіфи тоді були – як на теперішню лексику, інтернаціоналістами. Але шануючи чуже – в крайньому разі толерантно до нього ставлячись, скіфи незчулися, як запозичене непомітно витіснило з ужитку своє, перетворивши його на меншовартісне. Поклоняючись чужоземним богам, скіфи почали забувати своїх, а визнавши чужу (грецьку) мову, як мову свого офіційного спілкування, сини змієногої богині незчулись, як занехаяли свою, і все це вкупі – та ще військові загрози з боку сусідів, занепад власної економіки – посприяло тому, що вони так швидко розчинилися в масі чужих племен і щезли як нація з планети Земля. Правий був – і повік-віку буде! – великий наш Поет, коли застерігав: чужому научайтесь, але й свого не цурайтесь. Жаль, але скіфи, легко й охоче навчаючись чужому, занехаяли своє, і це їм врешті-решт і відомстило сповна.

Легенда про те, як дідусь-козопас підказав археологам, де шукати гробницю великого Cкілура

Столицю пізньої Скіфії в Криму вчені шукали довго і вперто – від Перекопу до Херсонеса. Десь же вона була в степовому Криму – історичний факт! – але де саме?

Шукали, шукали і врешті знайшли – у центрі півострова.

А сталося це так.

Якось року 1827-го місцевий краєзнавець зупинив одну з підвід, що везла каміння (на дорогах у ті часи чимало скрипіло таких торохтійок з камінням із старих поселень). А зупинив він тому, що загледів на підводі мармурову плиту з барельєфом скіфського вершника, а поруч неї лежало ще три – з якимись прадавніми написами з іменами царів та з посвятами Зевсу й Афіні.

– Звідки барельєфи? – зацікавились в Одеському музеї старожитностей. Виявилось – із Неаполя Скіфського.

Перші ж розкопки на узвишшях крутих Петровських скель, де брали каміння, принесли сенсаційні знахідки. Тоді ж знайшли оборонні стіни і головні ворота Неаполя. І, зрештою, мавзолей скіфських царів та знаті, у якому покоїлись останки багатьох поколінь.

Там було знайдено людські й кінські кістяки, зброю, монети, різні коштовності, 1327 золотих прикрас, сцени з розписами великої наукової і художньої цінності, на яких відображені походи і битви, полювання, розваги та учти скіфів.

Збереглася – чи не легенда? – билиця про те, як один дивакуватий на вигляд дідок, який пас там кіз, підказав археологам, де шукати гробницю великого Скілура – в руїнах біля головних воріт.

Там її і знайшли – за сприяння того козопаса.

А в мавзолеї – царя. Він лежав у саркофазі з кипарисового дерева, багато інкрустованого, з безліччю орнаментів і, зокрема, грифонів. Вбраний був у розшиту золотом одіж, біля його стегна лежав сагайдак зі стрілами, у ногах – шолом фракійського типу. В іншому саркофазі – теж незвичайної краси, – серед купи золотих прикрас покоїлася цариця, там же потопав у коштовностях їхній син.

Трапляється, що іноді вражаючі знахідки надибують там, де їх ніхто вже й не очікує. Так сталося і в Неаполі. На ділянці, що була детально відпрацьована археологами ще у 1827 році, археологи Юрій Зайцев та Сергій Колотухін знайшли плиту з написом, що розповідав про попередника знаменитого царя Скілура. Судячи з тієї карбівки, він вже тоді налагодив досить жваву торгівлю з усіма скіфськими містами-городищами та з античними країнами Північного Причорномор’я. І взагалі підняв престиж скіфської столиці.

Звали того царя Аргосом. І був він цілком ймовірно батьком Скілура. І стало ясно, що вже до Скілура Неаполь Скіфський був столицею пізньоскіфської держави, славу якої примножили Скілур та син його Палак.

Двадцять гектарів на території Cімферополя

Неаполь Скіфський – місто-фортеця, тепер городище на південно-східній околиці м. Сімферополя, Крим. Місто виникло в ІІІ ст. до н. е. Населення його було змішаним і переважали скіфи, але жили тут і греки, сармати, таври. В ІІІ – ІІ ст. до н. е. Н. С. був значним ремісничо-торговим містом і столицею Скіфської держави у Криму. Найбільшого розвитку Н. С. досяг у ІІ ст. до н. е. за царів Скілура та сина його Палака. На культурі Н. С. позначився вплив греків, сарматів. Місто занепало в ІІІ – ІV ст., ймовірно, під ударами готів[109] і гунів.[110] Перші розкопки Н. С. провадилися у 1827 році, систематично ведуть їх з 1945. Місто (площею 20 га) було обнесене потужними мурами з баштами. Поза мурами розташовувалося передмістя, некрополь з кам’яними і земляними склепами. Виявлено залишки житлових і громадських будівель, портретні рельєфи, фрагменти скульптур, грецькі написи тощо. Окремі будинки були вкриті черепицею, оздоблені фресками. Видатними пам’ятниками Н. С. є мавзолей з похованням скіфського царя та знаті і вирубані в скелі поховальні склепи з настінними розписами (УРЕ. Т. 7. С. 289).

Неаполь Скіфський – некрополь. Розташовувався на південний схід від городища. На східному некрополі досліджена площа 1300 м2, відкрито 104 могили з 400 похованнями. Планування: цвинтар розростався від центру міста до його країв. Пануючий обряд поховання: земляні склепи зі входом, закритим кам’яною плитою. Індивідуальні поховання здійснювалися у підбійних могилах. Вони більш пізні. Поховальний інвентар: гончарна кераміка, ліпний посуд з жертовною їжею, ножі, прясличка, сережки, фібули, браслети, персні, туалетні засоби, намисто. Відкрито кілька поховань із зброєю: списами, дротиками, кінським спорядженням. За матеріалами некрополя простежується змішування культури скіфської, античної, сарматської. Датується II ст. до н. е. – III ст. н. е.

Неаполь Скіфський – мавзолей. Розташовувався біля головної вежі. Конструкція: квадратна споруда з розмірами сторін 8 м. Розмір внутрішнього приміщення – 6,6×5,4 м. Кладка – вапняк на глиняному розчині – кордон на ребро, плита на образок. Вхід розташовано у східній стіні, двері з дубових дощок. Поховання у підлозі, у кутку склепу – яма з гробницею II ст. до н. е. у вигляді ящика з вапнякових плит з перекриттям. Небіжчик (чоловік) лежав випростано на спині головою на захід. При ньому: сагайдак зі стрілами, обшитий золотими бляшками, меч у срібних піхвах, біля ніг – три наконечники списів, акінак та шолом фракійського типу. З похованням пов’язане захоронення чотирьох коней і конюха. Пізніше у мавзолеї поховано жінку. Вона лежала у розписному саркофазі античної роботи. Крім них там виявлено 34 дерев’яні ящики з 70 пох. із звичайним інвентарем. Пізні поховання датуються І – ІІ ст. н. е. Вважається, що в мавзолеї поховано скіфського царя Скілура (Словник-довідник з археології).

Скелі круто обривалися вниз. І там, на трикутному мису між скелями і балкою, – і була вона, столиця пізньої Скіфії, названа Неаполем.

Із оборонних стін – колись таких потужних, з їхньої верхотури добре було видно всю долину Салгиру,[111] степи, що підходять до Неаполя з півночі, на заході здіймається третя гірська гряда.

У тому краї перехрещувались сухопутні дороги – від Перекопу до Херсонеса і від Феодосії та Пантікапея до Керкінітиди і Калос-Лімену (Прекрасної гавані).

До скіфської столиці там було городище Керменчик, у якому в VІ – V ст. до н. е. жили таври.[112] А потім – у III ст. до н. е. прийшли скіфи, яких витіснили з їхньої батьківщини сармати, і збудували там свою столицю, назвавши її по грецькому Неаполем, себто Новим містом.

Мабуть, тому Новим, що старе місто – перша їхня столиця, нині звана скіфологами Кам’янським городищем, лишилася далеко звідти, біля Борисфену.

Скіфів привів у Крим цар Агар.

Але то було давно – 600 чи й більше років тому.

Зручне місце колись вибрали скіфи для своєї столиці. На вершині скелястого плато, що круто обривалося в долину Салгиру. Зі сходу місто захищала глибока балка. І тільки з південного і південно-східних боків була зведена міцна оборонна стіна, що в свою чергу захищалася ровом і валом.

Отож південно-східна околиця сучасного Сімферополя – така нині адреса столиці пізньоскіфської держави, кримської Малої Скіфії. З тролейбусної траси Сімферополь – Ялта видно неподалік телевежі так звані Петровські скелі, що стрімко уриваються. На трикутному мису між скелями і однойменною балкою і був колись Неаполь Скіфський. З його узвишшя видно в димці долину Салгира і степи, що підбігають до нього з півночі, на заході здіймається гірська гряда.

Неаполь Скіфський, шістсотлітня столиця синів змієногої богині, тієї їхньої частини, яка, відступаючи під натиском сарматських полчищ, подалася не за Істр будувати там в Добруджі Малу Скіфію, а тієї, що відступала на низ Дніпра, в передгір’я Криму, де, потіснивши таврів, які не могли вчинити їм спротиву, почали облаштовуватись на новому місці – як спершу гадалося, назавжди. На всі віки прийдешні.

Але, ще раз повторимо, так гадалося…

І було в нього шістдесят (за іншими підрахунками, вісімдесят) синів, не рахуючи дочок, котрих теж було чимало

Це у нього, царя Скілура (ймовірного сина царя Аргоса), коронованого владики пізньоскіфської держави у Криму, знаної як Мала Скіфія, другої після добружанської за Істром. І хай він був правителем не усієї Скіфії, не Великої, як то були Іданфірс чи Атей, а всього лише Малої, коли вона, по суті, вже загибала, вичерпуючи свої століття на теренах нинішньої України, але по знаності й славі (не кажучи за державну мудрість та військову кмету) він нічим не поступався своїм великим попередникам, вже згаданим Іданфірсу та Атею.

Це був великий цар… Малої Скіфії. (Так, мабуть, вгодно було долі – чи історичним обставинам, аби Малою Скіфією керував великий цар, рівного якому – після Іданфірса та Атея – у Скіфії не було, хоч царів вона мала предосить). Дещо – але тільки дещо – до нього наблизився діяннями син його Палак, проте тільки наблизився, хоч останні роки перед смертю (чи загибеллю) Скілура вони правили мовби разом – батько готував собі навзамін спадкоємця на скіфському престолі, тож за життя навчав сина, привчаючи до державного правління. (Тому й зберігся в Неаполі Скіфському барельєф, на якому вони зображені удвох – цар Скілур і син його Палак. До речі, це єдиний його син – із тих шістдесяти чи вісімдесяти, що їх він мав, чиє ім’я збереглося в історії.)

«Найвищої могутності скіфське царство досягло за царя Скілура, наприкінці II ст. до н. е.» – це з історії, очевидний факт.

Цьому скіфському цареві таки пощастило – на відміну від Іданфірса та Атея, – адже він потрапив до Української радянської енциклопедії, відомої за абревіатурою УРЕ. Хоч що там можна прочитати, як біографічні дані про нього надто скупі. Скіфський цар ІІ ст. до н. е, роки народження і смерті невідомі. Але факт залишається фактом: пізньоскіфське царство (кримська Мала Скіфія) саме за нього, Скілура, досягла найбільшого розквіту і об’єднувала степовий Крим та пониззя Південного Бугу й Дніпра. За часів Скілура – увага! – скіфи мали навіть свій флот, що ним командував один грецький флотоводець, і прагнули заволодіти морськими портами. І це корінні, з діда-прадіда степовики, нащадки споконвічних кочовиків.

Про Скілура та його царювання мало що збереглося в історії. Особливо про його особисте життя. А втім, ім’я його було знайоме багатьом давнім авторам: Страбону, Плутарху, Посидонію, Аполлоніду. Зустрічається воно і в грецькому напису (щоправда, пошкодженому) із Неаполя – очевидно, в ньому, на частині, що не збереглася, було згадане ім’я батька Скілура, який правив до нього. Сам Скілур зображений на мармуровому барельєфі, значно пошкодженому, що був знайдений в Неаполі у 1827 році, з сином Палаком, своїм можливим співправителем і який по смерті батька правив Малою Скіфією. Зображені вони, ймовірно, верхи на конях, кінь до коня, пліч-о-пліч.

Відомий портрет Скілура і з монети, що карбувалася в Ольвії, яка на той час підкорялася скіфам.

В часи Скілура царська влада передавалася від батька до сина, так, очевидно, став царем і сам Скілур.

Який він був в особистому житті? Судячи з кількості синів – за Аполлонідом, їх у нього було шістдесят, а ось за Діонісієм, і всі вісімдесят – плодовитий. І це – не рахуючи дочок, а їх у нього було теж з кількадесят.

На території України це, вочевидь, рекорд – у номінації «Найбагатодітніші родини (батьки)», який навряд чи коли-небудь буде повторений – не кажучи вже, що перевершений. За «Книгою рекордів України» (такий собі вітчизняний аналог всесвітньо відомої «Книги рекордів Гіннесса») найбагатодітнішими були родини львівського купця Вольфа Шольца, який жив у ХVI ст., і мав 12 синів і 12 дочок та запорозького козака (оце козак!) Степана Симиренка, у якого також було 24 дитини. (До речі, з цього роду походить кілька відомих промисловців-цукрозаводчиків та вчених у галузі садівництва.)

За ними йдуть родини, які мали по 17–15 діток. А ось найбагатодітнішою родиною сьогодення за «Книгою рекордів України» вважаються подружжя Менів з Волині, яке має 18 дітей (13 синів і 5 дочок) та подружжя Чорнобаїв зі Львівщини – теж 18 дітей (9 синів і стільки ж дочок), найстаршій дочці було 29 років, а найменшому синові – три рочки. (А ось перед у справі усиновлення дітей веде Олександра Аврамівна Деревська, яка стала матір’ю 48 дітям різних національностей: 17 дівчатам і 31 хлопцю).

Гай-гай, як безмежно далеко теперішнім українцям до скіфського царя Скілура у справі дітонародження. А жаль, приріст населення України з року в рік зменшується, і досвід царя Скілура, як народити стільки дітей, нам би ой як знадобився! А втім, таку кількість дітей від однієї-двох законних дружин не народиш, тож ясно, що, крім законних своїх половин, Скілур мав ще й превелику кількість наложниць-коханок, себто був володарем пристойного гарему,[113] у якому перебували представниці прекрасної статі не лише скіфів, а й багатьох інших народів і племен, а їх у тодішньому Криму Пліній Старший нараховував загальним числом до тридцяти! Так ось у Скілура був значний вибір (чи не з нього, щедрого на любов багатодітного скіфського владики творця гаремів та по кількості народжуваних дітей через віки братимуть приклад турецькі султани, які організацію гаремів піднімуть на найвищий, воістину недосяжний рівень!).

Фізично надзвичайно здоровий і сильний (скіфський богатир!), маючи до всього ж ще й невичерпну хіть, Скілур брав усі задоволення від життя – будучи любострастним, жодної ночі без любки-голубки не проводив і в той же час устигав керувати – навіть добре! – царством. І це в такій непростій обстановці, у якій опинилися скіфи зі своєю Малою Скіфією в Криму. Одне слово, встигав і там, і там – і на державному поприщі, і на інтимному фронті. І там, і там у нього виходило добряче – і любив, і дітей народжував, царевичів та царівен, і пив-гуляв. А те, що ми нині називаємо застіллям у дружньому колі, він влаштовував хіба ж так! І Скіфію зміцнював, утверджуючи її не просто як рівну серед рівних тамтешніх народів, а як сильну й могутню, на певному періоді навіть сильнішу за інші держави.

За Скілура Неаполь стає головною резиденцією скіфських владик і перетворюється на потужну, добре укріплену фортецю, оборонні стіни якої досягали чи не семи метрів заввишки і такими ж були в товщину. А щоб захистити мури від стінобитних машин, що тоді вже почали використовуватися, була збудована передова запобіжна стіна, так звана протейхізма, що замінила рів, а біля центральних воріт звели башту з помешканням усередині. Центральну площу прикрасили барельєфи і статуї, поруч на постаменті здійнялася статуя самого Скілура на коні.

Місто поділялося на п’ять районів: біля головної брами, на північній мисовій частині з акрополем, на центральній підвищеній частині, східну та західну околиці, що розтяглися вздовж балки.

Загроза сарматського вторгнення постійно нависала над Неаполем та іншими скіфськими містами в передгір’ї Криму. Проте біда поки що обходила їх стороною. Сарматам, які звикли кочувати на великих просторах від Уралу до Дону і на півдні від Приазов’я до передгір’їв Північного Кавказу, тісно було в степовому Криму, і це рятувало скіфів. Поки що.

В історії Скіфії сучасна наука виокремлює три періоди: ранній або архаїчний (VІІ – VІ ст. до н. е.), середній (часи Геродота, V ст. до н. е.) і пізній, що починається з держави Атея (ІV ст. до н. е.). А ось деякі археологи, проводячи розкопки в Криму, запропонували виділити в історії скіфів ще й четвертий, пізній період – час розквіту і занепаду скіфської держави з центром у Криму – ІІІ ст. до н. е. – ІІІ ст. н. е. Проте інші вчені заперечують необхідність виділення цього періоду, вважаючи, що з ІІ ст. до н. е. внаслідок змішання скіфів з іншими племенами зникають характерні ознаки їхньої культури. Себто Скіфія на заключному етапі своєї історії перестала бути повноцінною національною державою – чи бодай політичним утворенням, що й прискорило її кінець. Інтернаціоналізм, на відміну від націоналізму (вживаємо цей термін у значенні патріотизм), ще ніколи не зміцнив жодну державу і не продовжив їй самостійного життя.

…І вас поодинці переможуть вороги, або Як старий Cкілур навчав синів

Якщо загалом перебування скіфських племен у Північному Причорномор’ї нараховує більше тисячі років – з VІІ ст. до н. е. до II ст. н. е., коли її кордони, за Геродотом, простягалися від Дону до Дунаю, то в Криму на все про все їй випало значно менше часу.

Процес осідання скіфів на землю в Криму та на нижньому Дніпрі тривав у V – ІІІ ст. до н. е. – особливо інтенсивно в районах, близьких до грецьких міст, куди скіфи возили на продаж хліб. Панівними у Скіфії пізніших, завершальних часів були осілі форми життя, і тоді ж у них почала формуватися міська культура, а економічні та політичні зв’язки з грецькими містами прискорили формування скіфської державності, для завершення яких у сколотів просто не вистачило часу. Чи доля його не дала.

Археологічні розкопки підтверджують письмові свідчення давніх авторів про багатства та майнову й соціальну нерівність скіфів, що відбувалася в VІІ ст. до н. е. В цей час зросла і військова могута скіфів.

Основним заняттям їх у Криму було плужне землеробство і кочове скотарство.

За Геродотом, у VI–V ст. до н. е. прибережну і гірську частини Криму – від Керкінітиди (сучасна Євпаторія) і до Феодосії займали племена таврів, а в степовій частині й передгір’ї панували скіфи. У ІІІ – ІІ ст. до н. е. і там, і там, а також у прилеглій до нього території Нижнього Придніпров’я склалися сприятливі умови для розвитку скіфської держави. До Криму ще не докочувалися сарматські орди, що винищували скіфські поселення в Подніпров’ї, а продаж хліба грецьким містам сприяв збагаченню й покращенню життя, зокрема у скіфської знаті. Тож вона весь час розширювала торговельні стосунки з еллінами-колоністами. Боспорське царство усіляко сприяло, аби скіфи осідали на землю, – було зацікавлене у збільшенні землеробського населення та розширенні торгівлі – хліб потрібен був як грекам, так і боспорцям однаковою мірою.

І ось, починаючи з ІІІ ст. до н. е., у Криму рясно виникають скіфські селища та різні укріплені поселення, зокрема й у передгір’ї півострова, уздовж торгових шляхів на Боспор і Херсонес та на західному узбережжі. Городища виникали, як правило, у долинах рік, на горбах біля джерел питної води – на сьогодні в Криму виявлено 34 городища і 50 скіфських селищ. Їх можна поділити на чотири типи: відкриті поселення – селища, які прилягали до укріплених поселень або існували незалежно від нього, сховища без культурного шару та укріплені поселення й міста. У той же час були й сільськогосподарські – досить заможні – маєтки – в тім числі й з вирощування винограду, приготування вина на продаж. Земляних ровів і валів, характерних для поселень у Нижньому Дніпрі, в Криму не було – там всюди залягає каміння, а з нього легше викласти оборонну стіну, аніж видовбати в ньому рів. В «Географії» Страбона названо три скіфські фортеці: Палакій, Хабеї та Неаполь. (В одному з написів Херсонеса згадується ще й фортеця Напіт.)

Із значних фортець були Кермен-Кир, що за чотири кілометри від Сімферополя, на лівому березі Салгиру. Друге городище Булганка знаходилось на лівому березі річки Булганки – вони мають подвійну лінію оборони, третє – Усть-Альмінське, що розташоване на березі моря в гирлі Альми. Це одне з найбільших скіфських приморських городищ, воно було захищене валом і ровом. Але перше місце серед чотирьох великих фортець скіфів у Криму, безперечно, належить їхній столиці Наполю, для зміцнення якого цар Скілур стільки доклав зусиль та економічних ресурсів. Маючи ледь чи не сотню самих лише синів, Скілур боявся чварів між ними, розбрату й ворожнечі, тож, поставивши на перше місце старшого сина Палака, інших невтомно закликав до єдності й одностайності, адже лише за такої умови Скіфія може вціліти.

Як свідчить Плутарх, перед смертю Скілур, зібравши своїх синів, запропонував кожному з них переламати зв’язку стріл. Пучок той був товстим, жоден з синів, як не намагався його переламати (а вони, як і батько, відзначалися силою), але так і не зміг те зробити. Старий Скілур терпляче чекав, підбадьорюючи синів. Потім задоволений батько почав ламати кожну стрілу окремо. Хрускав їх доти, доки не зламав до останньої. «Бачили? – запитав синів. – Збагнули, мої скілуренки, в чому ваша сила? Діючи заодно, ви станете сильними, сильнішими, як є, і вас не здолає жоден ворог, а розділившись і ворогуючи між собою, ви станете слабкими, і вас поодинці переможуть вороги. А разом з вами і нашу Скіфію».

Для Скілура єдність і згуртованість скіфів була на першому плані. І батьків урок не пропав намарне. Як свідчить Страбон, сини Скілура об’єдналися навколо старшого брата і спадкоємця престолу Палака і разом продовжували політику батька по збереженню єдності держави та зміцненню сильної влади. Чвар і ворожнечі між ними історія не зафіксувала.

Також відомо, що одну із своїх дочок, царівну Сенамотіс, Скілур віддав за знатного боспорця Геракліда, і це допомагало скіфському цареві підтримувати дружні стосунки з Боспорським царством. Події скіфо-херсонеської війни (про неї розповідає Страбон та один з херсонеських написів) спершу складалися на користь Скілура. Близько 114 року н. е. скіфи під його керівництвом розпочали воєнні дії проти Херсонеса нападом на поселення його хори. Коли взяли хору, то оточили й сам Херсонес. Витримавши перші натиски, херсонесці звернулися за допомогою до боспорського царя Мітридата, і восени 113 року до н. е. на допомогу обложеним прибув його регіментар Діофант – це був досвідчений військовик і дипломат (він виховувався при дворі боспорських царів). За Страбоном, прибувши з великим військом до Херсонеса, Діофант «відважно здійснив з усім військом переправу на той бік (херсонеської бухти); коли ж скіфський цар Палак (стає ясно, що в цей час Скілура уже не було серед живих і військове щастя почало зраджувати скіфам) раптом напав на нього з усім полчищем, він, прийнявши битву, примусив скіфів, що вважалися непереможними (це за Скілура), до втечі і таким чином зробив так, що цар Мітридат Євпатор першим поставив над ними трофей».

Завершивши кампанію значною перемогою, Діофант виїхав до Боспорського царства і, «здійнявши там за короткий час багато великих діянь, повернувся до наших місць». Між покійним Скілуром і царем Боспору діяла угода про взаємну виручку, але тепер, після смерті Скілура, Діофанту вдалося налаштувати Боспорське царство проти скіфів, і це значно послабило їхні ряди. Повернувшись з Боспору, Діофант зібрав херсонеське ополчення («взявши з собою громадян квітучого віку»), кинувся проти скіфів з новою силою і невдовзі здобув їхні фортеці Хабеї та Неаполь, і, як пише Страбон, «вийшло те, що всі скіфи зробилися підвладні Мітрідату Євпатору».

Правда, це було деяким перебільшенням хвальковитого Діофанта, адже Палак та його військо він тоді не подолав і скіфи все ще мали значні сили, тож війна тривала з перемінним успіхом. Хоч і не була такою переможною для скіфів, як за старого царя, за Скілура.

Надійшов 112 рік до н. е. Війна Діофанта зі скіфами тривала – все з тим же перемінним успіхом, коли ні ті, ні ті не могли взяти гору, але завдавали один одному відчутних ударів. Першими тоді відновили воєнні дії скіфи – їм негадано прийшло на допомогу п’ятдесятитисячне військо роксоланів на чолі з царем Тасієм. Над Херсонесом нависла реальна загроза втратити незалежність. Була глибока осінь, і морем, що постійно штормило, до обложеного міста не могла надійти допомога. Херсонесці вже говорили, що пора здаватися на милість переможців. Але рішучий і відважний Діофант зважився на перехід неспокійним осіннім морем і раптово – його не чекали, скіфи Палака проявили безтурботність – з’явився в Криму, відбив у них Керкінітиду та Калос-Лімен і цим раптовим несподіваним ударом завдав як Палаку, так і його спільнику Тасію значної поразки: «…з піхоти ніхто не врятувався, а з вершників вислизнули лише поодинокі».

Вислизнув із смертельного кільця й Палак.

Правда, пізніше Діофанту все зіпсував скіф Савмак (ймовірний ватаг придвірного війська, що складалося із скіфських найманців). Він підняв повстання в Пантикапеї, і Діофанту довелося спішно брати ноги в руки й тікати. Везучий полководець зиму зачухував рани, завдані йому товариством Савмака, збирався з новими силами і по весні 110 року до н. е. знову вигулькнув у Криму й після запеклих боїв узяв Феодосію й Пантикапей. Тоді ж було схоплено й пораненого Савмака та відправлено його до Понту, а Боспорське царство було приєднане до держави Мітридата. Ослаблені поразкою, скіфи ніби затихли, хоча насправді почали готуватися до нових битв – територія хори на північний захід від Херсонесу все ще залишалася під їхнім впливом.

Почалася перша половина І ст. н. е. Скіфське об’єднання поступово набирало силу, відновлювалися його зв’язки з Боспорським царством, яке після розпаду держави Мітридата нарешті отримало самостійність – тоді тамтешньою царицею була Гіпепірія, прихильниця скіфів. Але в середині І ст. н. е., коли боспорським царем став Аспург, у скіфів почався конфлікт з боспорцями, і вони зазнали поразки. І знову розпочали війну з Херсонесом, давнім своїм суперником за вплив у тодішньому світі. Негадано скіфам допомогли їхні давні і «вірні» вороги – сармати. Власне, нащадки тих сарматів, які колись вигнали скіфів із Північного Причорномор’я. Вони почали з’являтися в Криму і вступати у спілку зі скіфами, адже самі не мали достатньої сили, аби захопити Крим. Їхньою штаб-квартирою стало місто Палакій, звідки скіфи й сармати, вирушивши спільним походом, обложили Херсонес, і той змушений був звернутися за допомогою до Риму. У 63 році намісник Мезії Плавтіф Сільван відрядив сильний десант до Херсонеса, аби «примусити царя скіфів зняти облогу» (про це написано в епітафії наміснику). Значно прорідивши скіфо-сарматські ряди, римляни увірвалися в Херсонес і той, спекавшись однієї халепи, негадано потрапив в іншу, ще більшу: у місті був поставлений значний римський гарнізон. Оскільки місця йому не вистачало, неподалік від міста збудували ще й фортецю Харакс, де й розмістилися рештки гарнізону.

Римляни й підірвали військову могутність скіфів. І що з того, що їхній заклятий ворог теж потрапив із вогню та в полум’я, що з того, як самим після Скілура та Палака перестало таланити. Та й Діофант ще двічі (зберігся декрет) ходив походом проти скіфів на їхні фортеці Хабеї та Неаполь. За другим походом військо спадкоємців Скілура та Палака було майже повністю розгромлене. Це був такий тяжкий удар, що його Мала Скіфія так і не зуміла пережити – почався її політичний і економічний занепад. Скориставшись із цього, грецькі міста перестали платити скіфам данину.

Почався остаточний занепад Малої Скіфії в Криму, що був викликаний як нападами зовні, так і внутрішніми незлагодами. Боспорські царі Савромат ІІ, потім Рескупорід II отримують ряд перемог над скіфами і підкоряють їх своїй владі. Тоді ж були зруйновані головні ворота Неаполя Скіфського – на знак перемоги боспорських царів, – ряд оборонних стін і мавзолей. Додалися і сарматські напади. Мешканці столиці захищалися як могли, навіть убили знатного сарматського владику. Археологи виявлять на площі біля воріт його поховання. Оскільки ж головного нападника поховано в місті, то ясно, що вороги таки захопили Неаполь і поховали свого поводиря на головній площі взятого міста на знак своєї перемоги – до його ніг поклали багатий набір прикрас для кінської збруї з бронзових бляшок, обтягнених листовим золотом. На площі поверженої столиці були поховані і його коні – судячи з усього, це був чи не верховний вождь сарматів.

Посилили свою військову присутність і римляни, вони захопили скіфське місто Усть-Альмінськ і розмістили в ньому вексиляцію (підрозділ) XI Клавдієвого легіону.

На довершення до всього ослабілі, майже розбиті скіфи опиняються ще й на шляху готської навали до Криму.

Боротися ще й з новими нападниками, сильнішими і за боспорців і за римські легіони, у роз’єднаних скіфів уже не було сил. Частина їхнього населення увійшла до складу готської держави, а непокірні були знищені. Ті ж, кому пощастило втриматися, загинули під навалою гунських полчищ в середині ІV ст., а вцілілі розбіглися по горах, шукаючи в таврів прихистку.

Тоді ж кримська Мала Скіфія перестала існувати, а самі скіфи зникли, як етнічна спільність.

О мій скіфе! Ти спіткнувся, скіфе!

О мій скіфе! Ти спіткнувся, скіфе.

Розкотився громом невагомим —

Тільки й втіхи, що могили-віхи

Понад тим відгомонілим гоном.

Тільки стиха затріпоче стріха,

І черкне по серцю спомин лезом —

І косіють очі, мов у скіфа,

В рот наб’ється вітер, в груди – безум.

Ніч і день – доби дві дивні гілки —

О двокінь, мов падозір небесний,

Мчався ти з Дніпром навперегінки:

Так бажалось обігнати безкрай.

Та все швидше мчався – не повільніш,

Просвистіли осторонь століття,

І пірнув у тирсу скіфський фініш —

Гей, уста натомлені, стуліться!

Щоб крізь вас ні шепоту, ні крику,

Щоб мовчанням праземля намокла,

Щоб не розрубало тиші кригу

Відчаєм, немов мечем Дамокла.

Ні щілини шепоту й щемінню!

Слухаймо крізь слізну скіфську мрію:

«Якби мені коня,

Щоб він не пив, не пасся

І щоб не спав тоді,

Коли їздець куня,

Щоб швидше вітру мчався

Крізь сивотирсні пасма —

Якби мені невтомного коня!

Якби мені меча

Із сонячної бронзи,

Щоб вилітав, мов смерч,

Із-за мого плеча,

Щоб і сліпив, і сік,

І не тупивсь нітрохи —

Якби мені несхибного меча!

Якби мені щита,

Щоб ним від хмар прикриться,

Щоб не боявся з ним ніколи ні чорта,

Щоб стріли відбивав

І навіть блискавиці —

Якби мені невразного щита!

Я брав би в жменю степ

І засівав би сміхом,

Перевернув би я

Могилу вниз горбом.

Я був би волі цар!

Я був би справжнім скіфом!!!

Я мав би все!!!

Якби не був рабом…»

…Скіфе, скіфе, поспішив ти трохи,

Всмерть загнавши тисячне табуння,

Бо коли Дніпро прорвав пороги,

Він пробивсь не в море, а в майбутнє.

І якби ти змучено не мчався

Мертвими морями марев миру,

Може б, ти приплив на чорній чайці

У країну – вимріяну, милу.

І змужніло зміг би ти збагнути,

Що минуле заповзло під скали.

Що ніхто не здожене Славути,

Бо від нього і віки відстали.

Ти обмив би мрію, ніби рану —

Викохану рану та незгойну —

І дивився, як даремну драму,

На незгаслий слід гучного гону.

І повикидав би з міха міфи,

Що напхали їх туди елліни…

Ой, мій скіфе, неспокійний скіфе,

Пий степи, щоб воля не міліла.

Михайло Чхан, із поеми «Світло Славутича»

На бойовому коні, при мечі та луку

Багато чи мало прожив він у світі білому бога-сонця Гойтосіра, перш ніж каменем став – хто нам про те сьогодні повідає?

Каміння мертве, могили німі.

Але достеменно відомо, що все його земне життя – коротке чи довге, в кого як, хоч тоді, хоч тепер, – минуло на бойовому коні, при мечі та луку, бо служив він богові Арею. Тому завжди воював: або захищав від сусідів найбільше своє багатство – худобу, коней, овець та пастівники, а перш за все жінок своїх та дітей, або сам нападав на сусідів. Щоб у них захопити єдине їхнє багатство – худобу, коней, овець та пастівники. Так життя в кочовика й минуло: то на пастівниках від однієї кочівки до іншої, то в сутичках-набігах, то у війнах з прибульцями. І народ його був таким, недаремно ж він називався народом-воїном, народом Вершників з Луками.

Нема вже того народу, лише могили у степах лишилися – ой багато ж їх! І всі або розорані, або розкопані, здебільшого ще в сиву минувшину любителями скарбів жорстоко пограбовані. А де й сліду з могил уже не лишилося – невмолимий час, та ще коли він починає вимірюватися тисячоліттями. Особливо ж люди! Які тільки тим і зайняті, що грабують людей – і живих, і мертвих. Та ще де-де позастигали в камені загадкові, ніби ж не тутешні люди в гостроверхих башликах, з руками, складеними на животах, із чашами на поясах, звані нині «кам’яними бабами».

Ось один з них… Чужинець не чужинець, але ніби й не свій. Стоїть він на тисячоліття рельєфно вирізьблений на вапняковій плиті: на шиї у нього гривна, на голові шолом, на грудях панцир з металевої луски-пластинок. Куртка повстяна, штани шкіряні, заправлені в чоботи-сап’янці, звані у греків скіфіками. На поясі зліва підвішений сагайдак з луком, спереду – акінак, короткий меч для ближнього бою та ще традиційна чаша для пиття, праворуч – бойова сокира і меч – для дальнього бою. Та ще брусок для точіння зброї, щоб залізо, будучи гострим, тонко співало при ударі і ворога щоб на смерть разило, рубаючи його гарячу плоть.

Дивом вціліла і двометрова статуя скіфа, що її українські археологи знайшли біля одного з сіл Миколаївщини. Вона й нині вражає чіткістю та виразністю деталей. Це чи не єдине об’ємне творіння скіфа, що дійшло до нас крізь віки. Манера зображення відрізняється від подібних робіт античних майстрів. Її міг створити тільки різьбяр – скіф за національністю, котрий добре знав і свій час, і свій народ. Та й сама статуя виготовлена з місцевого вапняка. Праця датується V століттям до нашої ери, коли скіфи вели героїчну, що їх обезсмертила, боротьбу з військами перського царя Дарія. Тож скульптура була надмогильним пам’ятником конкретній особі, загиблому знатному воїну, котрий мечем своїм і звагою заслужив довгу згадку рідного народу. Статуя стояла на могилі віки та віки, а з часом впала і була занесена землею. Лише в наші дні її пощастило знайти. У лівій руці кам’яний воїн тримає ритон, з якого так хвацько-молодечо, так смачно-звабливо п’ється вино. Піднявши ритон,[114] скіф на мить задумався: за кого ж випити? За чиє здоров’я?… А задумавшись, закляк на тисячоліття. І невідомо де подівся його бойовий кінь, у яких степах-віках креше він копитами тирсу-ковилу, у яких степах, у яких віках лунає його кличне іржання?…

До кого – чи за кого? – піднімає ритон кам’яний воїн, представник вже назавжди зниклих скіфів, яких перси, за свідченням Геродота, усіх всуціль – і європейських, і азійських – називали саками. Це підтверджують і найдавніші написи часів Дарія. Щодо скіфів із степів Північного Причорномор’я, з межиріччя Танаїса – Борисфена – Істра, то вони себе величали сколотами, а греки їх – скіфами. (Слово «скіф» означає «блукач», «вічний мандрівник».) Але дехто з учених вважає, що слово «скіф» – народного походження, туземного, що так вони самі себе називали. А ось один з дослідників вважає, що слово «скіф» – німецького походження, в основі його лежить слово skuf – «скут», себто «стрілець із лука». А слово «сака», на думку декотрих, означає «олень», що був тотемною твариною середньоазійських скіфів. Що ж до європейських, то грецьке ймення узвичаїлось в історії, тож для нас вони на віки скіфи, а країна їхня – Скіфія.

Скіфи – то ціла епоха у нашій вітчизняній історії. Вони відіграли величезну роль у громадському розвитку прадавніх племен на колосальних просторах Східної Європи, Західної і Центральної Азії, в Приураллі, на Середньому і Північному Уралі.

Один скіфолог захоплено вигукнув:

«Скіфи – блискучий період нашої давньої історії!..

Без особливого перебільшення можна сказати, що в історії цивілізації наступне місце за греками і римлянами займають скіфи і кельти. Ці народи визначили розквіт варварської Європи і наклали відбиток на їх подальший розквіт».

Колись він стояв у ковиловому степу, в якому віками та віками скрипіли його хати на високих дерев’яних колесах – повстяні кибитки, іржали коні, ревіла худоба, лементували голосисті та гарні його жінки, сміялася його дітлашня… Немає вже нікого і нічого – ні народу його, котрий так і не спромігся себе захистити, ні навіть степу того первісного, плугом незайманого, ковилового. І самої ковили немає, хоч рясно колись вона в Україні росла – десять видів її зелено-білими морями на безмежних рівнинах колихалися. Лише де-де збереглися шматки незайманого степу – Український степовий заповідник, Асканія-Нова, а на ньому на вітрах колихається ковила волосиста, вона ж тирса, чи ковила Лессінга, чи ковила українська, чи ковила довголиста… Тільки скіфської ковили немає, а жаль…

І сам він, кам’яний воїн зниклої Скіфії, стоїть на штучно посіяній тирсі перед входом до Дніпропетровського історичного музею імені Д. І. Яворницького і з кам’яною нудьгою дивиться на невідоме йому і чуже місто, і не збагне, де подівся його народ і як він опинився в чужому місті, де товпляться незнайомі йому й тісні, як степовику, муровані кам’яниці, того народу, якого за його життя мовби ж ще й не було на світі білому. Принаймні під назвою українці. Нічого не може він збагнути в сучасному промисловому місті, він, чиє життя відклекотіло на бойовому коні, при мечі та луку на безкраїх рівнинах в межиріччі Танаїса – Борисфена – Істра.

Степова зона України збереглася, вона простягається ген там, за Дніпром, із заходу на схід від пониззя Дунаю до південних відрогів Середньоросійської височини майже на 1000 км смугою завширшки близько 500 км. Вона займає 240 тисяч квадратних кілометрів, що становить 40 відсотків території республіки. Отож степова зона є, а ось степу самого вже немає. Є розоране поле із виснаженою, щедро здобреною нітратами землею… А степу первісного, скіфського, у степовій зоні України давним-давно немає.

То за кого (чи за що?) багне випити кам’яний скіф навіки зниклої Скіфії? За чиє здоров’я здіймає ритон? І що за питво у його кам’яному ритоні: хмільний бузат з молока прудконогих скіфських кобилиць чи виноградне вино, привезене в гостродонній амфорі з далекої Греції? Швидше всього в кам’яному ритоні гірке і щемне вино прощання скіфів з білим світом доброго бога-сонця Гойтосіра…

…Здавалось, ще трохи, ще якесь зусилля, і Скіфія з Малої знову стане Великою і вціліє у світі білому, бо ж прийнято вважати, що всі ми смертні, а народ – безсмертний.

Не вціліла. Після поразки, якої Палаку завдав полководець понтійського царя Мітридата Діофант, Малій Скіфії перестало щастити. Починаючи з II ст. нашої ери і особливо з III століття, скіфське царство, з такими труднощами відроджене, вступило в суцільну смугу політичного та економічного занепаду, що посилювався постійними війнами з сильним Боспорським царством та античними містами. Зрештою, в першій половині ІІІ століття боспорський цар Рескупорід II повністю підкорив скіфів і проголосив себе царем всього Боспору і «тавро-скіфів». Зникали скіфські поселення в передгір’ї Криму і на рівнинах Нижнього Подніпров’я. Вже ніщо не могло врятувати колись могутнє царство синів змієногої богині – над ними висів наче злий фатум, фатальна доля. Все докінчили готи.

Народи меча, або Як щастю України мимовільно допомогло нещастя інших народів на її теперішніх теренах

Це вони самі себе так хвальковито-погрозливо – знай наших! – називали: ми – народи меча! І цим було сказано все. І навіть більше. Бо ж меч… Яка з ним мова? У нього на все про все відповідь одна: хто зі мною не погоджується, того голова з пліч! Та й усе. Логіка, як бачимо, проста і… залізна. Як сам меч.

На наших теренах, у наших краях-палестинах за останні кілька тисяч років перебуло чимало войовничих і грізних народів із самоназвою, що вони – народи меча: кіммерійці, скіфи, сармати, готи, гуни.

Це ті народи, у яких головним божеством був він, залізний двосічний меч (хоча б той, що з давньогрецьким йменням Арей). Відомо сьогодні, який він був (під час розкопок знайдено близько півтори сотні скіфських мечів): довгий, прямий, важкий і старий сталевий клинок без перехрестя, із простим прямокутним навершям на рукояті… (Згадаймо: скіфський бог-меч загрозливо виблискував біля стін ще урартських фортець, мідійських міст, чиї тільки голови він там не стинав!) У всіх народів він зберігався як родова реліквія, святая святих. Це йому – кумиру своєму – скіфи споруджували ритуальні кургани із хмизу і ставили своє знаряддя вбивства на вершині. Після походу йому приносили в жертву кожного десятого полоненика, їхньою кров’ю «напували» своє нелюдське божество і рідко які мечі не були щедро напоєні багряною крівцею…

Ті народи, які уособлювали себе з мечем, пишалися: ми – разючі, як меч! Безпощадні, як меч! Непереможні, як меч! А тому ми – володарі і повелителі, зверхники всіх інших племен і народів. Ми царські, всі інші – рабські. Де пронесеться наш меч – там пожежі, пустка, трупи. Гори трупів!

Але всі вони, які самі себе називали народом-мечем, уже в тому світі: і кіммерійці, і скіфи, і сармати, і готи, і гуни. Всі вони були лютими, бо ж суть їхня – меч, але чи не найбезжаліснішими і жорстокосердними були готи – найвойовничіші німецькі племена.

А втім, і серед німецьких племен, серед германців, таких як вандали, бургунди, герули, ругії, гепіди, кімври, тевтони, англи, варни, сакси, хавки, квади і т. д., і т. п. готи були й залишилися чи не найбільшими вояками. Бог війни меч був чи не єдиною їхньою сутністю. Щоб не сказати – якщо годиться таке порівняння – їхньою душею.

У них були вожді і королі. На початку ІV ст. з території Польщі вони віхолою увірвалися в межиріччя Істра – Борисфена – Танаїса. Непокірних на своєму нестримному шляху перемагали і нищили, покірних заганяли до свого війська – воюйте з нами, вам теж перепаде здобич!

Вони, німецькі готи, й поклали край пануванню сарматів, до того непереможних переможців скіфів.

Поводирем у них був король Фелімер, а сам процес пишно звався не інакше, як «Похід з Готимсванадзи в Скіфію». (Скіфія вже тоді була Сарматією, але всі той край по-старому називали Скіфією.) І це був не просто військовий похід, а – переселення із збройною силою, в ім’я самозахоплення. Переселення на нові території проживання (і розбою) всього народу їхнього, коли з військом у нові краї (по ходу їх завойовуючи) рухалися племена, роди, сім’ї з усім домашнім скарбом і тваринами, зо всім господарством, знаряддям праці, з усім тим, що буде потрібне на новій займанщині для постійного там життя.

Спочатку, будучи пішими, готи швидко навчилися у сарматів, як створювати кінноту і воювати кінно, а вже потім їх, сарматів, навчителів своїх, били. Їхньою ж наукою.

Якщо ворог попереду них вигулькував численніший кількісно – оборонялися. Для цього вози з домашнім скарбом ставили у велике коло і, ховаючись за возами всередині тієї імпровізованої фортеці на колесах, відбивалися успішно – здається, од них, готів, переймуть пізніше цю тактику побудови польових укріплень на ходу славні запорожці й успішно її застосовуватимуть.

Їхні вершники були в шоломах, мали панцирні сорочки, круглий щит. Коней теж захищали латами. З озброєння мали довгий спис-контус, увінчаний вузьким косинцем-прапорцем, довгий прямий меч, а як його чомусь не було – сокиру чи булаву – нею теж добре було трощити чужі голови.

Переселяючись із сім’ями й худобою, готи захопили Північне Причорномор’я, вийшли до берегів Понту, в пониззя Дунаю, а згодом почали нападати на римські прикордонні укріплення. У їхніх набігах братимуть участь всі охочі до наживи і ратної слави, переможені ними сармати, вцілілі скіфи, слов’яни. (Наприклад, у 238 році така мішанина народів під орудою готських вождів пограбувала і спалила в гирлі Дунаю Істрію. Тоді ж серед цих народів почали ходити нові гроші – римські денарії, що стали для тамтешнього люду чи не першою всеєвропейською – на той час! – валютою, що користувалася стійким попитом – від туманного Лондиніума до берегів Понту.)

І на нових завойованих територіях згодом така веремія закрутиться, такі сутички спалахнуть, такі конфлікти, бійки-непереливки і походи одних проти інших і взагалі учиниться така шарпанина протягом сорока років, що все те увійде в римську історію під назвою Скіфська війна. (Це греки усіх вихідців з Причорномор’я вперто називали тільки скіфами – ким би вони насправді не були.)

Гото-сармато-скіфське військое об’єднання успішно било римлян, дошкульно шарпаючи їхні прикордонні провінції. А в ті часи хто тільки не жив у краї, завойованому готами, – осетинське об’єднання антів (пізніше вони передадуть своє ймення – анти – новому об’єднанню слов’ян), слов’яни, сармати, залишки скіфів, втікачі з римських провінцій, які належали до різних племен – такими тоді були ті терени, які через віки стануть Україною.

Мови у тій велелюдній мішанині теж були різні: латинська, грецька, готська, сарматська, скіфська, праслов’янська. Щоб жити й крутитися (не кажучи вже про торгівлю), треба було знати кілька мов, і багато хто знав по кілька. Та й села траплялися спільні, коли на однім кутку мешкали представники однієї національності, на іншому – іншої. А ще дозоляли постійні набіги різних розбійницьких ватаг, що жили з грабунків. День до вечора прожив, уцілів, не потрапив у полон чи й на той світ – і добре. І радуйся. Та й далі бережися-стережися!

І так було доти, доки у 375 році туди увірвалися азійські орди нових завойовників-драпіжників – гунів. (Один з готських істориків обурливо писав: «Гуни завжди поводилися з готами по-вовчому (овва! Хіба тільки з готами! – В. Ч.), самі ніколи не обробляли землю і годувалися готським (та хіба тільки готським?) хлібом».

І на більш як тисячу літ південна частина Лісостепу і степова зона України стали пристановищем, розбійницьким кублом, притоном-малиною войовничих прийшлих кочівників, де основним правом, суддею і законом був залізний меч завойовників. Правда, згодом гуни переселяться на центральні рівнини Європи, а ще пізніше і край їм надійде, і племена майбутньої України нарешті отримають шанс створити свої держави і найбільшу серед них – Русь.

Воістину, не було б щастя в русичів, так нещастя інших народів допомогло з’явитися Україні. Адже не зникни в пітьмі історії (по черзі) Кіммерія, за нею – Скіфія, за Скіфією – Сарматія, за Сарматією – Готія, за Готією – Гунія – Україна б сьогодні територіально була з півдня обмежена чи не Київщиною і нижче Канева і далі до Чорного моря були б держави або кіммерійців, або скіфів, або сарматів, або готів, або гунів (чи пізніших народів – печенігів, половців, татар).

Але ті, хто прийшов з мечем, від меча загинули.

Воістину так, адже ті, хто в різний час ходив до нас з мечем, від мечів – у різний час – і пощезали. Виявляється, меч не лише убиває супротивника, а й того, хто з ним ходить у чужі краї завойовувати їх. Адже ті, до кого прийдуть зайди, теж можуть виявитися з мечами!

Жаль, що сам великий князь Святослав, автор того чи не першого, – принаймні з відомих нам, києворуського афоризму, крилатого вислову – хто з мечем прийде, той від меча і загине, – так ось, сам Святослав знехтував власним же мудрим застереженням, як пішов з мечем у пониззя Дніпра та Дунаю щось там завойовувати. Мечем, ясна річ. І поліг на чужині від меча – воістину іноді варто прислухатися навіть до власних висловлювань і засторог, аби твій череп не потрапив згодом до якогось там половецького князька у вигляді чаші для пиття…

На бойовому коні, при мечі та луку…

(Продовження)

У другій половині ІІІ ст. в полум’ї великих пожеж зникла скіфська столиця Неаполь та інші поселення і селища. Місто було вщент зруйноване, і більше в ньому ніхто не селився. «Загибель прийшла несподівано, – свідчить історик. – Вона звалилася з такою силою, що від пожеж і руйнацій, від смерті залишалося одне – тікати, кинувши будинки, начиння, дорогі речі. Треба було рятувати життя. Але й це вдавалося не кожному». Через віки й віки, розкопуючи руїни Неаполя Скіфського, археологи все ще зустрічали сліди жахливих пожеж та руйнацій, безліч людських кістяків. Ховати їх уже не було кому. Так в однім місці виявили понад 40 черепів із слідами смертельних травм. Судячи по всьому, це були полонені, їх ставили на коліна й ударом меча відрубували голову і кидали все на поталу хижим птахам…

Переслідувані знавіснілими ордами готів, що вступили в союз із деякими племенами сарматів, а пізніше з гунами, скіфське населення втікало в гори, де змішувалося з таврськими племенами і вже потім зникало. Разом з таврами. Під ударами готів та гунів припинили своє існування й нижньодніпровські поселення, городища і селища – ніхто й ніщо вже не могло врятувати Скіфію – всюди іржали коні переможців, лютували пожежі і дими вставали до небес. Уцілілі мешканці, хапаючи дітей і сяке-таке збіжжя, на возах чи конях, а більшість на власних ногах відходили за Істр і – далі, далі, далі… Залишаючи рідну землю, боялися оглянутися, щоб не дивитися на чорні дими, що здіймалися за Борисфеном…

Як запевняє історія, вціліла частина скіфського населення влилася в загальний потік великого переселення народів і перемістилася – хвиля за хвилею – на захід, де разом з іншими варварськими племенами згодом взяла участь у нападі на Римську імперію. Чи не так опинився у Римі і той скіф, котрий, ставши ченцем, – мабуть, не витримав крові та воєн – прибрав собі ім’я Діонісій Малий і запровадив нове літочислення від народження Ісуса Христа – більше ні на кого йому було сподіватися.

Звичайно, не всі скіфи були перебиті сарматами, готами чи гунами, не всі пішли на захід. Якась частина їх піднялася на північ, де й пристала до праслов’ян, званих антами, змішалася з ними, з часом асимілювалася і, розчинившись у слов’янському морі, передала йому свою кров і свої гени. Ось звідки серед русявих синьооких русичів з’явилася чорноока і чорноброва Україна.

Минули віки та віки, тисячоліття спливли. Давно зникли скіфи, вгомонились степи. А втім, скіфських степів уже немає – все розорано, забудовано, помережано дорогами. Тільки могили скіфські лишилися там і там – німі свідки минувшини – все, що зосталося од колись великого і могутнього народу. Але і їх не береже час, як не бережуть і люди. Хто лежить у тих могилах? Як їх звали-величали – того ніхто вже не скаже. Хіба що Іван Бунін:

Курган разрыт. В тяжелом саркофаге

Он спит, как страж. Железный меч в руке.

Поют над ним узорной вязью саги,

Беззвучные, на звучном языке.

Но лик сокрыт – опущено забрало,

Но плащ истлел на ржавленой броне.

Был воин, вождь. Но имя смерть украла

И унеслась на черном скакуне…

Де-де залишились ще на Україні куці шматки Першостепу: в Хомутинцях, в Асканії-Новій, на Кам’яній Могилі, на Сіверському Дінці… І шумить на вітрах, срібними хвилями набігає тирса правічна, часів ще кіммерійців і скіфів, і ще ранішніх народів, невідомих нам, і шумить вона, як і тисячі літ тому шуміла, коли в степах неозорих, що здавались тоді безмежними і вічними, на гарячих конях проносились кіммерійці, скіфи, сармати, готи, гуни, алани. Не зникли вони з історії, з пам’яті, а «передали свою кров, свій досвід, свою віру, свою пам’ять спадкоємцям. І дійшла ця кров до нас. І досвід є у нас, і сила, а тому і віра, і пам’ять повинні бути. Як же інакше? Тоді степи просто втратили б свій духовний смисл. Адже коріння є. Глибоке коріння. Хай пішла якась частина племен на схід (більше на захід) в пошуках чи то кращих земель, чи то влади, але якась частина народу завжди залишалася на місці, на батьківщині своїх предків» (К. Сушко. «В степи заповедной»). А тому, що вони, пращури наші, були, є і будуть, є і ми, їхні далекі онуки, правнуки, праправнуки і пращури. І коли я дивлюся на вишивані українські рушники чи сорочки-вишиванки, перед внутрішнім зором зринають неокраї степи, далина, вершники в гостроверхих башликах, коні іржуть, скриплять вози з повстяними кибитками, табуни мчать – від скіфських аплікацій пішли українські вишивані рушники і багато чого іншого. Може, їх вперше на зорі людства вишила та, хто нині стоїть закам’яніла на могилі чи й просто в степу? Гляну на скіфську бабу і забринять у пам’яті рядки поетеси:

Ти, скіфська баба, кам’яна незграба,

стоїш в степах… Курай і бугила…

Яка ж ти баба, ну яка ж ти баба?!

За сто віків дитя не привела!

Були б у нього кремінь-ноженята,

ото вже б гупотіло по ланах!

Л. Костенко.

Не привела. І вже не приведе. А були ж у неї колись діти, був народ, була Скіфія – де вона? Куди поділась, у які світи пішла? І чому до неї не примчить на коні її чоловік? Куди все те поділось, пощезло? Не гупотить більше скіфське дитя – відгупотіло своє, відлопотіло, відщебетало. Десь у пониззі Дніпра, в легендарній Гілеї живе дочка Борисфена, напівжінка-напівзмія, богиня й прамати скіфська. Виглядає синів своїх, дивується: де ж вони? Чому не йдуть, не повертаються до неї, праматері своєї?… А над легендарною Гілеєю, над Подніпров’ям, як і тоді, як і тисячі тисяч літ тому щоранку сходить у небі ясноликий скіфський бог Гойтосір і теж дивується: де сини мої? В яких вони краях нині, у яких світах? І вчувається йому в степових вітрах тихий-тихий голос, вічне і невмируще: «Слава Гойтосіру! Дню білому, сонцю ясному, хлібові нашому золотому. Навіки слава!»

А степ не перестає рости в мою душу…

І скачуть по ньому могутні коні вітрів,

І плаче у ньому пам’ять забутих пісень,

забутих імен…

Що не гляну – свічки замість стебел горять,

що не крикну – голос мій хоче

когось наздогнати, та не наздожене…

М. Семенюк

Законсервовані скіфи

Чи може, все це нам сниться? – нерішуче додала Ліда.

Геолог похитав головою:

– Ні, не сниться. Я думаю, що ми й справді бачимо тут стародавніх скіфів, хоча, може… може, дещо законсервованих.

– Як ви сказали? Законсервовані? – запитали разом Артем і Ліда; Дмитро Борисович тільки вражено гмукнув. Дійсно, це звучало дещо дивно. Законсервовані скіфи… коли це не жарт, то принаймні цілком незрозуміло…

В. Владко. «Нащадки скіфів»

– Скіфи! Товариші, це справжні скіфи! Перед нами становище стародавніх скіфів-кочівників.

Там само

А трапилось це на Донеччині, під землею (на Донбасі всі події трапляються неодмінно під землею – край такий, специфічний), на узгір’ї Зольного кряжу, в якому добували мідні руди, отам, де високий Гострий бугор – в його надрах на глибині 300 метрів.

Четвірка ентузіастів (не рахуючи собаки), двоє учених – геолог і археолог – та двоє студентів проникли в отвір підземного ходу, зарослого бур’янами, і в глибині під Гострим бугром виявили… Власне, потрапили в печеру і після ряду перипетій опинилися у… Скіфії. Яка там, у гігантській печері, і виявилась.

Власне, не вся Скіфія, а одне з її племен.

Круто? Ще б пак! Навіть для найбуйнішої фантазії, яка, здається, ні в чому не знає обмежень – на те вона і творча уява, що часом оперує і нереальними подіями.

Більше того, в підземному світі, у який і потрапила четвірка, від природи чорному (як і будь-яке підземелля та ще глибоке) звідкілясь полилося рівне… світло. «Це не було світло того липневого яскравого дня (коли почалася пригода. – В. Ч.). Це сірувате з фіолетовим відтінком світло нагадувало пізній присмерк або похмурий дощовий день, коли все небо… затягнуте високими хмарами. Звідки взялося світло під землею? (Справді – звідки? Але це тільки початок тамтешніх чудасій неймовірних. – В. Ч.) Дивне, неясне, якесь присмеркове світло, як буває надвечір, коли сонце сховається за важкими й темними хмарами».

Рослинність там була не звичайною, зеленою, а рожевого відтінку. Степи теж незвичного жовто-рожевого кольору. І здибали мандрівники у тім дивнім світі становище скіфів – повстяні намети, вози на високих колесах, кибитки…

«Далеко за наметами рухався великий табун коней».

Чоловіки всі у небаченому одязі. «Високі повстяні шапки… гостроверхі, як башлики або шоломи. Короткі каптани… з вирізами на грудях, підперезані поясами, трохи довші спереду, ніж ззаду. Вузенькі шкіряні або, навпаки, довгі й широкі штани, заправлені в невисокі чоботи, обмотані ремінцями. І ще дивна зброя…» Списи, якими вони вимахували в повітрі, сокири, луки…

Мандрівники дивувалися поміж собою:

– Що це вони кричать? Якою мовою?

– Мабуть, скіфською, – це археолог відповів.

– Ви розумієте щось?

– Звісно, ні.

– Чому?

– Бо скіфської мови не знає ніхто…

То як же там, у підземеллі донецького кряжу на глибині чи не в півкілометра, у дивній гігантській печері у XX столітті від Різдва Христового опинилися скіфи? Справжні-щонайсправжнісінькі, реальні, у плоті, ті скіфи, які зникли з лиця землі чи не дві тисячі років тому.

А не відаючи, що вони всі геть чисто вимерли, п’ють собі там преспокійно «солодкувате й густе, міцне і запашне» скіфське вино оксюгалу, різновид бузату чи кумису, незвичного для нас червоного або золотавого кольору, а «наче змішане з кефіром чи ряжанкою». А закушують той трунок сиром з кобилячого молока іпакою та кониною.

Там небо ніби й не небо, а «щось інше…» і його облягають чорні хмари. А навколо – гори.

«Втім, хіба це гори? Це ж стіни тієї величезної печери, де опинилися дослідники… печери, де живуть стародавні скіфи…» Як вони «дожили до наших днів? А над ними, над полем, над возами й наметами – кам’яна стеля печери, схована від ока густими хмарами…»

То звідки там скіфи? Ті скіфи, які не існують на землі близько двох тисяч років. І це при тому, що четвірка мандрівників не скористалася якоюсь машиною часу і все одно потрапила до живих скіфів.

Пояснюється все вельми просто.

«Був, мабуть, колись дуже-дуже давно такий період, коли цей підземний простір сполучався, очевидно, з земною поверхнею… Колись, знов таки дуже-дуже давно, певне плем’я скіфів, рятуючись від якоїсь небезпеки, потрапило до цього простору і залишилося тут, бо вихід назад, зворотний шлях тому племені загородив великий завал. Скіфи залишилися жити під землею. Вони законсервувалися, так би мовити, бо втратили будь-які зв’язки з зовнішнім світом, який впливав би на них».

А гори навколо – то й не гори у нашому розумінні, а стіни величезної печери, що замикають підземний простір. Стіни здіймаються на десятки метрів і знизу здаються горами з крутими урвищами. Стелі печери не видно, бо вона закрита низькими хмарами, які «очевидно, тут ніколи не зникають через велику вологість повітря. І життя в печері триває з віку в вік, без змін, цілком ізольоване від загального земного життя, в своїх власних рамках».

Гаразд, уяснили. Але тут виникає одне підступне питаннячко: у гігантській тій печері має бути вічна тьма (як і в будь-якому – та ще глибокому – підземеллі), то як скіфи тисячі років живуть у вічній пітьмі? Як кажани?

Відповідь така (архіобережна): там є світло. Звідки воно в підземеллі? «Ну от, наприклад, чому б не пояснити це світло якимись радіоактивними випромінюваннями в стелі підземного простору? Або постійною флуоресценцією, скажімо. Може бути таке? Може. І отаке світло поширене тут. А нагадує воно наше присмеркове денне тому, що воно розсіяне, його джерела затінені хмарами, і тому створюється враження суцільних сутінків».

До такого світла пристосувалися й рослини, вони використовують замість сонячної енергію підземного світла. І замість хлорофіла рослини там виробили іншу фарбувальну речовину, тож стали не зеленими, а жовто-рожевими.

Але – досить інтриги.

Всі ці незвичайні події, як і стародавні, але живі скіфи зі своїм дивним підземним світом перебувають не на Донеччині під одним із тамтешніх кряжів, а – на сторінках роману Володимира Владка «Нащадки скіфів», що вперше був виданий у 1939 році і звідтоді неодноразово – за життя автора – перевидавався.

Круто, чи не правда? Загалом фантастична – даруйте тавтологію – фантастика! Круто навіть для фентезі, де все дозволено. Але роман читається з цікавістю – навіть сьогодні.

Пригадую, з яким захопленням я тоді – 1950 рік – чотирнадцятилітнім школярем вперше прочитав – проковтнув! – «Нащадки скіфів», відкривши для себе такого письменника-фантаста, як Володимир Владко (через десятиліття я перечитаю всі п’ять томів повного зібрання його пригодницьких творів). Прочитавши, поділюся враженнями із своєю тіткою, хрещеною Одаркою Чемерис, у відповідь почую:

– Знаю цей роман. Я теж прочитала його вперше школяркою, але у 1939 році, як роман вийшов у світ. Прочитала із захопленням.

«Нащадки скіфів» із захопленням прочитали (вже в сімдесятих роках) і мої діти. А це вже прочитала його й онука – четверте покоління. Все з тим же зацікавленням.

Хоча сюжет та конфлікт фантастично-пригодницького роману Володимира Владка один до одного – це сюжет і конфлікт широко відомого і теж фантастично-пригодницького роману геолога і географа, академіка і письменника Володимира Обручева «Земля Санникова». У ньому теж група вчених-ентузіастів на одному з островів Північного Льодовитого океану потрапляє до стародавнього племені, що відрізане геологічними умовами від сучасного світу і живе собі, нічого не відаючи про життя і людність на планеті Земля. І конфлікт «Землі Санникова» точно такий же, як і в «Нащадків скіфів»: боротьба за владу між вождем і жерцем, коли останній вимагає віддати йому на розправу мандрівників, а вождь відмовляється… Але з однією суттєвою різницею: роман Обручева з’явився у світ на тринадцять років раніше роману Владка. І все ж у Владка вийшов цілком оригінальний твір.

Врешті-решт, після всіх перипетій герої В. Владка (четвірка, не рахуючи собаки) благополучно виплутуються із незвичайних, часом просто смертельних пригод (у згадуванім романі Обручева «Земля Санникова» герої в подібній ситуації гинуть, крім одного, і це значно підсилює емоційний вплив твору на читача, підкреслює його правдивість і несе значний філософський заряд). Повертаючись, рятуючись від небезпек, герої Владка по ходу втечі знаходять у печері золоту жилу із багатим розсипом самородків.

А скіфське плем’я залишається у печері. Правда, мандрівники заявляють – закони жанру, – що вони, мовляв, неодмінно повернуться в те підземелля до законсервованих скіфів із більшою експедицією.

Не повернуться. Автора «Нащадків скіфів» не стане у 1974 році. А за свого життя він майже двадцять років від видання до видання звертався до свого фантастично-пригодницького твору, ще і ще його покращуючи. Твір написано жваво і яскраво, справді в канонах пригодницького жанру. Хоча він і має деякі вади. Наприклад, значна велемовність, багатослівність героїв, прагнення автора «розжувати» навіть найменші дрібниці тощо.

Але побут скіфів, їхні соціальні відносини (особливо учта у вождя Сколота, підступність жерця-віщуна Дорбатая) та інші сцени виписані соковито, зі знанням справи (автор використав усе, що на той час було відомо з археології та праць античних авторів про синів змієногої богині).

Від першої сторінки і до останньої роман переповнений вигадливими пригодами, сутичками й конфліктами, сповнений напруги, тож цікавість від розділу до розділу лише наростає.

Правда, письменник віддав данину модній тоді теорії боротьби класів (коли бідні зі зброєю мусять боротися з багатшими своїми співгромадянами) – така собі міні-жовтнева революція, але роман від того, на щастя, не постраждав. Тим більше, ми знаємо з історії, що подібне повстання у скіфські часи було – Савмака на Боспорі, хоч воно й закінчилося невдачею.

Звичайно, ізольоване плем’я за століття просто виродилося б у своїй, бодай і гігантській, печері, де можна по кілька днів рухатись по колу, мовби долаючи нові й нові простори, і з часом вимре; як немає в надрах України такої гігантської печери з умовами, що імітують земні, але тоді не було б і фантастичного роману Владка.

А він є. І несе в собі значний пізнавальний матеріал про давно зниклі племена, і завдяки йому ми спізнали і таких скіфів – законсервованих. Бодай це і фантастика у фантастиці, але читач, захопившись пригодами, вірить у реальність подій – як то й має бути, коли твір справжній.

Дочитуючи останні сторінки, ні-ні та й ловиш себе на думці-бажанні ще читати: гаразд, це вигадка, але… Але раптом і справді десь, у якихось загадкових світах живуть скіфи, га? Бо повірити, що цілий народ вимер, навіки щез із землі, так не хочеться. Душа тому не бажає вірити…

Сумний урок Cкіфії

…Чого скіфам не вистачало – так це того, чого не вистачає часом багатьом народам і через що вони, буває, й жорстоко потерпають – єдності. Коли один за всіх, а всі за одного. Мудрі греки це загледіли одні з перших, коли запевняли: якщо скіфи будуть єдині, їх ніхто не переможе. (А втім, це стосується і всіх інших народів.) До соціальних протиріч і напруги та внутрішніх конфліктів між племенами, що почалися всередині скіфського суспільства, до природних катаклізмів та навали зовнішніх ворогів (фактори ризику серйозні) додався чи не у вирішальній мірі і брак одностайності. Єдність була замінена чварами й розбратами. Як зауважив один дотепний чоловік, нагадуючи, що все залежить від згуртованості нації: не може окрема людина, за принципом сам-один, відповідати (що в світі людей, що у світі тварин) – за дитинча, годувати і захищати його наодинці. Якби ми були згуртовані, казав далі цей парадоксальний чоловік, то наше стадо стояло б рогами назовні, а дітьми всередину. Тоді б ми захищали дітей. Своїх чи й чужих – все одно. А коли ненавидимо сусіда, то їй-богу, твоя дитина не буде така ж беззахисна, як і чужа. (Ось так стає беззахисною хата, якщо між сусідами ворожнеча.)

Скіфам на останньому етапі не вистачило єдності, тієї єдності, яку повинна мати кожна нація. А скіфи навіть не стали нацією. Не встигли. В останні перед загибеллю століття скіфи, в першу чергу можні та владні, себто еліта етносу, з культурних надбань визнавали лише чужі, не своїм майстрам замовляли речі, прикраси, оздоби тощо, а неодмінно – мода тоді така пішла, як пошесть – лише чужоземним, покланялися запозиченим – у даному разі грецьким – богам. І навіть свій родовід намагалися вести від них, від греків, проголосивши своїми батьками еллінського бога 3евса та їхнього героя Геракла, бравого молодця, як ніби серед своїх не було молодців! (Слава Богу, хоч на роль праматері залишили напівдіву-напівзмію, дочку Борисфена.) А наприкінці, коли нарешті створили свою державу в Криму, то й геть обставили себе і свою ідеологію грецькими богами та героями, а грецьку мову – нечуване до того явище! – проголосили в себе офіційною і державною, що підірвало їхню, рідну, і звело її нанівець, коли свої, особливо діти, вже почали соромитись прабатьківської мови і розмовляли лише по-грецькому. Це зміцненню державності не сприяло. Як не сприяло перетворенню племен – бодай і етнічно однорідних – в окрему націю, адже тільки народ, який став нацією, зі своєю вірою, богами, мовою, традиціями та культурою, стає нацією і здобуває право на майбутнє. Цього права скіфи самі себе позбавили, решту за них зробили орди чужинських завойовників.

Бо тільки народ, який став нацією, отримує бурхливу енергетику і великий демографічний потенціал. Згадаймо, кілька століть тому Європа теж мала просто-таки фантастичну енергетику – це був час грандіозних технічних і географічних відкриттів. Але все йде, все минає. Сьогодні Європу вже називають старезною й одряхлілою, адже на тлі матеріального багатства вона втратила – чи втрачає – полум’яний християнський порив, який свого часу зробив Європу великою. Тоді були потужні цінності, за які і аристократи, і селяни готові були померти: віра, вітчизна, честь, обов’язок, любов… (На побутовому рівні – цнота, сім’я, діти, церква, звичаї.) А не мікрохвильова піч, що нині у нас стала ознакою цивілізації і досягнення успіхів та благополуччя.

Автори численних публікацій запевняють, що сьогодні Європа облінилася – постаріла духовно? – проповідує філософію життя заради задоволення. І як результат – втрачається навіть інстинкт продовження роду, демографічна ситуація стає тривожною і сумною. Один з авторів, що пишуть на цю тему, гірко зіронізував: тепер головна тема, яка хвилює пересічного європейця – це карієс і вибір зубної пасти. А це вже не нація, а сукупність громадян із спільним штампом у паспорті, які проживають на одній території. У такої спільноти вже немає внутрішньої енергетики, відкриття світу, прагнення до вдосконалення, до здобування нових вершин, така спільнота безлика і аморфна, тому в Європі, вважають деякі автори, триває процес відмирання поняття самої сутності нації, лунають проповіді свободи від традиційних цінностей, проповідується моральний нігілізм – войовничий при тому. І в результаті від людини залишається тільки тварина, і така людина, спрощена і збіднена, панічно боїться старіння і смерті. (А колись наші пращури оптимістично казали: двом смертям не бути, а однієї не минути!) Тому Європі вже пора задуматись, як із народонаселення, що займає якусь територію, знову перетворитися в націю (мається на увазі не чистота крові, а щось значно більше). Час уже говорити на національні теми, аби наші народи не спіткала та доля, що колись спіткала кіммерійців, скіфів, сарматів, готів, гунів і багатьох-багатьох інших народів, які знехтували своєю національністю і зникли-пощезли в пітьмі історії на віки вічні. Зважмо: триває ще й процес (буцімто «об’єктивний»), коли в силу тих чи тих історичних причин, демографічних тощо зникають династії, здавалося, ще вчора такі міцні й надійні. Якщо переглянути біографії бодай ста найвідоміших династій від давнини до наших днів – Ахеменіди, Селевки, Птолемеї, Сасаніди, Рюриковичі, Комніни, Чингісиди, Шереметєви, Валуа, Тюдори, Ягеллони, Стюарти, Бахи, Ротшильди, Бурбони, Круппи, Демидови, Строганови, Дюма, Бонапарти, Штрауси, Пушкіни, Толсті, Кеннеді, Мамонтови, Рокфеллери, Третякови, Віндзорська династія, Чапліни і багато-багато інших, то всі вони, колись могутні й розлого-гіллясті, з часом хиріють, занепадають і зникають з історичної арени. Як роди, племена, а за ними й цілі народи, які теж, виявляється, смертні, як і кожен окремий індивідуум. Сумна доля скіфів застерігає – бережімо свою націю, щоб не пощезнути на віки вічні, як набрід громадян з одним штампом у паспорті, які колись проживали на одній території.

В цьому й полягає й нині сумний урок Скіфії – не молися чужим богам, не цурайся своєї мови, шануй свою армію, щоб потім не підкорятися чужій…

Передцвіття

Вона стояла в степу,

Де пах полин і зблискував птах пером.

І її завезли на подвір’я музею.

Її, стару Кам’яну Скіфську Бабу.

Правічну.

Скільки їй літ? Вона і сама не віда.

Стояла мовчазна. Одсторонена. Під муром.

Приходили чужинці

(Приходили, не на конях під’їжджали).

Торкались її обличчя, грудей.

Сміялись.

А Бабі було кривдно.

І сором пік.

А ще гірше – вночі:

Сама-самісінька.

Видивляла свої кам’яні стосотлітні очі…

І – ждала.

Кого? Чого?…

Ай, ні!

Степу не видко…

Застують їй паркани і високі стіни.

А так хотілось – степу!

Одна втіха: високо в небі,

Мов скіфська сережка,

Зіходив місяць…

І Кам’яній Бабі з того було щасно.

І солодко-млосно.

І вона дрімала…

І снився їй сон.

Давній-прадавній:

Снивсь молодий скіф!

Чорне, вітром скуйовджене волосся…

Непозабуті, жадано-ждані очі…

Він примчав на огирі.

Він, молодий скіф!

Бив копитьми скажений огир. А він на скаку

Кинув її уперегин на кінську гриву.

Свиснув знагла скіф!

Заржав гарячий огир, зметнувсь —

І вони мчали. Дзвеніла сталь підків.

А вслід бігли, валували собаки —

Вони хтіли перейняти скіфа.

А він мчав, мчав,

Пригнувшись до кінської гриви,

Аж доки не видобувсь у поле.

І – осадив коня.

І зніс її на ту ж високу могилу,

Де колись вона стояла…

І вона скрикнула!

Скрикнула не як стара Кам’яна Баба.

А молодо-молодо!

По-дівочи,

Як юна скіфка: «Степ!» —

І пробудилась…

Був день. Був блиск – палило сонце.

А перед нею сидів молодик.

Він сидів просто неба.

Осеред подвір’я.

Зневідь-чим він скидався на скіфа.

Але то був не скіф —

При ньому не було коня!

Він щось робив.

І Кам’яна Баба здогадалась:

Так різьбили її діди й прадіди

На кухлях, на глеках,

На збруї, на зброї…

Ні, так малювали ольвійські греки.

Молодик теж малював.

Він малював її, стару Кам’яну Скіфську Бабу!

У нього теж були палючі очі.

Але то був не скіф —

При ньому не було коня!

І вона, зігріта сонцем і його палючим оком,

Здрімалась ізнов…

І проз дрімоту,

Терпку й солодку, —

Шепталась:

«О Табіті, Табіті! Скажи,

Чи знайде оцей чужинець собі коня?

Чи обжене собак?

І чи покаже мені степ

Під сяйвом скіфської сережки?…»

Анатолій Косматенко

Частина шістнадцята

Друга загибель Скіфії

Новітні гуни – епоха варварства триває?

ВАРВАРИ. 1. Назва, яку давали стародавні греки та римляни народам і племенам, що не належали до греко-римської цивілізації і стояли на нижчому рівні культурного розвитку.

2. Некультурні, малосвідомі люди, жорстокі і грубі.

ВАРВАРСТВО. Низький ступінь культурного розвитку, неуцтво, грубість, безжалісне ставлення до культурних цінностей.

Із словника

Антей: Хто ж то перейшов по нас, як по містках, до храму слави всесвітньої? Кого ми на собі з безодні варварства на гору несли? Чи ж не лягли ми каменем наріжним до мавзолея нашим переможцям?

Леся Українка

…Це шотландський філософ в 60-х рр. XVIII ст. А. Ферґюсон запропонував до періодизації історії людського суспільства увести другий період після дикості перед цивілізацією… Обґрунтував таку періодизацію Льюїс Генрі Морґан, американський етнограф, археолог, історик первісного суспільства. За його концепцією, варварство починалося з винайдення гончарства і закінчувалося появою писемності…

Невже?

Що епоха варварства в історії людства скінчилася давним-давно, ще з початком винаходу писемності?

Гай-гай!..

Отже…

Розбрелися скіфи по світах, розбіглися хто куди – хто за Істр у Добруджу і там після всіх пертурбацій і невдалої спроби створити свою державу, бодай і в ранзі Малої, розчинився серед тамтешніх племен, а головно серед фракійців; хто з кримської Малої Скіфії, коли вона конала під готсько-гунськими мечами, подавшись у гори, загубився серед таврів; хто опинився в рабстві й щез назавжди, а хто влився в потік переселення народів і разом з вестготами, вандалами, франками подався громити Західну Римську імперію, і вже в V ст. вона розпалася на дрібні й нетривкі держави варварів, що ворогували між собою й гинули у власному ж розбраті. В гігантському казані плавилися, як у тиглі, народи, одні зникали, інші з’являлися і знову зникали. Розчинилися, переплавилися в тім казані й збіглі зі своєї батьківщини скіфи. Деякі вціліли, це ті, хто залишився в рідних палестинах у Подніпров’ї, де з роками поріднився з місцевими землеробськими племенами, з прапращурами нашими антами, ставши часткою слов’янства, а, отже, і нас із вами.

І почали про скіфів забувати в Подніпров’ї, в степах Північного Причорномор’я, і зник термін Велика Скіфія, навзамін виникла Сарматія, але з часом і вона востаннє мекнула, і залишилися у степах кургани та руїни Кам’янського городища на Дніпрі чи Неаполя Скіфського у Криму.

Спливали віки та віки.

У Крим увірвалися татаро-монголи, де в 1443 році після розпаду Золотої Орди виникло Кримське ханство…

Сірі й дещо похмурі Петровські скелі здіймаються майже поруч із трасою на Алушту та Ялту – там нині улюблене місце для тренувань початкуючих любителів лазити по скелях. А за скелями – чимале горбисте пустельне плато, обсягом у 20 гектар, власне, пустка, міський вигін, приміські мешканці там пасуть корів, овець, кіз, а городяни на свята влаштовують собачі бої. Там же відбуваються і велогонки з перепонами. Це те місце, де колись, 2–2,5 тисячі років тому здіймалося гарне – як намальоване! – білокам’яне місто, Неаполь Скіфський, столиця держави, чиї межі простягалися від Дону до Південного Бугу та Ольвії. Але сьогодні робиться все, принаймні таке складається враження, аби кримчани і гості півострова і геть забули про скіфів, аби й сліду не зосталося про той народ, що залишив по собі славну пам’ять в історії України! І це та столиця скіфів, якою так цікавляться вчені США, Японії, Китаю. Сьогодні на місці мавзолея Неаполя, у якому виявлено 77 поховань і де знайшов своє останнє пристанище в цьому світі легендарний цар Скілур та його син цар Палак, на місці того мавзолею, у якому знайдено 1327 золотих прикрас та різноманітну зброю (не кажучи про розкішний саркофаг із кипарисового дерева), так ось, на місці цього мавзолею світового значення, на місці його склепів збудовано гаражно-будівельний кооператив! (У склепі № 9 свого часу знайшли скіфський фресковий розпис, аналогів якому немає. Щоб урятувати склеп, його засипали на певний час, і тоді ж автомобілісти проклали зверху дорогу та утрамбували її гравієм. Мовляв, скіфи були варварами, нащо нам сліди варварів зберігати, а варвари – якраз вони, нищителі археологічних пам’яток!)

На території Неаполя ще в 40-х роках минулого століття (навіть і в 70-х!) були товсті стіни метрової висоти, були і загули. Каміння пішло на будівництво все тих же гаражів та різних… курників. Зник невідомо де і череп царя Скілура, з якого свого часу відомий антрополог М. Герасимов реконструював зовнішній вигляд скіфського царя.

«Раніше пам’ятники знищувалися по дзвінку під виглядом реконструкції, – якось писала одна з газет, – а нині – під виглядом відсутності потрібних коштів. І якщо їх не захистити, коштовності викопають бандити. В Севастополі на Гірці (центр міста) працює «чорний ринок», де продається все – від палеоліту до часів Великої Вітчизняної війни. В тім числі й скіфські цінності».

А може, додає далі видання, тому й не вживаються заходи по збереженню історичних та культурних цінностей, що комусь вигідно збагачуватись за їхній рахунок з «чорного ходу»?

«Який ажіотаж навколо нього – Неаполя Скіфського – був піднятий в 1982–1985 роках, – писав якось журналіст В. Стус. – Що тільки не збиралися створювати: постійно діючу виставку з кінолекторієм і демонстрацією шедеврів скіфських майстрів, музей під відкритим небом, голографічну виставку «Скарби скіфських курганів», діораму «Похорони скіфського царя» і т. д. Проект благоустрою Неаполя, розроблений інститутом «Укрпроектреставрація» і затверджений обласним відділом архітектури та Держбудом України, так і залишився на папері, припадаючи пилом історії. А замість численних туристів та екскурсантів тепер ми «маємо те, що мали».

Скіфи, згідно з легендою, шанували пам’ять предків. Розрити могилу у них вважалося святотатством, найбільшим злочином і зрадою. Того, хто зважувався це робити, піддавали жахливим тортурам: вивозили в безлюдний степ, ламали хребет і залишали на розтерзання хижим звірам та птахам.

У нас цього нема. Нам усе – трин-трава».

У довжелезному списку «московських втрат» перебуває навіть череп Cкілура…

Звідтоді й по наші дні Неаполю Скіфському (власне, тому, що від нього вціліло й пощаджене жорстоким часом і заростає травою-муравою) всуціль не щастить. Варварство почалося ще за часів Кримського ханства, коли заходилися масово розбирати мури скіфської столиці – на будівництво середньовічної Ак-Мечеті.[115]

За часів Російської імперії, що прийшла навзамін Кримському ханству, коли вона, захопивши Крим у 1783 році (тоді ж був офіційно затверджий статус міста Севастополя), скіфську столицю – власне те, що від неї зосталося після пограбування татарами, заходилися розбирати, як кажуть, по камінчику, ще з більшим розмахом – каміння вивозили сотнями і сотнями підвід на будівництво казарм, різних укріплень, адміністративних установ, на спорудження житлових будинків тощо. (Тоді спішно створювався у Севастополі адміністративний центр Криму.)

Про розмах руйнації скіфської столиці новітніми варварами свідчить хоча б той факт, що міська влада навіть організувала такий собі «видобуток» каміння на руїнах Неаполя Скіфського і, аби поповнити міську казну, наліво й направо його продавала.

Не відстала від російських чиновників і нова (вже радянська) влада. 1926 року вона на унікальних похованнях, фундаментах і склепах почала будувати очисні споруди, які в 50-х роках розширили, а у 80-х реконструювали і ще розширили відстійниками, потім заходилися будувати в охоронній зоні гаражі та дороги до них, проклали лінію електропередач і труби.

Як писала українська преса вже в наші дні (раніше на тему нищення владою Неаполя було накладене табу):

«…Колишню столицю скіфської держави, яку вдалося оборонити від сусідів-херсонеситів і військ Мітридата Євпатора, могутніх полчищ зайд – аланів, сарматів, зруйнували готи і гуни, – донищують сучасні сімферопольці, байдужі до власної історії.

Фундаменти, товстелезні стіни метрової висоти, інші залишки античного міста достояли до 70-х років. Щоб остаточно зникнути на початку нового тисячоліття?

Так безславно закінчилася спроба понад піввіку тому створити тут державний заповідник. Тоді охоронну башту над могилою славетного царя Скілура звели з місцевого каменю на розчині найміцнішого замісу. Та сьогодні вже і її «вдячні нащадки» так роздовбали, що допіру зводити нову. Серед білого дня, між будяків, корів, овець і кіз «нічийного вигону», «допитливі» сучасники риють тут лази до ще не розграбованих скарбів. Вечорами це романтичне місце заполоняють любителі міцних напоїв… Ночами сатаністи обливають древнє каміння потоками «жертовної крові» нещасних тварин. Цілодобово, не криючись, гуртуються наркомани, залишаючи гори шприців.

Нинішні «батьки» міста сором’язливо відмовляються від істинної – скіфської дати його народження в античні часи, готуються зустріти 220-ліття за літочисленням царської Росії. Це замість того, щоб обстоювати кожен рік своєї древності, щоб де-юре належати до стародавніх полісів, які пам’ятають юність людства…»

«…Нещодавно вчені повідомили, що знайдено ще одне священне поховання скіфської знаті – Кримський Геррос, який теж входив до складу тодішнього величезного некрополя: 70 курганів над гробницями аристократів другого після царів пласту цілих династій скіфської еліти на плато Ак-Кая, поблизу Білогірська.[116] Науковці переконані: це нащадки царських скіфів, що жили у часи Геродота в Криму і Приазов’ї – вищої воїнської касти скіфського суспільства.

Останнім часом розграбовано вже десять курганів-скарбниць, коштовності з яких довелося виловлювати на нелегальних ринках півострова… Досі вчені встигають збирати тільки не взяті кримінальними щасливчиками залишки раритетів. Сила-силенна дорогоцінних виробів безслідно зникає для вітчизняної науки і скарбниці. А скільки скіфського золота вивезено з Криму, з усієї України офіційними установами північної сусідки без надії на повернення!

Йдеться, без перебільшення, про культурний спадок нашої цивілізації, величезні скарби вселюдського значення, мистецькі шедеври древності… вічної цінності. Нині майже всі вони, розшукані упродовж понад двох століть, зберігаються в Ермітажі, де й сьогодні становлять серцевину усієї грандіозної кримської колекції. Включно з експонатами безцінної виставки «Золото скіфів», які після евакуації в роки Другої світової війни на свою батьківщину теж не повернулися. Значну частину знайдених під час розкопок золотих та срібних коштовностей забрали до Музею образотворчого мистецтва в Москві, ще чимала частка є гордістю тамтешнього Історичного музею, і лише дещиця – в Кримському краєзнавчому, який роками не спроможеться виставити залишки скіфських скарбів і нові знахідки, зібрані та підготовлені нині для загального огляду у «Золотій виставці».

У довжелезному списку «московських втрат» навіть череп Скілура, за яким знаний антрополог Михайло Герасимов реконструював зовнішній вигляд скіфського царя…

Не кращі справи на території Керченського півострова і його древніх міст. Керченський музей старожитностей завжди був «донором», найщедрішим постачальником шедеврів для Ермітажу, а під час англо-французької окупації Керчі в Кримську війну – раритети цієї землі втекли в знаменитий Лувр.[117] Завдяки зусиллям благодійників у Керченському історико-культурному заповіднику нині створили Золоту скарбницю. У ній зібрано золоті вироби скіфів, боспорців і античної Греції. Унікальне зібрання ще до відкриття широкому загалу стало знамените тим, що в ньому зібрані понад півтори тисячі щонайкоштовніших предметів. Навіть після багатолітнього відпливу скарбів у столицю Росії та інших країн такою кількістю безцінних кримських експонатів, які залишилися на рідній землі, не можуть похвалитися навіть музеї зі світовими іменами. Та, як і сімферопольці, керчани не можуть показати скіфські скарби відвідувачам. Хоч як це прикро, та працівники музею, котрі зберігають для держави казкові історичні цінності, «сидячи на золоті», потерпають від бідності… Як і кримських музейних працівників, які через хронічну бідність досі не спромоглися випустити навіть каталог утрачених цінностей. Втім, як і вся Україна, з якої за останнє століття було вивезено понад 50 мільйонів (!) архівних справ, 45 мільйонів (!) примірників раритетних книг, 300 тис. (!) одиниць безцінних музейних експонатів, продовжуємо втрачати і сьогодні без надії на повернення.

Такі масштаби позбавлення нас історичної пам’яті, свідчень приналежності України до витоків зародження загальнолюдської цивілізації. Адже, як стверджують дослідники, пише далі газета («Голос України» від 26 вересня 2003 р., № 181) саме в надрах Скіфії зароджувалася наша державність і пов’язані з нею інститути. Тож хоч сучасні українці й не прямі нащадки скіфів, їх доба і культура залишаються помітною сторінкою нашої спільної історії… Так, наприклад, відомий скіфолог Павло Шульц в одній із статей писав: «У високій для свого часу матеріальній і духовній культурі пізніх скіфів у Криму вдалося встановити багато нових точок споріднення з культурою стародавніх слов’ян. В особливостях скіфських городищ і жител, зокрема у гребенях на дахах, у вогнищах для випікання паляниць, посуді, у різьбі по дереву, орнаменті, скульптурі, настінних малюнках і похоронному обряді… знаходимо багато спільного з пам’ятками слов’янської культури, з руським, українським народним мистецтвом».

Не зникло неповторне мистецтво скіфів, воно стало значним внеском у культуру епохи раннього середньовіччя не лише Східної, а й Західної Європи.

Багатства городища Неаполя Скіфського не охороняє ніхто.[118] А їх же визнано еталонними, бо дали безліч матеріалів-дороговказів для дослідження інших городищ. 10 років тому повністю припинилося фінансування і будь-яких офіційних розкопок. Немає коштів і для відновлення саркофагу над сплюндрованим мавзолеєм скіфських царів. А пам’ятник має загальнонаціональне значення. Неаполь Скіфський досі не має статусу заповідника. Вже давно назріла проблема реконструювання на території городища кількох пам’ятників культури та побуту скіфів, відновлення цитадельних стін, завершення реставрації мавзолею, відтворення скіфського помешкання з господарськими приміщеннями, спорудження музею під відкритим небом, постійно діючої виставки з кінолекторієм, демонстрацією шедеврів скіфських майстрів та майстрів-греків Північного Причорномор’я. А ще ж потрібне окреме приміщення під виставку «Скарби скіфських курганів» і діораму «Поховання скіфського царя». Але все заморожено – в тім числі і створення історико-культурного заповідника «Неаполь Скіфський», а варвари тим часом дограбовують те, що ще не встигли пограбувати…»

Останнім часом правоохоронці зафіксували нове явище – в стані гробокопачів з’явилися… діти. Так у Криму, на території Усть-Альмінського могильника затримали двох підлітків 15 і 16 років. Вони розрили скіфський могильник ІІІ ст. н. е. – один з найвідоміших у Криму. Спеціальним двометровим щупом малолітні мародери розшукали могилу скіфської дитини і видобули з неї кільця, серги, підвіски з жовтого металу, буси із напівкоштовного каміння (яшма, сердолик), глиняний і бронзовий посуд, осколки прадавнього люстерка. Останки померлої дівчинки малолітні грабіжники розкидали навколо її могили…

А все почалося 10 червня 1774 року

«Серед перших дослідників наших давніх курганів були люди різної долі – і ентузіасти-любителі, і великі вчені, і мандрівники.

Багато з них, особливо на зорі російської археології, своєю недосвідченістю, гонитвою за ефектними коштовностями, переважно золотими речами, завдали великої шкоди науці. Розкопки не документувалися, не робилися плани розкопаних об’єктів, не велися щоденники розкопок тощо. Просто складався акт про сотні виритих «кубів» землі і робився запис знахідок по рубриках: золото, срібло, мідь тощо. Чимало знахідок, що не являли собою цінності з точки зору того, хто розкопував, як малоефективні, просто викидалися. Все це – невідтворні втрати. За найменшої невдачі курган кидали недокопаним і переходили до іншого. Методи розкопок в той час мало чим відрізнялися від простого скарбошукацтва. Їх результат оцінювався по фунтах і золотниках знайденого золота. Але це було не виною, а бідою тодішніх археологів. Царський двір в Санкт-Петербурзі вимагав коштовностей. Ніщо інше в розкопках цінним не визнавалося, ніщо інше не цікавило. Лише для цих цілей казна відпускала кошти» (Брашинский И. Сокровища скифских царей. – М., 1967).

А все почалося 10 червня 1774 року, коли в селі Кючук-Кайнараджа, що на правому березі Дунаю, був підписаний мирний договір, що поклав кінець шестирічній російсько-турецькій війні.

Росії були передані фортеці Кінбурн в гирлі Дніпра, Керч і Єнікале – опорні пункти в Криму. Від Туреччини було відірване Кримське ханство й приєднане до Росії – під фіктивною обіцянкою незалежності.

Ще через чотири роки Катерина ІІ відвідала Новоросію і Крим…

І почалося…

У тім числі й пограбування скіфських, сарматських і ще ранішніх курганів, що засіяли – і групами, і довгими ланцюгами – Крим і південні степи України…

Академік В. Ф. Зуєв, який 1781 року відвідав ті краї між Бугом і Дніпром, у своїх «Путешественных записках от Санкт-Петербурга до Херсона в 1781 и 1782 гг.» писав:

«Дорога была ровною, черноземной степью, по которой одни только курганы в великом множестве были видны».

«К этому времени днепровские курганы уже привлекли к себе внимание и просвещенной публики, и императорского двора. (Щодо імператорського двору – то все ясно, а ось щодо «просвещенной публики» мова ще буде.) Обширный и пустынный Новороссийский край начал заселяться еще в 40-х годах ХVIII в. беглыми крепостными крестьянами, а также выходцами из Сербии и Болгарии. Надо полагать, что переселенцы интересовались и курганами, и, наверное, не все их раскопки были безуспешными» (І. Брашинський, цитована праця).

У 1799 році Північне Причорномор’я відвідав «путешественник» Павло Сумароков. У своїй книзі «Досуги крымского судьи, или Второе путешествие в Тавриду» він розповів, як звільнялися від старожитностей давні античні міста Ольвія та Керч. «Изобилие мрамора, – пише він про Керч, – было весьма велико, так что иные во многих униженных хижинах отломки оного появляются закладенными между неотесанных камней».

Вже тоді, як зазначає «кримський суддя», мешканці Керчі грабували прадавні об’єкти і цінні речі продавали мандрівникам-колекціонерам.

Про грабунки старожитностей у Криму писав О. Пушкін, який побував на півдні України у 1820 році. В одному з листів до брата Олександр Сергійович пише про свої відвідини гробниці Мітридата, де він «сорвал цветок для памяти и на другой день потерял без всякого сожаления». Та що квітка! У ті часи піддані імперії масово розграбовували і нищили все, що лишилося від минулих цивілізацій «без всякого сожаления».

Про варварське ставлення до пам’ятників старовини і їх розграбування писав і О. Грибоєдов, який у 1825 році відвідав Крим: «…ни одного здания не уцелело, ни одного участка древнего города не взрытого, не пропаханного… – Что ж? Сами указываем будущим народам, которые после нас придут… как им поступать с бренными останками нашего бытия».

Муравйов-Апостол, «Путешествие в Тавриду в 1820 году»:

«Все изрыто здесь! все ископано! увы! Нет покоя праху бедных ольвиополитанцев от потомства угнетавших некогда их варваров.

…Вместо того, чтобы, следуя методе, систематически делать ископание, которые, без всякого сомнения, довели бы до какого-нибудь весьма любопытного открытия, здесь мужик с заступом идет куда ему заблагорассудится добывать денежек и горшков. Разроют ли где могилу и найдут ли основание здания; тут берут камень на строение, мрамор на известь; и оттого, где ни ступить здесь, то увидишь обломки камня или отбитые от урн ушки. Нельзя в этой картине без ужаса видеть, что то, чего не успело все разрушающее время, то довершается теперь рукою невежества!»

На Керченському і Таманському півостровах, в пониззі Дніпра і Буга, що були захоплені в турок, хазяйнували військові. Для побудови укріплень, казарм добували камінь із пам’яток старовини. При цьому знаходили золоті й срібні речі, що їх розтягали солдати. Потім в ролі «археологів» почали виступати генерали, які, звісно, не мали ані найменшої уяви, як провадити розкопки, що таке наукова цінність знахідок. Їх цікавили лише золоті і срібні речі, котрі вони пускали на переплавку, аби потугіше набити і без того пузаті гаманці, всі інші знахідки, «разные там горшки», просто викидали як непотріб. Особливо «усердствовал» у цій чорній справі генерал-поручик Мельгунов, губернатор Новоросійського краю – це він, по суті, погубив Червону могилу (інша назва – Литий курган). Не відставав від нього і генерал Вандервейде. А від першого і другого – генерал Гангеблов, який погубив (затративши 600 робочих днів) прадавній курган. Полковник Парокія, будучи начальником фортеці, розкопав курган, у якому знайшов золотий вінок, перстень, кілька срібних чаш, золотий ланцюг та серги і все те привласнив.

Дивлячись, як панота грабує кургани, збагачуючись при тому, брала з неї приклад і чернь. Два селянини розкопали на Таманському півострові курган (наче в якійсь анархічній державі) і теж, значно поживившись, гайнули далі займатися грабунками.

Що з того, що у 1804 році було видано урядову постанову про «ограждение от уничтожения и расхищения крымских древностей» – їх і далі знищували і розкрадали з невидимим до того розмахом – від солдат-генералів, з одного боку, і чиновників-селян та міщан – з другого. Всі, кому не лінь, грабували старожитності – відкрито і, як кажуть, серед білого дня. У 1904 році якийсь «гірничий технік-практикант» Шульц самочинно видобув із самочинно розкопаної могили і продав на чорному ринку золотих речей на 5000 рублів – велика за тих часів сума! На тому не заспокоївся, а, видобувши «нову партію золота», возив її на продаж, набиваючи собі мошну, а знайдені безцінні коштовності, великої художньої вартості вироби античних та скіфських майстрів масово йшли на переплавку.

Коли пограбування археологічних пам’яток набуло всезагального масштабу і розмаху (скарбошукачами і «чорними археологами» ставали всі, ледь чи не діти), генерал-губернатор Воронцов запропонував платити тим, хто «знаходив цінні речі» відкупне (аби ті знахідки врятувати) із коштів Кабінету його величності, але міністр імператорського двору відповів з Петербурга, що «его императорское величество не изъявил на сие высочайшего соизволения потому, что находимые в земле вещи принадлежат казне». І як результат – сотні безцінних знахідок попливли на чорні ринки.

Що не дограбували злодії в минулих тисячоліттях, те дограбовувала «просвещенная» та іншого ґатунку публіка після приєднання Криму й України до Росії в кінці позаминулого і на початку минулого століть. А втім, воно триває і в наші дні – особливо руйнації археологічних пам’яток (курганів у першу чергу).

«Покоління змінювались поколіннями, – пише історик, – одні народи гинули, інші приходили їм навзамін. Подібно до багатьох інших прадавніх народів зникли і скіфи. Час зітер пам’ять про їхню мову, історію і культуру. Тільки земля продовжувала дбайливо зберігати залишки давно минулого життя. Тому, хто навчився читати її як книгу, хто невтомно, не боячись труднощів і злигоднів, проникає в її глибини, вона розкриває таємниці поколінь, що пішли, залишки держав і народів».

За умови, якщо все, що вціліло, не буде зруйновано чи розікрадено. Залишається чекати, коли ж держава наша стане на захист нашої історії і надбань минулих поколінь, що є і нашими надбаннями, нашою культурою та історією. І, вочевидь, нашою душею.

Звенигородка: археологічний детектив

Уперше той курган на Звенигородщині (Черкаська область) почали розкопувати 120 років тому. Тоді в тих місцях жив лікар-поляк (практикував у Звенигородці) Юліан Талько-Ґринцевич. Прізвище в Польщі відоме, адже Юліан Талько-Ґринцевич – один із творців польської школи антропології, професор Яґеллонського університету. А втім, це все буде потім, а тоді в Звенигородці набирався досвіду молодий лікар, мешкаючи у свого двоюрідного брата землевласника Єжи Ґринцевича. Будучи вельми зірким до всього, Юліан зацікавився місцевими курганами, а їх там було чимало. Один з них і вирішив розкопати. Ні більше, ні менше. Не маючи аніякого досвіду. І тим більше права.

А зацікавився він курганом, що мав ймення Великий Рожанівський – 8 м висотою, діаметром 30 м. (У скіфські часи він сягав у вишину і на всі десять метрів.) І ось лікар, який практикувався в Звенигородці на болячках, браво й відважно взявся за справу досі йому незнайому і невідому. В пошуках прадавнього поховання прорізав у товщі кургану траншею, дійшов до рівня давнього горизонту і на цьому його ентузіазм дилетанта і вичерпався. Могили він, як і слід було чекати, не знайшов – та ще враховуючи його повне невігластво в цій справі, тож роботу облишив і ретирувався, повернувшись додому ні з чим. Як кажуть, не солоно сьорбавши. Понівечений курган покинув із проритою траншеєю, яку полінився навіть засипати землею. Це було у 1884 році, а через три роки випала сніжна зима, що її змінила дощова весна, і в траншею натекло скільки води, що дно її, не витримавши, обвалилося.

Утворився провал. Якось у нього заглянув місцевий селянин і, не довго думаючи, вирішив туди спуститися. Це було небезпечно, адже провал був на глибині десятиметрового кургану, і все ж селянин зважився. А спустившись, знайшов на дні «глечик з двома ручками» (то була грецька амфора, у якій, очевидно, зберігалося напутнє вино для небіжчика). Піднявши глечик сміливець загледів під ним «якісь блискучі штучки». (Золота він до того ніколи не бачив.)

Знахідки відніс до поміщика Ґринцевича, де йому сказали, аби він більше не чіпав курган, бо робити того не варто. Селянин покивав на знак згоди, а наступної ночі знову спустився траншею в кургані, з неї проник у провал і заходився там длубатися лопаткою. І вирив череп. Людський. З вічною посмішкою. Йому стало так моторошно, що безталанний скарбошукач поспішно вибрався з провалу, а потім і з самої траншеї. Хрестячись, кинувся навтьоки, озираючись на бігу – чи ж бува за ним не женеться мертв’як, вічний сон якого він потривожив… На щастя, за ним ніхто не гнався – ніч була місячна – і невдаха благополучно дістався до своєї хати, увесь тремтячи й цокаючи зубами, як у пропасниці…

Від подальшого розграбування напіврозкопаний курган порятував випадок. У траншею, заблукавши, впала напівсліпа стара кляча, поламала при падінні ноги й околіла там. Коли туди поткнулися любителі поживитися скіфським золотом, нещасна тварина вже почала розкладатися, від траншеї йшов такий сморід, що скарбошукачі й розбіглися.

А тим часом золоті предмети, що їх селянин заніс до поміщика Ґриневича, привернули увагу невдахи-археолога, який і понівечив курган траншеєю, Юліана Талька-Ґринцевича. Він і передав їх до Польської академій мистецтв у Варшаву і заодно попрохав, аби академія прислала кого-небудь із досвідчених археологів.

Поляки прислали. У Звенигородку невдовзі приїхав молодий (знаменитим він стане пізніше) археолог Ґотфрид Осовський.

Найнявши місцевих селян копачами, Осовський дещо розрив провал глибше, знайшов там багато золотих речей і, на тім заспокоївшись, покинув понівечений курган напризволяще (повністю Великий Ржанівський курган буде досліджено лише у 1994 році). Знайдені речі Осовський відправив у Польщу, в археологічний музей Кракова, де вони й знаходяться нині – 500 речей. З них 449 – золотих. Решта – срібло і бронза. Чи повернеться коли-небудь той скарб в Україну?… Один Бог знає. Більше всього, що – ні.

О. Боргардт: «Тіні незабутих предків»

«…Більше ніж кому не пощастило по смерті скіфам, тим, що за життя були широко відомі «славою діянь достойних». Це про них писав грецький поет Харліаос: «…кочовиків нащадки вони, тих, що найсправедливіші серед людей». Але… сталося так, що по їх смерті саме справедливість покинула їхню батьківщину. Не знайшлося тут жодних ровлінсонів чи леярдів, зате була сила-силенна шахраїв та злочинців, представлених у широкому, як віяло, різноманітті звань, від князів і генералів, та пошерегових і неатестованих: людський мотлох без роду і племені!..

У Західному Сибіру скіфські могили, переповнені золотом, стояли тисячі років, поки не з’явилися російські поселенці. Вони як завжди хутко зметикували, де та що на нових землях погано лежить, та й сплюндрували все, що було можна, перетопивши та пропивши предмети величезної художньої та наукової цінності. Кілька десятків таких виробів випадково збереглися та становлять так звану «колекцію Петра».

Діяльність ця була дещо обмеженою у просторі з незалежних обставин, – не можна було запускатися дуже далеко на південь, бо там кочували тоді вільні казахи та джунгари, котрі здавна звиклі були вирізувати любителів того, що погано лежить. Завдяки ним ми і маємо сьогодні можливість і приємність дивуватися золотим скарбам саків з Іссикських могил.

Далі на схід, у степах Мінусинської котлини, золота у місцевих могилах було обмаль, то й грабували бронзові вироби, перетоплюючи та перероблюючи їх на самовари… Паллас, що побував там за дорученням Петра, і собі взявся чогось шукати, але відкопав тільки золоту бляшку «розміром з піврубля» та мідного ґудзика. Що за люди створили ту квітучу колись бронзову культуру Мінусинської котлини, – тепер і не довідатись.

Та годі було б і сподіватись, що за часів тодішнього російського царату з археології зможе вийти щось путнє.

В Україні розкопування скіфських могил розпочалося недобре після анексії незалежного Криму кипчаків 1783 року. Займалася цим неробна російська солдатня під керівництвом неробних генералів, якої нагнали тоді понад усяку міру. Рухало ними, зрозуміло, що завгодно, та тільки не наукове цікавство. Про це трохи пізніше добре сказав Тарас:

Тепер уже заходились

Древности шукати

У могилах… бо нічого

Уже в хаті взяти;

Все забрали любісінько.

Відкрив кампанії, здається, відомий катерининський генерал Мельгунов, що розграбував Литу могилу поблизу Кіровограда. Щось там при цьому, правда, потрапило і до Ермітажу. Можна послатись на свідка того часу, який хоча й побував на Кубані, та ставлення до справи всюди було однакове.

«Відомостями про ті викопи ми зобов’язані такому собі Кларкові, англійцеві, який 1800 року відвідав Керч і Тамань. В його присутності солдати натрапили на князівський гроб. Генерал з цілого скарбу затримав масивного золотого браслета у вигляді змії з голівками на обох кінцях та багатими рубіновими оздобами. Предмети з недорогоцінних металів були безтурботно знищені, решту розкрали солдати» (Е. Лоренц).

…Ситуація не поліпшилась і тоді, як було врешті створено верховну бюрократичну інстанцію – царську археологічну комісію, що видавала ліцензії на пошуки та стежила за їх перебігом. Навіть безпосередньо перед Першою світовою війною вибухла величезна афера. Ліцензії на викопи, чи то через хабар, чи то без нього отримав якийсь німецький пройдисвіт, яких у Росії завжди аж роїлось, – гірничий технік Шульц. Він почав розкопувати могилу Келермес на Кубані, що відносилася до раннього періоду Чорноморської Скіфії. Шульц систематично фальшував відомості, подаючи, що те і те – знайдене на приватних землях, та змушуючи комісію викупати ті речі. Розслідування виявило, крім того, що він продав перетоплювачам у Ростові за п’ять тисяч карбованців чотири кілограми золота з Келермесу.

Слідство було затримано, щоб уникнути скандалу, і шахрай полишився безкарним.

Бували на цьому ґрунті й людські жертви. Так, видатний учений В. Шкорпіл, директор керченського археологічного музею, активно заважав розкрадачам скарбів і був убитий злочинцями з наслідників того ж таки керченського гангу[119] 1918 року, за часів тимчасового безладдя.[120]

Можна думати, що тоді до музеїв потрапляло загалом не більше кількох відсотків добутих древнощів…»

Скіфське люстерко на базарі

«Того року студенти історичного факультету Харківського університету планували провести археологічну практику поблизу Люботина, – розпочинає свою розповідь журналіст В. Субота в газеті «Культура і життя» (5 лютого 1994 року). – Здавна околиці цього містечка вабили спеціалістів багатими знахідками, які дозволяли детальніше пізнати сиву давнину Слобожанщини. Адже предки українців – скіфи – залишили тут чимало своїх поховань, будівель, у котрих поряд із знаряддями праці, посудом, людським тліном зустрічаються і коштовності із золота і срібла.

…Вчора курган, який мали обстежувати студенти під керівництвом доцента Ю. Буйнова, був цілий. А коли прибули на обране місце наступного дня, то місцевість не впізнали. Пагорб зрівняний із землею, траншеї пронизали уздовж і впоперек гектар землі. Історики відзначили, що розкопали поховання не дилетанти, а професійні археологи. І неважко було збагнути, що5 саме вони шукали. Глиняні предмети, кістки їх не цікавили – вони розкидані довкіл. Зникли прикраси.

Невдовзі працівники Люботинського археологічного музею побачили на харківському базарі срібне люстерко скіфського періоду. Вони зібрали чималу суму із власних заощаджень і купили те люстерко. Вагою воно було в 360 грамів срібла – справжнє чудо давнього майстра!»

Далі цитований автор розповідає, що у Вовчанському районі Харківщини безслідно зникло чимало городищ та могильників періоду так званої салтівської культури,[121] їх розграбували «чорні археологи». А сприяла їм місцева влада, яка бездумно виділяла землі під забудову й сільгоспугіддя. І цінні пам’ятки, віднесені постановою уряду ще в 1965 році до Верхньосалтівського археологічного комплексу (пам’ятка республіканського значення), зникли.

Майже зникло під ковшами екскаваторів Вовчанське городище – пам’ятка VIII–X сторіч. Десятиліттями розробляється кар’єр з видобутку крейди, і ніякі звернення вчених до органів місцевої влади не можуть зупинити повільну, але невблаганну загибель цих пам’яток.

На території радгоспу «Харківська овочева фабрика» був курган висотою в півтора метри – залишки Донецького городища. Він став заважати зрошенню поля, і бульдозер швидко його знищив. Розорані городища біля села Водяне Зміївського району, забудоване селом Хорошівське городище, а в селі Данилівка під Харковом дачами знищене городище сарматського часу. Кілька могильників розсунули бульдозерами в селі Тракове та радгоспі «Артемівський» Чугуївського району при спорудженні зрошувальної системи. І таких прикладів по одній тільки Харківщині можна навести багато. В тридцяті роки історики підрахували: лише в Ізюмському районі курганів, насипаних ще в ІІІ – ІІ тисячоліттях до нашої ери, нараховувалося більше 10 тисяч! Більше десяти тисяч в одному лише районі Харківщини! І ось сьогодні їх залишилося у тім же районі не більше… сотні. Лише в одному районі однієї області менш як за сто років знищено майже десять тисяч курганів! Як кажуть, коментарі зайві. І така ситуація повсюдно на Харківщині, а не тільки в якомусь там районі. Так, наприклад, курганний могильник скіфського періоду біля села Куп’єваха Богодухівського району нараховував більше ста пагорбів, а наприкінці сімдесятих років минулого століття їх зосталося ледь три десятки!

Таке ж варварство з історичними пам’ятками України і, зокрема, скіфського часу чиниться майже по всій Україні. Принаймні всюди там, де колись здіймалися кургани. На Більському городищі (колись скіфське місто Гелон, легендарний Гелон!), що є – було – неповторною пам’яткою все тієї ж скіфської культури на кордоні Полтавської та Сумської областей, збудували цегельний завод.

А ось у Тростянецькому районі Сумщини ґрунт для засипання старих силосних траншей брали з унікального могильника черняхівської культури… Брали, брали, доки й не розтягли його.

А був він багатим на скарби, селяни знаходили там не лише опалену черняхівську кераміку, а й золоті вироби. Від них безцінні знахідки потрапили до перекупщиків і згодом або пішли на переплавку, або вивезені за кордон. Інше трипільське поселення поблизу села Завалля Гайворонського району Кіровоградської області знищили дачники. Те ж саме і з таким же могильником тієї ж культури вчинено і біля Новомиргорода…

Свого часу при будівництві Дніпрогесу та високовольтних ліній електропередач пошкоджено Хортицьке городище, відкриття якого стало науковою сенсацією – скіфи на Хортиці! Вчені поставили його в один ряд з відомими Немирівським городищем, що на Вінниччині (VII–VI століття до н. е.), Кам’янським поблизу Великої Знам’янки на Запоріжжі (V – ІІІ ст. до н. е.) та Неаполем Скіфським на околиці Сімферополя (ІІІ ст. до н. е.). Вціліло – сяк-так – від того городища відсотків сорок, себто невеликий клаптик землі – десь 20 на 150 метрів. А втім, і вище згадані городища теж значно пошкоджені і пограбовані гробокопачами та «чорними археологами».

Варто зазначити, що в Україні зареєстровано 55 800 пам’яток археології – ось які ми багаті! Мовляв, що від того зміниться, як їх на одне стане менше чи більше?!. (А втім, дехто дере горло і надриває голосові зв’язки, заявляючи, що сьогодні кошти треба «кидати» на реалізацію соціальних програм, а не на якусь там охорону якогось там каміння чи чиїхось стародавніх горщиків, власне, череп’я. І так гадають не лише безкультурні, не лише варвари, а й багато владних структур, а в результаті ми щороку стаємо біднішими й біднішими – в культурному й духовному відношеннях.

А скільки в нас ще археологічних пам’яток потребують реєстру з необхідною конкретизацією по господарствах та наданням копій тих реєстрів керівникам цих організацій і місцевих органів влади. Вкрай необхідно встановити персональну відповідальність голів сільських і селищанських рад за цілісність пам’яток з археології, історії, архітектури, а також надати дослідникам право вилучати з сівообігу господарства площі, на яких розміщені пам’ятники археології, аби таким чином їх все ж таки бодай дослідити, якщо й не зберегти назовсім.

А найбільшим археологічним пам’яткам час уже надати статус національних парків – хоча б таким, як Хортиця, Немирів, Хотин, Кам’янець-Подільський, Судак та іншим подібним історичним місцевостям. Не кажучи вже про такі пам’ятки як Неаполь Скіфський, що має всесвітню цінність. Подібних безцінних пам’яток багато – сотні, тисячі! – зруйновано в ті роки, коли Україна була у складі СРСР, невже й нині, коли наша батьківщина незалежна, будемо цілеспрямовано нищити свою культуру та історію?… Невже скіфські люстерка, яким тисячі й тисячі років, все ще потраплятимуть на базари? Ті люстерка, у які задивлялися на зорі української історії горді скіф’янки?! Невже безцінні скарби, мистецькі вироби скіфських та античних майстрів – майстрів із золотими руками – усе ще йтимуть на переплавку?

В Україні нараховується понад 58 000 пам’яток археології, із них лише 416 знаходяться на державному обліку, тобто – охороняються.

Більше 400 пам’яток перебувають у процесі дослідження професійними археологами. До 30 % курганів розорюються новими господарями землі при отриманні її у власність. До 2000 пам’яток систематично грабуються «чорними археологами», а здобич старателів археологічного клондайку, стає власністю приватних колекціонерів – дані Польового комітету Інституту археології АНУ.

Стародавню Oльвію грабують екскаваторами…

Заявляючи з багатьох трибун про свій європейський вибір, ми не забуваємо наголосити, що географічно знаходимося в Європі, навіть у її центрі. Он і знак відповідний поставили поблизу Рахова на Закарпатті. Аби потішити власне самолюбство. А ось пуповину, яка з’єднує нас із стародавньою європейською цивілізацією, спокійно, без жодних докорів сумління дозволяємо перерізати всіляким пройдисвітам і вандалам.

Олександр Глушко. «Варвари, або Ольвійська драма»

Ольвія – одне з найдавніших міст України, засноване ще в VI ст. до н. е. Чи не тому це прадавнє місто, розкидане на схилах Дніпро-Бузького лиману, споконвіку вабить як археологів, так і скарбошукачів, чорних копачів, не кажучи вже просто про любителів старовини та різних старожитностей. Кажуть, що для того, аби «побувати» в легендарній Елладі, Стародавній Греції, відчути дух Гомера та «Одіссеї» не треба їхати в Грецію – досить відвідати Ольвію. Це її слава і її біда превелика. Із каміння прославленої ще Геродотом Ольвії, яка зазнала розорення ще в кінці ІІІ ст. до н. е., турки збудували Очаківську фортецю, а росіяни пізніше – навколишні міста й поселення. Вивчати Ольвію заходилися в XIX столітті (заодно й грабувати її), але справжні розкопки почалися лише у 1901 році і звідтоді, з перервами на війни, археологи невтомно досліджують руїни давньогрецького поліса, а «чорні» їхні «колеги» так само невтомно її грабують – і для тих, і для тих Ольвії ще вистачає. Поки що. Сюди постійно приїжджають професійні археологи та студенти-практиканти, різні любителі-копачі, добровольці й просто цікаві, аби провести там відпочинок з лопатою в руці, і – скарбошукачі, простіше злодії, варвари, вандали, яким, здається несть числа. Для одних це – відданість давньогрецькому місту, для інших можливість збагатитися. І ті, і ті стараються. Особливо другі.

Вже й своєрідна статистика підсумувалася: археологічні дослідження в Ольвії тривають лише два місяці на рік – у червні та серпні, а ось протягом решти десяти місяців городище масово грабується – як місцевими мешканцями села Парутине, так і заїжджими любителями поживитися, різними «чорними» слідопитами. А все тому, що Ольвія покинута на відчай, ніким – фінансові непереливки – не охороняється, бо хіба два сторожі на кілька квадратних кілометрів – то охорона?

Якщо в археологів немає коштів на придбання необхідної апаратури (в ольвійській експедиції знаходиться всього лише один дешевенький металошукач), то «джентльмени удачі», різного роду мародери мають у своєму розпорядженні японські скарбошукачі вартістю по кілька тисяч доларів кожний! Більше того, використовують навіть… екскаватори! І дорогоцінні знахідки Ольвії, потрапивши до липких рук варварів, пливуть на престижні закордонні аукціони та в приватні колекції – з найдавнішого і славного українського міста Ольвія. І спину цьому поки що немає. Ба навіть на ближніх обріях!

І що з того, що наша преса час од часу здіймає тривогу, публікуючи матеріали із заголовками на кшталт того, що Ольвія – поза законом? Грабіжників це не зупиняє, Ольвія й справді не користується захистом суворого закону – а чи є він взагалі в Україні?

Ольвія в перекладі з грецької означає «щаслива». Себто щасливе місто, так її назвали греки, вихідці вочевидь з Мілету, вірячи, що їхнє місто серед варварських племен і справді буде щасливим. Проіснувала колонія тисячу років і за цей час всього зазнавала: в мирний час зводила нові храми, торгувала з Грецією та Малою Азією, як наставало лихоліття – відбивала збройні напади кочівників, що іноді руйнували Щасливе місто, але воно знову і знову відроджувалося – аж до кінця ІV століття н. е., коли відродитися Ольвії вже не поталанило. У розкопках Ольвії, в тисячолітньому її нашаруванні яких тільки слідів не виявлено: грецькі, етруські, перські, римські і, безперечно, скіфські – в оточенні їхніх войовничих племен Ольвія знаходилась постійно. Тож намагалися з ними мирно співіснувати, віддаючи найбільшу перевагу торгу – ніщо так не об’єднує народи і не зміцнює мир, як добра, взаємовигідна торгівля. І це давало добрі наслідки, тому двадцятитисячній Ольвії вдавалося в злагоді жити з мільйонами скіфів, що кочували в навколишніх степах, у Північному Причорномор’ї, в межиріччі Танаїса – Борисфена – Істра. І що з того, що в місті не збереглося жодної вцілілої будівлі – тільки підвалини, фундаменти, залишки наземних стін, але стільки знайдено предметів побуту, культу, хатніх знарядь, різного начиння, часом і високої художньої якості. І навіть знайдено на розкопках один непограбований склеп (а втім, греки, на відміну від скіфів та інших народів, не клали в могили коштовності). Він був символічним, хтось із членів сімейства, можливо, і його глава, не повернувся з далекої мандрівки і сім’я спорудила в його пам’ять поховальний склеп загальною площею близько 20 кв. метрів.

А ще в Ольвії якось знайшли цілу і – запечатану! – амфору, у яких з материка в колонії перевозили сухе вино (сухе, бо інших греки не мали і не знали). Відомо, що греки розбавляли вино водою, а вже потім його споживали. Але й досі було загадкою: що залишиться із сухого вина, якщо його розбавити ще водою?! (І в той же час вони на своїх гулянках – так званих симпозіумах, – п’ючи нерозбавлене сухе вино, хмеліли – в чому секрет?) І ось відкрили ту запечатану амфору і виявили в ній порошок – то були сухі залишки… сухого вина. Коли частину цього порошка розчинили в пропорційному (щодо амфори) об’єму води, виявилось, що вино в амфорі було концентрованим приблизно у 2–2,5 рази. Таким чином греки убивали двох зайців: перше, концентроване вино краще зберігається, друге, значно зменшувався об’єм перевозок. І стало втямки, чому це у греків пити нерозбавлене вино вважалося ознакою дурного тону. І археологи випили за щасливу Ольвію тисячолітньої давності вино.

А втім, щастя не завжди усміхалося щасливій Ольвії, місту з такою мелодійною назвою. Зазнавала вона розквіту і руйнувань, з величезними труднощами витримала облогу тридцятитисячного війська Зопіріона, одного з полководців Олександра Македонського, який 331 року до н. е. обложив місто. Завдавали їй клопотів – і значної шкоди – гетські племена ватага Буребісти, які, захопивши місто, надто його зруйнували. У першій та другій половині третього століття нашої ери Ольвія двічі була поруйнована – готськими племенами, тоді багато мешканців покинуло місто і життя в ньому ледь-ледь жевріло. Підмив ґрунту і сповзання в лиман корінного берега призвело до того, що 17 гектарів Ольвії опинилося під водою. «Решту заносять пилом степові вітри, ховаючи під нашаруванням ґрунту, порослого типчаком і тирсою безцінні скарби духовної та матеріальної культури стародавніх греків. І цей летаргійний сон полісу, – пише письменник Олександр Глушко в журналі «Вітчизна» за 2002 рік («Варвари, або Ольвійська драма»), – тривав понад півтори тисячі років».

Відкрив Ольвію член Петербурзької академії наук Петро Симон Паллас, який досліджував 1794 року урочище «Сто могил» біля гирла вузького лиману. Проте перші систематичні розкопки античного міста розпочалися лише на початку двадцятого століття. Вони пов’язані з ім’ям видатного вченого-археолога Бориса Володимировича Фармаковського, який не тільки півтора десятки років проводив ґрунтовні дослідження залишків Ольвії, а й запобігав їхньому пограбуванню.

Звичайно, цілковито убезпечити цю унікальну пам’ятку античності від різного штибу «джентльменів удачі», так званих «чорних археологів», завжди було важко. Як свідчать історики, ще до революції в сусідньому селі Парутиному існував доволі прибутковий промисел з продажу ольвійських старожитностей. Частина з них злодійськими шляхами переправлялася й за кордон.

Але навіть у найтяжчі часи, спричинені революціями, війнами, економічними, соціальними та іншими негараздами, держава вживала заходів, аби максимально захистити Ольвію. 1921 року український уряд приймає постанову, згідно з якою територія античного поліса з його некрополем береться під державну охорону. 1924 року ця пам’ятка стародавньої історії оголошується національним надбанням України. Влада застерігає охочих до наживи, що проведення самочинних розкопок та приховування знайдених речей тягнуть за собою кримінальну відповідальність. 1926 року новостворений державний заповідник «Ольвія» підпорядковується Наркомосвіті, а 1938 року – передається Академії наук України в складі Інституту археології, де й перебуває й досі.

Вжиті заходи істотно обмежували протизаконні дії шукачів скарбів. Але, зрозуміло, цілком захистити від них відкриту з усіх боків заповідну територію вони аж ніяк не могли. Грабіжницькі розкопки Ольвійського городища, некрополя тривали й за радянських часів. Скарби, заховані у землі стародавнього міста, завжди принаджували до себе всіляких злочинців, шахраїв, котрі своїми діями завдавали непоправимої шкоди заповіднику.

Проте таких масштабів вандалізму й розбою, що спостерігається в наші дні і які здатні призвести до остаточного знищення цієї безцінної пам’ятки античності в Україні, історія ще не знала.

Чи могли ще десять років тому бодай подумки уявити собі археологи, які бережно, по сантиметру очищають, досліджують нашарування тисячоліть на Ольвійському городищі й некрополі, що саме в незалежній Україні злетяться сюди чорним воронням новітні варвари, озброєні вже не списами й дротиками, а потужною землерийною технікою і найсучаснішими приладами, здатними бачити заховане під землею. В захланному розшуку скарбів, засліплені очікуваною наживою, вони не зупинятимуться ні перед чим – аж до фізичного усунення таких же хижаків з конкуруючих зграй… Грабіжниками по-варварському розкопано понад 9300 квадратних метрів Ольвійського некрополя (виявлено близько тисячі шурфів). Окрім того, його територію почали використовувати як звалище побутового сміття й навіть захоронення трупів домашніх тварин.

Приїхали. Не кажу вже про знищення сучасними вандалами історичного середовища. Більшої наруги над могилами ольвіополітів, які, створивши й залишивши нам з вами непересічні зразки античної культури, упокоїлися в цій землі півтори-дві тисячі років тому, важко уявити.

…Історичні надра заповідника й далі по-варварськи спустошуються (це при тому, що влада формально ставиться до збереження заповідника. – В. Ч.) майже на очах у місцевих властей і правоохоронців. Безцінні скарби античної культури з’являються на чорних ринках Одеси, Миколаєва, Херсона, Києва, інших міст України, якимось чином (?!) прослизають крізь митні кордони за рубіж, поповнюючи приватні колекції тамтешніх мільйонерів і час від часу з’являючись на міжнародних аукціонах. І то добре, якщо вони потраплять у музеї. Як сталося це свого часу з золотим ольвійським намистом з метеликом, яке посіло своє місце в експозиції знаменитого Нью-Йоркського Метрополітен-музеума США. В більшості ж випадків сліди найцінніших ольвійських знахідок, перетнувши кордон, зникають назавжди».

І далі письменник пише у своїй статті, що криком кричить і благає захистити Ольвію: «Знаючи, що в Ольвії немає охорони, вони (новітні вандали й грабіжники. – В. Ч.) прибувають сюди великими (іноді до 100 чоловік) групами, нерідко з екскаваторами, бульдозерами, електронними приладами, здатними бачити не тільки метал, а й підземні порожнини. І починають безжалісно трощити, плюндрувати все, що не становить для них матеріальної цінності й чого не можна продати за великі гроші. Аби убезпечити себе від небажаних свідків, тримають на чатах озброєних, аж до автоматів Калашникова, молодчиків. Поткнешся – можеш дістати й кулю».

Грабіжники добувають скарби, що оцінюються в 100 і 250 тисяч доларів, і ці суми, минувши державу, пливуть до кишень нечесних ділків.

«Стало модним сьогодні серед так званих «нових українців» прикрашати свої «хатинки», що, мов з води, виростають на околицях міст, якимись раритетами. Фрагменти колон чи інших конструкцій стародавніх будівель вмонтовуються в стіни новітніх палаців, інтер’єри прикрашаються античними скульптурами. Уявляєте, який шик: модерн і камінь, обтесаний руками, скажімо, доісторичного трипільця, чи мармурова стела з Ольвії. Знай наших! І аби втішити власний гонор, такі новоспечені товстосуми ладні викласти за раритет кругленьку суму».

Можна ще і ще цитувати цю статтю-крик, статтю-застереження, статтю-біль, але обмежусь, за браком місця, лише одним абзацом, що звучить для нас усіх як напучення на майбутнє:

«…Я бачив руїни Римського форуму і Колізею, ходив очищеними від вулканічного попелу вуличками Помпеї, побував у долині давньогрецьких храмів на Сицилії. А все одно, коли сходив на землю Ольвії, відчував те саме хвилювання, що й у дитинстві (коли автор вперше відвідав Ольвійське городище. – В. Ч.) І, мабуть, тому, що був той стародавній поліс частиною і мого світу. Я ніколи не відчував себе туристом на тих розкопках, чужаком, стороннім спостерігачем. Щоразу складалося враження, що повертаєш до своїх пракоренів. Хай тільки географічних – мої пращури-слов’яни й ольвіополіти, звичайно ж, належали до різних етносів. Але ж обидва народи жили на одній землі й однаково живилися її соками. І мені, українцеві, не може бути чужою культура, яка майже упродовж тисячоліття творилася на моїй землі іншим народом й дісталася мені у спадок».

І як заключний сумний і гіркий акорд: «За приблизними підрахунками спеціалістів, збитки, завдані Ольвії внаслідок злочинних розкопок, сягають астрономічної цифри – 46 мільйонів американських доларів.

Не розчинилися ж вони в повітрі, не випарувалися. Хтось же привласнив наше загальнонаціональне багатство, озолотився з нього. Тож поки триває ольвійська драма, заспокоюватися рано.

Невже ми не спроможні навести лад у власному домі?»

НЕВЖЕ???

Минулого тіні, як владні ви над нами!

Підраховано (така сумна статистика, статистика наших утрат): 99 відсотків (дев’яносто дев’ять!!!) скіфських, сарматських і пізніших степових курганів – пограбовано. На жаль! Величезні і нічим не поправимі втрати. І пограбували їх ще в сиву минувшину – сучасниками цих споруд. Себто, ті, хто ховав небіжчиків, а потім, після спорудження кургану, пограбував їх – часом до останньої нитки. Золотої, звісно. Тож для нас нечіпаним залишився якийсь там мізерний відсоток – який жаль.

Золота пропасниця особливо залютувала в XVIII–XIX ст., коли в похованнях Північного Причорномор’я почали знаходити золото. Усі кому не ліньки кинулися грабувати могили, аби на ходу озолотитись задурно. Тоді нашими південними степами хвиля пронеслася жахливим валом, своєрідним цунамі – від Дунаю – Дністра й до Дону. І далі, далі, на Алтай, у Сибір, все вичищаючи на своєму шляху. Це на тисячоліття завдало непоправимої шкоди як науці, так і нашій національній культурі. І взагалі культурі людства планети Земля.

Багато курганів пограбовано навіть двічі (вперше у скіфсько-сарматські часи, вдруге вже за Російської імперії, після того як вона захопила Крим), тож можна лише уявити, яка мізерія лишилася в прадавніх похованнях для нас, для нашої культури.

І все ж дещо, на щастя, таки лишилося нечіпаним для археологів, а значить, і для нас. Але і те, що вціліло, підстерегла інша пеня – часто кургани, які опинилися серед засіяних нив, не просто руйнують чи самовільно розкопують – сиріч грабують, а зносять їх. З лиця землі. Як непотріб. І грабовані, і ще не чіпані.

На величезних просторах від Дунаю до Дону – про інші краї, наприклад, Молдавію на заході чи Росію на сході, вже й не кажу. А там, де пройшли бульдозери нищителів-руйнівників, новітніх варварів, вже нічого не залишилося із курганних насипів – колись величних і здалеку-здалеку видних, і ніхто вже не дізнається де колись вони здіймалися під голубими небесами. Хіба через роки, десятиліття й сотні літ хтось випадково надибає колишній курган над похованням, як то наткнувся у своєму дворі мелітопольський чоловік на поховання скіфського царя.

Порозмовляйте з археологами, і вони приведуть десятки сумних фактів – кричущих! – як з наказу місцевої влади, порушуючи всі закони, безцінні пам’ятки археології були знищені і ніхто за те варварство не відповів і не поніс заслуженої кари.

Вам розкажуть, як один голова колгоспу (в степах біля Дунаю) велів знести шість великих курганів – «до чортової матері!»

І їх знесли, і нині й сліду з них не залишилося – там родить кукурудза немічними качанами. І що у них було – й загубилося серед полів – того ніхто вже не знає і знати не буде.

Чи історію про одного районного самодура, голову райвиконкому, який на початку 70-х років минулого століття велів головам колгоспів (в ранзі суворого наказу) «убрать все бугры с полей» та уздовж траси на Тираспіль, аби вони «не портили общий вид прекрасных окрестностей, называемых ландшафтами нашего района». І, як результат того вандалізму, були знищені десятки стародавніх курганів, що зводилися, починаючи з часів первісних мисливців – ямна та зрубна культури – і завершуючи скіфо-сарматським часом. (Тоді ж був знівельований п’ятиметровий насип одного кургану, у якому потім (виручив випадок) було знайдено безцінну золоту гривну.)

Чи розкажуть, як тракторист виорав золоту гривну, порубав її (і не здригнулася рука!) на кілька шматків і продавав їх потім дантистам на виготовлення зубів та вставних щелеп.

А скільки подібних знахідок – бронзових, срібних, золотих, серед яких були істинні шедеври – розійшлося по руках і пощезали для науки назавжди. Багато скарбів попадали до контор колгоспів (чесні люди, які їх знаходили, здавали, сподіваючись, що там вони будуть збережені), де вони валялися, валялися і… завалялися.

Кургани, які простояли у Європі тисячі років, особливо інтенсивно почали знищуватися на протязі останніх двох століть – наче урагани над ними пронеслися. А скільки їх потрапило в зону сільськогосподарських угідь, і вони стали приреченими, адже їх з року в рік розорюють, розорюють, розорюють, доки насипи й не зникнуть з лиця землі, а на їхньому місці посіють кукурудзу чи ще якусь культуру, аби зібрати з тих ділянок копійчані врожаї, втрачаючи сотні тисяч на знахідках. Так пощезли десятки й десятки курганів на теренах Дніпропетровської, Запорізької та інших областей. Будівництво великих зрошувальних систем докінчило те, що вціліло, їх познищували часто тишком-нишком. Навіть не повідомивши археологів.

А ось в Болгарії такі кургани залишають посеред оброблюваних полів, оберігають їх, не даючи нікому й пальцем зачепити. Як і в Німеччині, де до курганів возять екскурсії і в першу чергу школярів. Цінні пам’ятки археології після розкопування в Англії, наприклад, чи, скажімо, в Швейцарії, Австрії, Італії консервують і споруджують над ними павільйони, що захищають їх від руйнування, і вони стають центрами туризму, ще й приносять державі значний прибуток.

Кажуть, що у Франції, наприклад, навіть змінюють траси швидкісних автомагістралей, якщо на їхньому шляху виявиться якийсь прадавній курган.

Факт: у наших музеях зберігаються речі з розкопок давніх курганів, яким ціни немає. Власне, ціна їм навзагал – мільярди доларів. А скільки втрачено і втрачається – і в матеріальному плані, і в плані духовності та культури. Цілком справедливо зауважив археолог Є. Яровий: ніхто з нас і не підозрює, що свою ціну – крім землі, у нас мають і кургани, і ціна їм вища за ті урожаї, що отримують на тім місці, де вони ще недавно здіймалися. Та й розкопки кургану приносять державі більший прибуток, аніж кошти, витрачені на розкопки. Чого варте, наприклад, відкриття скіфського золота в Україні, багатства Чортомлика, Солохи, Куль-Оби та інших пам’яток.

А ті кургани, які ще вціліли, треба залишити в спадок нашим нащадкам – як величезну цінність.

«Тим самим ми збережемо хоч би частково своєрідність регіонів Європи, в сім’ю народів яких ми так пориваємось увійти. То чи розумно тоді знищувати те, що дісталося нам за так?»

«Після закінчення розкопок, – пише далі археолог, – я завжди ловлю себе на думці, що прекрасний природній ландшафт втрачає частину своєї душі і зачарування, коли на місці курганного насипу залишається рівне, сумовите поле. Обвітрені і облиті численними дощами кургани, що просіли під вагою століть, вистояли перед часом. Вони стали невід’ємною частиною культури народів, що змінювали один одного на цій родючій землі.

Ровесники найдавніших світових цивілізацій, вони є реальним і дотиковим ланцюгом зв’язку поколінь, вони здатні зупинити людину і змусити її хоч на мить уявити своє життя в просторі і вічності.

Правий був один з перших археологів Ф. Кнауер, який в одній із своїх наукових робіт майже століття тому писав:

«Кургани здіймаються як живі пам’ятники давно минулих часів, зниклих поколінь і ніби кажуть: розкрийте нас, і ви знайдете наше серце».

А завершити цю мову хотілося б рядками російського поета Валерія Брюсова, написані ним у 1898 році:

Мне снится прошлое. В виденьях полусонных

Встает забытый мир и дней, и слов, и лиц.

Есть много светлых дум, погибших, погребенных, —

Как странно вновь стоять у темных их гробниц

И мертвых заклинать безумными словами!

О тени прошлого, как властны вы над нами!

Скарбошукачі тисячоліть

Грабувати скіфські кургани – перший раз – починали протягом десяти-п’ятнадцяти років після поховання, коли навіть тіла небіжчиків не встигали розкластися і в поховальній камері стояв задушливий, тяжкий і небезпечний трупний сморід. Робилися такі пограбування самими скіфами.

Друга хвиля пограбувань наставала через сто – сто п’ятдесят років після поховання, і третя – вже в позаминулому столітті, частково й у минулому. І хоч різні грабіжники діяли в різних століттях, але почерк їхній був той самий – він зберігся й донині. Сучасники скіфів грабували поховання, прорізуючи через увесь курган величезний підземний хід. Археологи певні: грабували ті, хто й ховав небіжчиків, адже лаз рили досить точно, а не навмання. Та й до всього ж часто інструменти, котрими було вирито камеру поховання і лаз, дуже схожі слідами на ґрунті. Власне, ідентичні. Один інструмент годився і для поховання, і для пограбування того поховання.

Через сотні років могили грабували вже не скіфи, а сармати, які їх витіснили із степів Північного Причорномор’я. Вони знали, що гробниця знаходиться під центром кургану, тож рили лаз прямо до нього. Бокову ж могилу знайти було важче, через те частина їх і лишилася цілою. А якби ці могили грабували скіфи, то вони б не залишили «у спокої» й бокові поховання, про які добре знали. А втім, патрали скіфських небіжчиків не лише сармати, а й інші народи, які хвилями прокочувалися степами, тож часом в одну могилу тягнуться й кілька лазів, виритих у різні століття.

Найтяжче було скіфським злодіям. Треба вирити довгий лаз, метрів зо двадцять, втиснутися в ту нору, що могла в будь-яку мить обвалитися. Та й мертвяків лякалися, а тому квапно пробиралися норою, запихали в шкіряний мішок побільше золотих, як і інших малозрозумілих речей навпомацки. Запихали часто й кістки, якщо з них не встигали зняти прикраси і квапилися пошвидше вибратися геть, боячись обвалу. Та й остерігаючись кари живих співплемінників за пограбування мертвих – а вона була жорстокою і швидкою.

Особливо зріс грабіжницький промисел в позаминулому столітті, коли археологи почали знаходити у скіфських курганах золото. Часто злодії шукали старі грабіжницькі лази скіфів та сарматів, пробиралися ними в поховання (земля там м’якіша від материкової), сподіваючись знайти те, що не загледіли попередні злодії. А втім, частіше всього вони рили не кручений лаз від підошви кургану, а з самої вершини викопували просторий колодязь – якраз над центральним похованням, знизу убезпечували себе кріпленням, і вже тоді починали шукати небіжчиків. Часто злодії гинули, як спричинявся обвал, багато з них, все життя риючи стародавні поховання, так нічого вартого й не знаходили. Навпаки, втрачали те, що мали. (Це про такого копача-скарбошукача йдеться у Карпенка-Карого – Бонавентуру із «Ста тисяч: «Наче і розумний, а дурний, – говорить один з героїв. – Тридцять літ шукає кладів і голий став, як бубон, бо все на кладах, кажуть, прокопав…»)

Якось археолог Борис Мозолевський, відкривач знаменитої Товстої Могили, у якій він знайшов знамениту пектораль, розповідав журналістам, як він познайомився з нащадками одного з тих, хто грабував кургани у минулому столітті. То була немолода вже, літ під 65 жінка. Вона розповіла, що її дід Ларіон хлопчиком спостерігав за розкопками археолога Забєліна, а вирісши, як і інші його односельці, крадькома ночами пробував ритися в курганах.

Шукачі скарбів ніколи не працювали поодинці – та й що одинак зробить? Були вони добре організовані в групи (зграї, банди?), мали добрі інструменти і взагалі були людьми тямущими. Існували цілі династії могильних крадіїв на півдні України, у яких батьки передавали досвід дітям, а ті своїм нащадкам. Такі бригади досвідчених скарбошукачів випорожнювали кургани безпомильно, і після них мало що залишалося археологам.

«У нас є могили предків, спробуйте їх розшукати і зруйнувати…»

…Коли Дарій І Гістасп, непереможний до того владар величезної Перської імперії та її орди, марно ганявся за скіфами в степах Північного Причорномор’я, виснажуючи й гублячи своє військо, звернувся врешті до Іданфірса з пропозицією, що була як благання: припинити відступ і або розпочати битву, або визнати себе слабшим, підкоритися і стати його данником, то почув у відповідь:

– Знай, персе, який я: і раніше не втікав я зі страху ні від кого з людей, і тепер не тікаю від тебе… А чому я не кваплюся битися з тобою, я й це тобі роз’ясню: у нас нема ні міст, ні засіяної землі, через яку ми поквапилися б битися з вами зі страху, аби вони не були захоплені й спустошені. Якби треба було що б то не стало прискорити бій, то у нас є могили предків: ось спробуйте розшукати і зруйнувати їх, – тоді дізнаєтесь, чи будемо ми з вами битися заради могил, чи ні…

Дарій не знайшов могил скіфських пращурів, прадідів, дідів і батьків – на своє щастя. Бо тому й уцілів, що не знайшов, і повернувся – хоч і з ганьбою та спустошеним військом – у свою Персію…

Сьогоднішні «перси» їх знаходять – та й що їх нині шукати, як вони на видноті й беззахисні. І охороняються законами лише на папері, який усе стерпить. І терпить. Сьогоднішні орди розбійників і варварів їх нищать. Бо – не бояться…

А втім, кого боятися, як скіфів уже більше як тисячоліття немає у цьому світі.

Але ж ми є, українці, спадкоємці їхні – не лише територіально прапра… онуки їхні, а й по культурних надбаннях, по нашій спільній землі, Батьківщині та історії. То чому ж ми дозволяємо їхні могили нищити, адже то могили наших попередників на теренах України.

Гай, гай, виявляється, таки помилився Льюїс Генрі Морґан, американський етнограф, археолог, історик первісного суспільства, коли проголосив свою концепцію, що варварство почалося з винайдення гончарства і, мовляв, закінчилося з винайденням писемності…

Воно й нині процвітає, тільки вже грамотне – на відміну від готів чи гунів, «бича людства» Аттили.

Воно процвітає, а разом з ним і епоха варварства триває!

…Як свідчить легенда – хіба легенда? – скіфи шанували пам’ять предків і честь їхню, і славу, і останні пристанища в цьому світі пильно оберігали, ладні за їхнє збереження і життя власного не пошкодувати. Розрити могилу у них вважалося (хоча й серед них були варвари й могильні святотатці!) великим (чи не найбільшим) злочином і святотатством та зрадою свого народу. А з тими, хто, попри все, зважувався на таку наругу і грабував могили, вони, коли ловили їх, чинили скорий суд: вивозили такого варвара в степ подалі від доріг та людських поселень, ламали йому хребет і кидали його посеред степу – на поталу хижим звірам і птахам.

Жорстоко? Можливо, але…

Але скіфи, рятуючи поховання своїх предків, не були ані варварами, ані жорстокими. А були всього лише справедливими, діючи за пізнішим нашим, слов’яно-українським принципом: катюзі по заслузі!

І лише одному з них не поталанило…

P. S. до розділу

…Він вигулькнув під дерев’яним перекриттям у куті ями – скелет чоловіка. Археологів здивувала його поза: чоловік лежав, скорчившись на грудях, лицем униз, упершись головою в кут поховальної камери. Руки – зігнуті і кистями притиснуті до горла, а ноги неприродно повернуті колінами вліво. Він наче сидів навпочіпки, притулившись боком до стіни. Гм… Що за дивна поза поховання?

Ще розчистили скелет. Деформація черепа була штучна. За самим черепом, видовженим і овальним, можна було визначити його національність: сармат. Але сармати ховали своїх покійників лише у витягнутому положенні на спині, а цей… Навпочіпках… Йому 35–40 літ, за життя він був досить сильним – на кістках збереглися сліди розвинутої мускулатури. Гм… Дивна поза і поки що незрозуміла. Чому його так незвично поховали?

Вже коли камеру було розчищено як слід, археологам стало ясно: перед ними… грабіжник!

Злодій у могилі, який потрапив у пастку і живцем був похований в кургані, що його він разом з подільниками обкрадав.

Своїм небезпечним ремеслом хапуни, як правило, займалися вночі – добре знали, де і що лежить, тож могли грабувати й при світлі чадних смолоскипів. Лаз проритий точно – прямцем у поховальну камеру. Ломами пробили вже підгнилі колоди перекриття і, кваплячись – ранок вже ось-ось, а раптом їх загледять? За таке святотатство – негайна і жорстока смерть.

Лаз був тісний – рили по своїх фігурах, аби не тратити зайвих сил і часу, ядучий дим смолоскипів виїдає очі, але на такі незручності не звертали уваги. Звикли, професійні ж бо потрошителі могил. Спішили, аби встигнути до світанку, а там… Там, як усе закінчиться вдало, вони враз забагатіють. Тоді саме зчинилася золота лихоманка і за скіфське золото на ринках Боспору чи грецьких міст добре платили. Було за що ризикувати. Одна ніч, і ти – в золоті.

Поспіхом зривали з покійника розшитий золотом одяг, багато що губили, але чимало й виносили назовні дорогоцінних речей.

Раптом колоди перекриття, що їх потривожили люди (та й були вони вже добре підгнилими) затріщали і почали осідати в могилу. Ясно, деруни, перелякавшись на смерть, притьмом кинулись до рятівного лазу, що вів на поверхню. Кинулись купно, один одного штовхаючи і чи не відкидаючи вбік, аби самому першим прохопитися в дірку… Один з них забарився в дальньому кутку, щось там хапаючи, що тьмяно блищало в світлі смолоскипа. Завагався і незчувся, як його й придавила важенна земля – а товщина її над ним шість метрів! Запанікувавши, та й шлях назад до рятівного лазу йому вже був відрізаний завалом, крадько затиснувся в куток, де ще трохи було вільного простору…

Сапнувши повітря, власне куряви, що все навколо забила клубами, хрипло закричав до своїх подільників, кричав, зриваючи голос, задихаючись у тій куряві, волав, благав його порятувати – де там! Адже волання те було воланням мерця в могилі, якого ніхто вже й не міг порятувати (хіба розбереш у тісняві той завал, коли ось-ось новий станеться) і не хотів. Своя шкура ближче – давно відома істина.

Придавленого ніхто не захотів рятувати. Та ще при цьому реально ризикувати власним життям – в злодійському світі у ті часи (і тепер теж) звичайна штука, адже зловмисники – і це теж відомо – не герої. А всього лише подільники, співучасники грабіжки. Сьогодні це з тобою сталося, завтра зі мною може статися – то яка різниця? Хто коли і за ким. Не повезло тобі й край! Прощавай і залишайся в могилі, де на один труп побільшає – та й по тому. Та й при поділі здобичі на одного менше, решті дістанеться більше – отак. Штовхаючи один одного, задихаючись у тісному лазі, що теж міг завалитися в будь-яку мить, чуючи, як тріщали й осідали дубові колоди перекриття, гублячи речі, крадії вибрались на поверхню. Врятувалися! Та й винесли ще чимало золота – вистачить гульнути. Про бідолаху, що навічно залишився в пітьмі й задусі могили, не думали. Нащо він їм – не друг, не брат і не сват, і не товариш. Всього лише злодій-подільник. На його місце вони знайдуть не одного такого – охочих забагатіти на грабунках могил більш ніж досить. Та й страшно було навіть уявити, як він там задихається, напівроздавлений колодами, що повільно, але неухильно осідають в могилу, трощачи йому кістки, хоч він і намагається спиною – ставши на коліна – притримати, але…

Пізно. Колоди осідають, земля тисне, кістки ще живого чоловіка тріщать…

Прощальні ковтки повітря закривавленим ротом, забитим ще й порохнявою й тліном… Задихаючись, він з останніх сил намагався роздерти горло, не розуміючи, чого це у нього раптом перестало литися цілюще повітря…

Востаннє затріщавши, колоди разом із товщею землі придавили його в кутку гробниці і навіки поховали в чужій могилі – на колінах, наче навпочіпках…

Так скорчений, з руками біля власного горла, він і пролежить у могилі 1800 років – допоки на його розчавлений кістяк не наштовхнуться археологи…

Од дерева одірваний листок

Згадуючи літературний образ М. Лермонтова («Дубовый листок оторвался от ветки родимой…», 1841),[122] Леся Українка писала:

Прощай, Волинь! Прощай, рідний куточок!

Мене від тебе доленька жене,

Немов од дерева одірваний листочок.

І мчить залізний велетень мене.

Але досить гіпотетичному скіфові замінити «Волинь» з вірша Лесі Українки – уявімо таке, – на ймення своєї батьківщини, як решта підійде до нього і до Скіфії за принципом один до одного.

Вигнанець із своєї сплюндрованої предківщини, блукач, який після багатьох злигоднів і поневірянь вже в Римі прибере грецьке ймення Діонісія Малого, теж міг про себе отак сказати: – я – одірваний листочок од материнського дерева, що його недоля-веремія занесла до далеких берегів Тібра. І кожен скіф наприкінці життя Малої Скіфії – хоч у Добруджі, хоч у Криму, як вона гинула (і – загинула), а його підхоплювала кривава буча, і він одірваним листком полетів за Істр і – далі, далі, – теж міг про себе отак сказати. Бо так воно й було – як одірване листя вимів веремій синів змієногої богині з рідного краю – з їхніми думами і помислами, сподіванками і жалями, з піснями їхніми, зі щастям-радістю, з лихом-бідою, з любов’ю їхньою, за яку вони живцем і в могили йшли, і ненавистю та звагою, коли ставали на прю, і, зрештою, зі сміхом своїм і печаллю, з легендами і переданнями, з дітьми своїми – народженими і ще ненародженими, яким уже ніколи не судитиметься з’явитися у світі білому і на запитання хто вони, гордо не пролунає відповідь: «Ми – скіфи!» Хто поліг на велелюдних шляхах чужих палестин, хто розчинився і загубився серед інших племен і народів, бо не стали вони вдома єдиною нацією, а потонули в чварах і розбратах, заплативши за те найдорожчу ціну. Зникли з їхньою будучиною, у праві на яку їм було відмовлено – КИМ? Долею-недолею? Ворогами? Сліпим випадком чи самим ходом історичного розвитку?

А все тому, що в них стряслося те, що згодом станеться у наших предків русичів і про що запише до своєї «Повісті временних літ» Нестор-літописець під роком 862-м:

«… і не було в них правди, і повстав рід на рід, і були у них усобиці, і воювати почали між собою».

Це коли скіфські каїни зачали убивати скіфських же авелів. Що вдієш, Аркадії, щасливого краю скотарів і хліборобів, що його витворили у мріях своїх поетичні греки, насправді не було на планеті Земля. Як і безхмарного на ній життя.

А в скіфському бутті, в історії їхній, в душах їхніх і діяннях тоді переміг Ариман – «темний бог», бог сили зла, і Ормуз[123] не допоміг і не порятував їх. Як не виручив і щасливий збіг обставин, якого так і не трапилося, чи просто випадок. (Бо застерігав ще староримський поет Ювеналій про те, що випадок «царства дає рабам» і «полоненим – тріумфи», ось тільки, застерігав сатирик, «щасливців таких менше за білих ворон».

І, врешті-решт, вийшло, як за пророком Єремією:

«І напою доп’яна князів його і мудреців його, воєначальників його, градоправителів його і ратоборців його, і заснуть вони вічним сном і не прокинуться».

Так і сталося зі скіфами, які, будучи єдиними, були непереможними, але втративши єдність, здобули навзамін котору, тож напилися крові доп’яна, всі напилися – від царів-вождів до останнього воїна чи пастуха-скотаря і поснули навічно, щоб більше ніколи не проснутися. Пощезали, як щезає одірваний од дерева листок, якого підхопив веремій і поніс на край світу…

За далями років зникають віки та віки, змінюються племена і народи в Північному Причорномор’ї, чи не тисяча літ збіжить і ще ж стільки і в степах, як і пророкував колись Великий Поет, ожили степи, озера, «І не верстовії, / А вольнії, широкії / Скрізь шляхи святії» простелилися…

Але вже без них і не в їхній Скіфії, а в нашій Україні.

Що колись була їхньою Скіфією.

Великою Скуфою, як шанобливо уточнить «Повість временних літ».

А тому вони з нами, адже були і залишаться одними з наших пращурів, від яких у русявій, синьоокій Русі полян і киян з’являться чорноброві й чорноокі українці та українки. Особливо українки.

Будемо сподіватись (і затято працювати для здійснення такої святої сподіванки): у нас, українців, на відміну від скіфів, «наша дума, наша пісня не вмре, не загине». Бо це, люди, «наша слава, Слава України!» А тому й гірка доля одірваного од дерева листочка, що його на край світу заносить віхола-буча, нас щасливо омине.

…Але ні-ні та й вчувається мені, як блукаю, бува, степовою Україною, що степи в межиріччі Істра – Борисфена – Танаїса клекочуть у громах і блискавицях, в іржанні коней та в бойових кличах скіфських родів, які, встаючи на смертний герць за волю свою і долю, співають прадавню пісню скіфської звитяги, що й нині лунає в мареві, у вітрах та в далині і ніколи не вмре, не поляже їхня вічна пісня, а буде відлунювати у наших серцях, у думах наших, і піснях наших:

Ми славим тих, хто степ любив безмежний,

Ми славим тих, хто зріс в сідлі коней прудких,

Ми славим тих, хто вмів любить жінок вродливих,

Хто сонце дав синам і звагу батьківську безстрашну.

Ми славим тих, хто пив бузат хмільний у дружнім колі

І побратимству вірний був щодня й завжди.

Ми славим тих, хто полум’я уздрівши веж сторожових,

Сідлав коней і мчав на бій із кличем бойовим.

Хто в січі злій пив кров гарячу ворогів,

Ми славим тих, хто мужньо в інший світ пішов,

У битві смерть свою лице в лице зустрівши…[124]

Кам’яній могилі – 22 тисячі років.

Чи не вона – колиска таємничої Cкіфії?

Це в Україні є така могила, звана Кам’яною, якій не багато не мало, а – 22 тисячі років!

Вона знаходиться у нас, в Україні нашій, в приазовському степу поблизу Мелітополя. (Точніші координати: заплава р. Молочної поблизу с. Терпіння Мелітопольського району Запорізької області.)

Мовою геології це – останець пісковикових відкладів міоценової епохи, що має вигляд великого могилоподібного пагорба.

Степи там рівні, відкриті, здається, безмежні.

Сонцем випалені нещадно, вітрами січені безжалісно.

Серед того степу і лежать химерно нагромаджені величезні і, безперечно, загадкові кам’яні блоки вагою в 30–40 тонн, складені за зразком усіченої піраміди висотою біля 20 м.

І все це – на площі 1400 кв. м.

Під блоками – вхід в печери і гроти – всього їх понад шістдесят! Стіни і стелі тих печер та гротів і різних менших зашкалубин покриті малюнками прадавніх людей.

Цей кам’яний, мільйонолітній острівець у степу, зарослий лишайниками, і називається межи людьми Кам’яною Могилою.

«Стіни печер, гротів і карнизів – увесь простір Кам’яної Могили є не що інше, як бібліотека, архів поколінь, у який на протязі багатьох мільйонів років люди заносили свої спостереження та потаємні знання і багато чого іншого, – вважає учений-археолог Борис Михайлов. – Можливо, таким способом вони намагалися передати свій досвід нам. Очевидно, колись учені-лінгвісти зможуть розшифрувати це послання».

Вважається, що Кам’яна Могила протягом багатьох тисячоліть (не віків – тисячоліть!) слугувала місцем зібрань для кочових племен різних народів, які колись жили на півдні України, сакральним місцем, де припинялися навіть війни і чвари-розбрати, утверджувався мир і злагода межи людьми.

У 1837 році академік Кеппен, який спорядив першу наукову експедицію в Мелітополь, описав і печерні малюнки давніх людей часів пізнього палеоліту. Тоді ж він висловив обережне припущення, що унікальна Кам’яна Могила є не що інше (власне, була), як нерозгадана культова місцина, що має пряме відношення до Скіфії.

Очевидці розповідають: ця заява академіка Кеппена стала сенсацією, адже все, що повідав маститий учений, збігалося із записками Геродота про Скіфію, зокрема з тим місцем, у якому «батько історії» писав про «містичне місто-камінь», в печерах якого жила дочка Борисфена, Змій-Дівиця, родоначальниця скіфів, їхня найшанованіша богиня, адже від неї вони називали себе синами змієногої богині.

Те містичне «місто-камінь» і є прадавня Кам’яна Могила – хоча так це чи ні, чи це всього лише красива гіпотеза – сказати поки що рано. А ось археолог Веселовський, який через піввіку після Кеппена досліджував унікальну місцину в приазовському степу, писав, не стримуючи захоплення:

«Посмію звернути вашу увагу, що петрогліфи (малюнки) в печерах Кам’яної Могили чарівні і унікальні. Візьму на себе відповідальність і заявлю, що за значимістю Кам’яну Могилу можна порівняти хіба що з Ермітажам і ні з чим іншим у Європі!»

(Кам’яна Могила – це чи не єдиний випадок, коли знаменитий шедевр України не був відправлений росіянами в Санкт-Петербург, до свого Ермітажу – це вчинити з гігантською Кам’яною Могилою навіть їм було не під силу.)

На стелях, карнизах і стінах печер і до сьогодні зберігаються тисячі вирізаних фігур тварин – турів, коней, мамонтів (очевидно, це творіння первісних людей), носорогів, різних хижаків, а також людей та частин їхніх тіл.

Збереглися і численні прапрадавні письмена (яких племен, яких народів?) та знаки, що не підходять за своєю графікою до жодної з відомих мертвих мов. (А раптом – то знаки невідомої нам, але навічно зниклої мови навічно зниклої Скіфії???) І це було і є світовою сенсацією!

На думку вчених, зображення на скелях Кам’яної Могили належать до періоду від кінця палеоліту і до початку залізного віку, а знайдені в печерах письмена і рунічні знаки – до одного із найранішіх періодів людства, а також пізніших народів, які на протязі тисячоліть населяли південні терени України. (Дехто навіть у своїх гіпотезах-припущеннях сягає в глибини прошумерської цивілізації!.[125])

Радіокарбонний аналіз показав, що Кам’яна Могила є найдревнішим пам’ятником на нашій планеті. На протязі тисячоліть вона була культовим місцем – храмом під відкритим небом для багатьох народів, що кочували там, в тім числі і для скіфів. Тож не виключено, що нас ще чекають нові сенсаційні відкриття. Зокрема, й щодо Скіфії, її історії, культури, а також скіфської мови, якої досі так ніхто й не знає.[126]

Епілог

Скіфська рапсодія

«З усіх небезпек найнебезпечніше – це життя, адже воно завжди закінчується смертю, і тут нічого не вдієш», – так міркував того ранку Старий, зі спокоєм приреченого готуючи себе до переходу в інший світ.

І йому бачилося – примарилося чи насправжки? – як нічним, ба вже передсвітанковим степом бігла лань, сірувато-руда, зі світлими плямами, бігла, нечутно стелячись над срібною ковилою, якась прозора, ніби аж безтілесна в місячному сяйві, що вже блідло й тануло на зламі ночі.

За нею навально й невідворотно мчала жовта левиця.

Ось-ось наздожене трепетно-лякливу й беззахисну лань.

«Ще одне чиєсь життя скінчиться», – горблячись біля багаття, знічено подумав Старий, і йому було вже все одно.

Лань зникла у білому мерехтливому мареві.

Слідом за нею розтанула й левиця.

Старому здалося, що там, де щезла втікачка з переслідувачкою, туман ніби зарожевів, відтак закривавився, і червона пляма поволі розповзалася в білому серпанкові.

Степ наче тяжко зітхнув.

«Таки урвалося…» – якоюсь ще живою часткою єства відзначив Старий, все так само горблячись біля багаття, що вже не гріло дедалі холодніле його тіло. Хмизу, щоб підгодувати вогонь-ненажеру, не було та й неохота його шукати: для чого? Власне, для кого? Чи не все одно де погибати: тут чи трохи далі?

Дивлячись затуманеними очима, що сльозилися, на криваву пляму в серпанкові, Старий пригадав, що йому, ще малому скіфеняті, розказував колись дід.

Лань – то життя наше беззахисне на вітрах цього світу, а невблаганна, прудконога левиця – доля людини. А мо’, й фатум. Як народиться лань-життя, так тієї ж миті з’являється левиця-доля і починає свою нестримну погоню. І не втечеш од неї, не одуриш її, хоч би ти був найбільшим дурисвітом, і не сховаєшся од неї хоч і на краю світу, не відкупишся всіма скарбами світу. Скільки там часу левиця гнатиметься за ланню – того ніхто не відає, ні бідняк мізерний, ні сам цар вельможний, – стільки й житимеш у світі білому. Одне лиш знане: як би не тікала лань-життя, а все ж вона приречена з дня свого народження, бо рано чи пізно – тут уже кому як поталанить, – левиця таки наздожене… Бо долю, кажуть, мудрі люди, і на коні не обскачеш!

Але у світі білому все мудро влаштовано, тож людина має жити й радіти життю, найбільшому дарункові, посланому небом; любити й народжувати дітей, воювати і страждати, горювати й сміятись – навіть відчуваючи фатальний подих левиці за своїми плечима.

Що вдієш, як по лань-життя посилає левицю-долю сама Аргімпаса, небесна донька батька всіх скіфських богів та людей, всемогутнього Папая, жона бога війни Ареса, богиня кохання, життя та смерті. Вона чарівна і прегарна, і з її розкішною вродою навіть богині не в змозі змагатися, де вже там простим смертним! Коли Аргімпаса спускається з небес і йде степом, під ногами в неї квітнуть тюльпани, в її присутності навіть дикі звірі стають покірними та ласкавими. Перед Незрівнянною все пломеніє і сяє, і все живе сповнюється любов’ю – ось чому батько Папай дав своїй чарівливій доньці необмежену владу над скіфами, над життям їхнім, щастям і смертю. А тому радуйтесь і живіть стільки, скільки кому визначено богинею. Коротке твоє перебування в цьому світі, тож квапся жити. Квапся, пам’ятаючи, що Аргімпаса, даруючи тобі життя, вже послала за ним левицю, бо за все треба платити. В тім числі й за місце під сонцем.

Так думав Старий, і думи його були розважливо-мудрі: без життя немає смерті, а без смерті – життя, тож усе треба сприймати зі спокоєм та відвагою. Сказано ж бо: з усіх небезпек, що чатують на людину, найнебезпечніше – це життя, воно завжди закінчується смертю. Сам він уже все спізнав у земному житті, все, що належало отримати, отримав, тож і кінець свій зустріти йому не лячно. Але не за себе думав, за сина – сина шкода було. Він ще нічого не встиг отримати з восьми амфор кохання богині Аргімпаси, ще й не набігався його парубійко, не нарадувався життю, а левиця вже дихає у нього за плечима.

Скільки в Старого було синів – всі полягли, як сармати, перейшовши Танаїс, кривавою віхолою пронеслися їхніми краями, витісняючи скіфів у пониззя Борисфена і далі до Гір, де таври живуть. Була сподіванка на останнього, найменшого, беріг його, щоб старість свою захистити й зігріти, але не вберіг. Та що ремствувати, на все воля богів.

Насилу звівся й, тягнучи ноги, що наче не його стали (а втім, чого дивуватися, всю ніч біг за конем, а йому ж не вісімнадцять), підійшов до зомлілого сина, опустився на коліна, припав вухом до грудей і мить сторожко, намагаючись не дихати, слухав – синове життя ледь-ледь жевріло, якоюсь жилкою ще відгукуючись. Зітхнувши, висмикнув із-за пояса ніж, розціпив синові зуби і, витягнувши затичку з бурдюка, влив синові до рота трохи води. Син ніби ковтнув – дяка богам, він ще був у цьому світі. Старий накрив непорушне тіло своєю витертою, пропаленою біля багать курткою, спершись руками на землю, звівся і стояв так, не відаючи, що ж йому теперечки робити? Чекати ранку чи вирити яму зараз, доки ще збереглася в руках сяка-така сила? Бо ж вороги, як задніє, так і вигулькнуть як з-під землі. Нині їх у Скіфії більше, аніж скіфів!

Уже світанок зорів, яскраво рожевіла зоряниця, коли Старий загледів одиноку постать жінки. Дивно, подумав він, та жінка наче вродилася у скіфському степу (колись скіфському, ще вчора скіфському). Ще мить тому, як вдивлявся у виднокіл, не видно було ані лялечки, овиди були пустельні, а це наче з неба впала.

І ніби не йшла та гостя, а пливла степом, ледь-ледь торкаючись землі сап’яновими чобітками, і там, де проходила-пропливала, щось квітло й полум’яніло. Гм… Старий подивувався і подумав: жаль, що жінка, яка нині поміч зі спідниці? Незнайомка простувала навпрошки до його багаття, що вмирало, ось вона вже зовсім близько. Сама-самісінька, беззахисна… Напевне, шукає собі пристановища, якого вже у Скіфії немає. На ній довге біле вбрання, на спину спадає рожеве покривало, на плечах та грудях скріплене фібулами, на чорному волоссі – золота діадема, у мочках вух тьмяно полискують золоті кульчики, на зап’ястках рук – браслети, на шиї спалахує золота гривна – еге-ге, не простого, виходить, роду.

Роздивившись ту мандрівницю ближче, Старий похолов – когось вона йому нагадувала, от тільки кого, кого?!

– Здрастуй, діду, – стомлено проказала прибула.

– Слава Папаю, – відповів Старий споконвічним скіфським вітанням, а сам гірко подумав: де тепер той Папай? Коли б був, хіба скіфи зникли б із рідних країв? Коли не таланить, то й боги, виходить, не рятують?

– Твоє багаття, бачу, догорає?

– Вмирає, – погодився дід. – Скільки перепалив у цих степах на своєму віку, а це вже – останнє. Згасає, як і життя.

– Чиє?

– І моє теж… – помовчав, кулаками тручи сльозаві очі. – Та що там моє – мізерний я. Скіфії вже катма. Ні великої, ні малої – ніякої. І немає сьогодні Іданфірса, що колись нас од персів порятував, немає Атея, за якого ми сильні були – нікому нині Скіфію порятувати – охо-хо-хо…

Помовчав, незнайомку все ще – когось вона йому нагадувала, але кого? – роздивляючись.

– А ти ж чому самотиною блукаєш – степами, жінко? Ач скільки на тобі коштовних прикрас, попадешся готам чи сарматам – не помилують.

– Я шукаю скіфів.

– Ну, я скіф, – Старий подивувався, що хтось іще цікавиться скіфами. – Та що з того?

– А де ж решта синів змієногої богині?

– Їх уже немає.

– І в пониззі Борисфена?

– І в пониззі Борисфена. Кінні орди сарматів вихором промчали Скіфією, потоптом пройшла їхня важка піхота катафрактаріїв з довгими списами – Скіфія перетворилася на пустелю.

– І біля Гір немає?

– І біля Гір, – як луна повторював Старий.

– А де ж нині скіфи?

– Звідки я знаю?… Зі степів нас сармати витіснили, від Гір – готи, хто вцілів – за Істр подався, там шукає, мабуть, щастя…

– І в долині Салгиру немає скіфів?

– Немає, бо й скіфської столиці в долині Салгиру немає, що греки звали Неаполем. Загибель, як з’явилися готи, прийшла раптово – наче сніг на голову літнього дня. Ми бились, як леви, але вороги, готи прокляті разом з аланами та сарматами, здобули нашу столицю. Голови нам рубали, як непотріб. Вцілілі – розбіглися. Здебільшого в Гори до таврів, а я ось до Борисфена у степ подався – а чого сюди побіг і сам не знаю. Сина рятував. Посадив його на коня, що спіймав у степу, і всю ніч біг за конем.

– Порятував?

– Де там, конає від готської стріли поганої. І везти його далі нікуди, та й дороги хлопець не витримає… Мабуть, тут і поховаю парубка свого. І сам біля нього ляжу. Шкода сина, я вже своє віджив і відлюбив, а він… Двадцять йому. Ще й жінкою не встиг обзавестися, воював, захищаючи рідний край. Не вахлак він, не тюхтій, а молодецький, голінний та хвацький – тільки що з того? Бадьористий у мене був син, а бачиш, колодою лежить. Догорає його життя, як і це багаття. А з ним і моя остання надія.

Очі нарешті стали сухими, не сльозилися більше, Старий приглянувся пильніше і похолов – незнайомка була сліпучо-осяйна, а що вже вродлива, що вже гожа…

«Ніби неземна врода, – похолов він від думки, що таких жінок на землі бути не може. Навіть у вождів та царів. Неземних жінок мають лише боги».

І тут його осяяло: та ж це Аргімпаса! Сама Аргімпаса, чарівна скіфська богиня кохання, життя та смерті.

Хотів був звестися, щоб віддати їй належне, але вона помахом руки спинила його.

– Сиди, скіфе, ти своє відкланявся, а я вже не богиня. Богів у Скіфії більше немає.

Він не зважився навіть запитати, чому вона вже не богиня і чому нема більш у Скіфії богів?

Володарка життя і смерті сама відповіла на його німе запитання.

– Боги живуть, доки живуть ті, хто їм поклоняється. Немає людей, немає і богів. А скіфів уже нема, як і самої Скіфії, то для чого ж і кому тепер потрібні скіфські боги?

– Що ти кажеш, Незрівнянна? А-а… Папай? – з острахом запитав Старий. – Батько богів і людей – де ж він тепер?

– Що чуєш…

– А муж твій, бог Арес де?

– І мужа мого, бога війни Ареса, немає. Він надто гордий був, щоб жити переможеним… А я ось… Ходжу колишньою Скіфією та марно шукаю скіфів. – І додала з відчаєм: – Одного знайду – житиму. Адже хоч я вже й не богиня, але ще жінка. І як жінка, хочу прислужитися людям. Хоча б і синові твоєму…

– Левиця долі вже здоганяє лань його життя.

– Над левицею я ще маю владу. Тож учиню так, щоб вона ще довго-довго ганялася за ланню життя твого сина і не могла її наздогнати. А доки вона його здоганятиме – він буде моїм.

Старий злякався.

– Що ти кажеш, славна і чарівна дочко самого Папая? Я боюся за те, що почули мої вуха. Мій син простого роду, а тобі, як я тямлю, потрібен бог – не інакше.

– Чоловік, якого б він роду не був, простого чи ні, для жінки завжди бог! То правда, що чоловікам належить світ, але правда й те, що в ньому ми, жінки, – чи не вперше вона скупо всміхнулась, – правимо.

– Воно й такечки, – охоче погодився Старий, пригадавши трьох своїх жінок, з якими минуло його життя. Правду рече богиня. От він хоч і був у своїй кибитці володарем, але правили там його жінки – най їм добре ведеться у світі предків – і він ніколи цьому не перечив.

– Бо ви, жінки, завжди богині, хоч би якого були роду.

– Ти мудрий, діду.

– А ми, чоловіки, є синами жінок. І тому ми всі – брати.

Вона знову подивувалася мудрості простого скіфа.

– Тож і мислю: доки у Скіфії лишається бодай один чоловік – от хоча б твій син, – чом я маю пропадати як жінка?

– Ти ще мудріше за мене мислиш, славна і чарівна, але ж… Мій син хоча ще й не мертвий, та вже й не живий.

– З такою, як я, він ураз оживе і довго житиме.

Аргімпаса нахилилась над сином, доторкнулася руками до його лиця – парубок раптом ворухнувся, розплющив очі і простяг – простяг – до неї руки.

– Ожив?!. – скрикнув Старий. – Мій син із того світу повернувся! Спасибі ж тобі, чарівна Аргімпасо! Син живий, тож мені й померти не гріх.

– Вставай і ходімо зі мною, парубче, до печери буття, у якій ти народишся вдруге. Я подарую тобі нове життя. І ще щось. У печері в мене зберігається вісім амфор любові. З першої дам тобі закохану усмішку, з другої – ніжні шепотіння, з третьої – ласкаві умовляння, з четвертої – дар пестощів і солодкої знемоги, з п’ятої – палкі обійми, з шостої – бажання зустрічатися ще і ще, з сьомої зближення в коханні, з восьмої – шлюбні пута… Зі мною ти спізнаєш таку любов, якої ще досі не знав. Я хоч уже й не богиня, але я ще жінка. Хоча жінка й богиня – це одне й те саме. Я кохатиму тебе палко і незрадливо, народжу тобі синів, і рід людський – навіть на скіфських руйновищах – ніколи не урветься в цих краях… Вставай, любий мій…

Старий на цих словах завмер і боявся навіть дихнути: встане син чи не встане?

І раптом син його – о, диво з див! – повільно-повільно звівся, вдихнув на повні груди повітря і твердо став на ноги. Живий-живісінький! Ще й сказав, потягнувшись до Аргімпаси:

– Як довго я чекав тебе, богине моя…

– Віднині я просто жінка, – мружилась вона, усміхаючись.

– Ось чому ти й богиня.

Старий був уражений, який-бо в нього тямковитий син. І як чудово він пасує – парубійко його вдатний! – самій богині. З ним вона, як рівна з рівним, хоча він і простого роду. Але сказано – чоловік. Бог для жінки, як і вона для нього – богиня! Як усе просто і складно водночас у цьому житті, у світі білому, дивувався Старий.

Обнявшись, як двоє закоханих, син його і богиня поволі пішли в степ. У відблисках ранкової зорі на слідах жінки, яка повела його сина, спалахували дивні квіти.

«Тюльпани… – здогадався Старий. – Квіти богині Аргімпаси…»

І він ще раз упевнився, що це таки й справді Аргімпаса, бо тільки на її слідах з’являються тюльпани, квіти кохання…

І ще міркував: важливо, зрештою, не те, що вона – богиня, а те, що вона жінка. А буде жінка – буде й життя на землі. Навіть на його руїнах… І від таких думок йому зробилося трохи легше. І тоді в душі його, якої він уже, здається, й не відчував, раптом забриніла дивна-дивна музика, звідусіль полилися якісь незнані йому досі чарівливі звуки, що їх він раніше ніколи – заклопотаний марнотністю життя – не відчував душею. І Старий подумав, що й справді не все ще втрачено, якщо його син живий і якщо його кохатиме така незрівнянна жінка й богиня.

Аргімпаса з його сином зникли у степу, наче розчинились у досвітньому маєві.

Заіржав кінь і поволі рушив за ними.

Хай іде. Комусь із живих ще знадобиться…

Старий дивився на розквітлі тюльпани, а в душі його огрубілій і вже згаслій, досі лунала дивна музика, в якій він купався, як у дивному-предивному світові.

«Кохання мусить врятувати світ, – думав він і чудувався, що він ще може так думати. – Як не для мене, я своє віджив, то для сина. Бо як же інакше?…»

І побачив жовту левицю, що виткнулась із вранішнього маєва.

По кого? Страху не відчував. Кого вона шукає?…

Виявилось – по нього.

Виявилось – його шукає. Вже наздоганя… Ні, вже наздогнала лань його життя. Та збагнувши це, Старий не злякався, бо вже давно не відав, що таке ляк, хоч і втямив: не встигне сонце піднятися над степом, як левиця одним стрибком прикінчить лань його життя, і все тоді нарешті скінчиться…

«Як судилося, так і буде, – і від того йому стало просто і легко. – Хай щастить синові в цім світі, йому треба починати нове життя на кладовищі старого…»

І, звівшись, повернувся навстріч левиці, що вже наготувалася до стрибка.

– Ти мене шукаєш? – поспитав. – А я тебе вже чекаю…

І вклонився їй – смерть свою теж треба гідно зустрічати.

А дивна чарівлива музика все бриніла й бриніла у ньому, і він, заплющивши очі, вже назавжди, – впивався нею, вбираючи її в себе кожною частинкою свого натрудженого життям тіла.

Ще встиг подивуватися (теж востаннє у своєму житті): для чого він жив, коли не знав раніше, що в білому світі є така музика? Але йому ще й поталанило, він устиг її спізнати, встиг відчути душею, бодай і за крок до вічності…

А молодий вітер біг і біг срібною ковилою, і степ співав собі та й співав…

Схід усе яскравіше і яскравіше зорів.

Розвиднялося. Непорочно сяяла ранкова зоря-зоряниця.

Десь хрипко каркав чорний ворон, мабуть, нетерпляче очікуючи, доки він, Старий, помре, каркав, а тим часом на руйновищах Скіфії світало, сходило сонце нового життя, того життя, що як і колись, як і тепер, як і завтра-позавтра було, є і довіку буде – у цьому його й смак – найнебезпечнішою з усіх небезпек білого світу.

1991, 2005–2006,

Дніпропетровськ – Київ

* * *

«Скіфи – блискучий період нашої давньої історії… Іменем цього народу названий період, що охоплює біля п’яти століть, на протязі якого на території Східної Європи, Середньої Азії і Південного Сибіру в розвитку суспільства відбулися зміни першорядного значення. Цей час збігається з виникненням і розвитком античних держав Греції, що відіграли величезну роль у становленні європейської цивілізації… Без особливого перебільшення можна сказати, що в історії цивілізації наступне місце за греками і римлянами займають скіфи і кельти. Ці народи визначили розквіт варварської Європи і наклали відбиток на її подальший розвиток.

Ось чому історія скіфів, їх культура подає нам величезний інтерес, хоча жоден із сучасних народів не є їх прямими спадкоємцями.

Скіфи не залишили прямих нащадків, але мистецтво їхнє зробило вплив на багатьох. Одним із спадкоємців є і ми».

О. П. Смирнов. «Скіфи»

* * *

«…Отже, якщо Україна входила (а вона входила) в зону Скіфської держави, значить, наші державотворчі традиції сягають глибини VІ ст. до н. е.! І значить, не такі вже ми закоренілі “гречкосії”».

Академік П. Толочко

* * *

«Люди, котрі цікавляться історією, напевно помітили, що останнім часом дослідники далекої давнини все глибше проникають у товщу проблем, пов’язаних з початком залізного віку. В цей період формується й утверджується слов’янська спільність. У цей же період існує Скіфія – могутнє державне утворення на території нашої країни, до якого входила й частина слов’ян. До речі, на сьогодні проблема Скіфії – одна з найактуальніших. Не можна сказати, що скіфська історія для нас – за сімома замками. Скіфам дуже пощастило в тому розумінні, що вони були сучасниками античної цивілізації і про них залишалося чимало історичних відомостей. Ось уже близько двохсот років широко досліджуються археологічні пам’ятки Скіфії. Проте, як і в кожній галузі людських знань, чим більше ми заглиблюємося в історію скіфського суспільства, тим більше питань постає перед нами… Розкопки показали нам Скіфію не тільки в новому історичному аспекті, але й у зовсім новому художньому втіленні. Ми з певністю можемо твердити, що скіфознавство нині перебуває в стадії бурхливого розвитку…

…І останнє. Ми надто мало знаємо про походження скіфів. Пам’ятників його ранньої історії не знайдено. Загадковий Геррос, загальне скіфське кладовище VII–V ст. до н. е., про яке пише Геродот і місцерозташування якого ним точно визначено, досі не знайдене.

Борис Мозолевський

Примечания

1

У геології – підрозділ геохронологічної шкали, що відповідає часові утворення гірських порід, з яких складається група. В історії Землі виділяють п’ять ер: архейську, протерозойську, палеозойську, мезозойську та кайнозойську.

2

Колон (лат. colonus – хлібороб) – у Римській імперії орендар невеликої ділянки землі у великого землевласника. Крім орендної плати, колон виконував натуральну повинність. Пізніше колони стали закріпачуватися землевласниками.

3

О. Зайвий.

4

Згідно з легендою, поділ одного народу на два – вестготів і остготів – відбувся ось за яких непередбачених обставин. Під час переправи міст через ріку було зруйновано, тож ті, що залишилися на західному березі, з часом стали зватися вестготами, західними готами, а ті, що переправились, остготами, східними готами. Невідомо, яка річка розділила при переселенні німецькі племена. Дехто вважає, що Дніпро, інші – Вісла.

На берегах Дніпра – вони вважали його святою рікою, – розташувалися їхні святилища – «Сяюча святиня готів». У IV ст. столицею найбільшої готської держави за часів короля Ерманаріха було місто Данпрастад – дехто його ототожнює з Києвом.

5

Но не текут к своим истокам воды,

Земля не в силах стона подавить,

Рождает в муках новые народы,

А мертвых наций ей не оживить.

Г. У. Лонґфелло

6

Карадаг – гірський масив у східній частині головного пасма Кримських гір на березі Чорного моря, до якого обривається крутим уступом. Являє собою зруйнований вулканічний масив, заввишки до 577 м. Складений лавами і туфами. Поширені оригінальні форми вивітрювання (башти, стовпи, піки), багатий на цінні мінерали – сердолік, агат та ін. На схилах ліси, вище – степова рослинність. Біля схилів – курорт Коктебель. Пам’ятка природи, з 1971 року – заповідник.

Певний час Коктебель називався – з 1944 року – Планерським, нині – селище міського типу Судацького району. Розташований на узбережжі Коктебельської бухти, біля підніжжя вулканічного гірського масиву Карадаг за 20 км від залізничної станції Феодосія.

7

Ямна культура – археологічна культура серед. III – поч. II тис. до н. е.

8

Катакомбна культура – археологічна культура раннього бронзового віку. Її пам’ятки датуються кін. III – поч. II тис. до н. е.

9

Як тут не згадати знаменитий вигук одного з героїв (героїнь) комедії Грибоєдова «Лихо з розуму»: «Нащо знати географію? Скажеш візнику, куди тобі треба, він тебе туди й довезе!..»

10

«Учені в царині географії, – зазначав ще Плутарх, розпочинаючи свої порівняльні життєписи, – позначають невідомі їм землі на самому краю карти, роблячи іноді написи, що за ними – «безводні піщані пустелі, що кишать звірами», або: «непроходиме болото», або: «холодна Скіфія», чи то – «крижане море».

11

Є в науці думка, що Чорне море названо чорним не за колір води, а за розміщення відповідно до сторін світу. Для українців, наприклад, Чорне море – це південь, а ось для греків Чорне море – це північ. А північ називалася «чорною», «темною» (тоді як південь, навпаки, «білим», «світлим»). То й люди, котрі жили на березі чорного, темного (себто північного) моря, теж звалися «чорними», «темними» людьми. (У тюрків, наприклад, слово «чорний» може означати північний). Тоді назва кіммерійців, можливо, й означає північні люди, люди, які живуть на півночі (якщо дивитися із Середземного моря), побіля північного моря. Але це лише одна з гіпотез.

12

Зрубна культура; культура епохи бронзи. Виділена В. О. Городцовим у 1901–1903 рр. Названа за способом поховання у зрубах. Тобто у ямах з дерев’яними конструкціями різного роду. Найбільше пам’яток цієї культури знайдено у басейнах Волги, Дону і Дніпра. В Україні відомі два варіанти: степовий і лісостеповий. Вони локалізуються у басейнах Сіверського Дінця та на Дніпровському Лівобережжі. Датується зрубна культура ХVI–XII ст. до н. е. Питання походження її дискусійне. Відповідно до однієї точки зору, вона не має коренів в Україні і виникла як наслідок міграції зі сходу (Середнього Поволжя). В результаті змішання зрубних племен з місцевим населенням – носіями культури багатопружкової і виникла зрубна культура України. На думку інших дослідників, зрубна культура по всій території поширення формувалася приблизно одночасно на місцевому ґрунті. Єдиного центру її походження не існувало.

13

Іранські мови – група споріднених мов індоєвропейської сім’ї. Генетично наближені до індійських мов (індоарійських), разом з ними і проміжними між цими групами дардськими мовами становлять індоіранську гілку індоєвропейських мов. Поширені в Ірані, Афганістані, а також у Пакистані, Іраку, Туреччині, в Середній Азії й на Кавказі, у Північній та Південній Осетії, частково Вірменії, Азербайджані, Грузії, Дагестані, Узбекистані, Туркменистані, Киргизії, Казахстані.

Розрізняють іранські мови давні – VI–III ст. до н. е., середні – III ст. до н. е. – IX ст. н. е. й нові – з VIII–IX ст. н. е.

До південно-західної підгрупи належать сучасні перська (фарсі), таджицька, дарі, татська та ін., а також мертві мови – давньоперська й середньоперська, талишська (пехлеві); до північно-західної підгрупи – курдська, белуджська, талишська, гілянська та ін. мови; з мертвих – мідійська, авестійська й парфянська. До північно-східної підгрупи входять сучасні осетинська та ягнобська мови, а також мертві – аланська, скіфська, согдійська, хорезмійська мови; до південно-східної підгрупи – сучасні пушту (афганська) мунджанська, памірські мови, а також мертві сакська і бактрійська мови.

Андроновська культура – археологічна культура бронзового віку. Виділена в 20-х роках ХХ століття. Назва походить від с. Андронова поблизу м. Ачинська (Красноярський край). Андроновська культура – умовна назва для частково споріднених між собою культур, поширених на території Казахстану, Західного Сибіру, південного Приуралля. Орієнтовно датується серединою і 2-ю половиною II тисячоліття до н. е. Для андроновської культури характерні поселення з залишками напівземлянкових і наземних жител і могильники з трупопокладеннями, рідше – з трупоспаленнями. В похованнях знайдено крем’яні наконечники стріл, бронзові знаряддя і зброю, мідне й пастове намисто, золоті й мідні сережки тощо. Посуд, як правило, плоскодонний – орнаментовані горщики, банки тощо.

14

Це ще не рекорд на довжину власного імені. В Ассирії був цар, який мав таке ім’я (увага): Ашшуретельшамеуефсітіубаллітсу!

В Україні найдовші прізвища складаються лише з 14–15 літер, а найнайдовше всього лише з 20 – Константинопольський. (Подвійні прізвища мають і до 24–25 літер. А ось із чотирьох частин зафіксоване лише одне – Семенова-Тянь-Шанська-Болдирєва).

Найдовші імена – Аполлінарій, Максиміліан та Дзвенислава. Найкоротші українські прізвища складаються з двох і трьох літер: Юр, Уль, Юнь, Ус, Ге, Ро. Щодо найкоротших імен, то це – Ів, Ор, Ян, Ія.

15

Неогеновий період і неогенова система, – неоген – другий період кайнозойської ери та відклади, що утворилися в той час приблизно 25 мільйонів років тому.

16

«Упанішади» (санскр. таємне знання) – індійські прозові й віршовані, релігійно-філософські трактати; частина ведичної літератури. Виникли приблизно в VII–III ст. до н. е.

17

Дати ім’я у всіх народів вважалося дуже важливим. Ще давні шумери застерігали: те, що «не має імені», не існує. Отже, «назвати по імені», «дати ім’я» означає – спричинити життя.

18

Те саме, що багатобожжя, протилежне монотеїзму – єдинобожжю.

19

Дніпро-Славута – символ долі українського народу, персонаж фольклору, літератури. На думку деяких дослідників, Славута був богом головної річки давніх слов’ян, сином богині Слави, що символізувала військову перевагу. Існує праслов’янське передання про походження Дніпра та Дунаю (назва пов’язується з богинею наших предків Даною) з крові богатирів-богів.

20

У часи своїх мандрів по світу Геракл зазнав усяких пригод: якось забрав він собі у Геріона, якоїсь потвори, волів. Так оповідає міфологія (релігійні перекази) – із приміток Т. Коструби.

21

Океан, на думку греків, це мовби величезна ріка, що обіймає всю землю. Стовпи Геракла – Гібралтар, Гедейра – колонія фракійців у Півд. Іспанії (Гадес фінікійців у Півд. Іспанії (Гадес, Гадір) – примітка Т. Коструби.

22

«Библейская энциклопедия», у якій подаються наукові коментарі до всіх географічних назв та імен Біблії, згадує і Скіфопіль (пізніше з єврейською назвою Бефсан, Бео-Сан, Бет-Шеан), який лежить «за 600 стадій від Єрусалима», і що він був «весьма сильною крепостью как по своему естественному положению, так и по своим искусственным укреплениям, величественные развалины коих сохранились и доныне…» І далі зазначається: «Во времена Спасителя (себто Ісуса Христа. – В. Ч.) Скифополь был главным городом Дикополя (на теренах Палестини. – В. Ч.), или союза 10 городов, населенных большею частью язычниками». Довгий час Скіфопіль перебував у ранзі столиці «Дикополя». Згадувався він і в Біблії (щоправда, чомусь у виданнях лише до 1911 року): «И Манассия не выгнал жителей Бефсана (который есть Скифополь) и зависящих от него городов» – «Книга суддів».

23

Істр – Дунай, Тирас – Дністер, Гіпаніс – Південний Буг, Борисфен – Дніпро, Пантикап, Гіпакірис, Геррос – не означені точно лівобережні ріки, Танаїс – Дон. Пората – Прут, Тіарант – Альт, Арар і Напарис – Яломіта і Серет, Ордесс – Ардиж. Марис – тепер Теїс.

24

Анатолія (в перекладі з грецьк. – схід) – назва у 20-х роках ХХ ст. всієї азіатської частини Туреччини, що на півострові Мала Азія.

25

Самодійські народи – група народів: ненці, енці, нганасани та селькупи, що живуть нині на півночі Росії.

26

З історичного роману автора «Ольвія».

27

До речі, для вирахування коефіцієнту праці рабів, які зрання й дотемна трудилися в царських та храмових господарствах, на різних будівлях, в майстернях, ассирійці придумали таке поняття (щоб оцінити виконану роботу), як – ЛЮДИНОДЕНЬ. Як це, виявляється, близьке нам, адже за часів СРСР у колгоспах теж був схожий термін для колгоспників, кріпаків державної системи – ТРУДОДЕНЬ.

28

Багаті черепи своїх ворогів, переможених ними в поєдинку на очах у царя і після герцю перетворених на чаші, обковували по краях золотом. Варто додати тут і добре відомий з історії факт, що саме так вчинили колись половці, коли вбили на Нижньому Дніпрі київського князя Святослава.

29

Принагідно і до теми. Якось автору довелося прочитати одне фантастичне оповідання, вельми привабливе з художнього боку, як у лабораторних умовах далекого майбутнього, коли наука розвинулась аж-аж, створили таких напівлюдей-напівконей – кентаврів. На жаль, їм не знайшлося місця на Землі та й небезпека для них була значна. Тож коне-дівчатами і коне-хлопцями вирішено було заселити нововідкриту, ніким ще не обжиту планету в якомусь там далекому сузір’ї.

30

Тут і далі цитуються фрагменти з історичного роману автора з життя скіфів «Смерть Атея», що розповідають про тактику й стратегію скіфського війська.

Трибалли – фракійська народність, вельми могутня, що населяла територію між Дунаєм і Моравою. Трибалли вважалися свободолюбивими і досить войовничими. Після скіфського царя Атея остаточної поразки трибаллам завдасть Олександр Македонський.

31

Степовик – людина, яка народилася або постійно живе в степовій місцевості. Тварина, що живе у степу або яку вивели у степу. Рослина, яка росте тільки в степовій зоні. Вітер, який віє тільки у степовій зоні.

32

Як свідчать анатоми, знавці з остеології (розділ анатомії, що вивчає форму і структуру кісток у взаємозв’язку з їхньою функцією), разом із скіфами у причорноморських степах з’явилися комолі, безрогі тварини. Вони були невисокими (105–125 см), з масивною статурою. Ймовірно, це була порода робочої (тяглової) та м’ясних напрямів.

33

Псалії – давні деталі вудил, пара вертикальних стрижнів, що прикріплювалися перпендикулярно до кінця вудил. Застосовували кістяні, бронзові, пізніше залізні. З початком ІІ тис. до н. е. поступово вийшли з ужитку.

34

Мечет (мечеть) – у чорноморських рибалок та запорожців – піч для випікання хліба.

35

Поряд із скіфіками в ужитку греків збереглася і назва посудини для пиття – скіфос, – у формі чаші з двома горизонтальними ручками. Виготовлялася із обпаленої глини.

Та ще сьогодні Донецький пивзавод випускає пиво під назвою «Золотий скіф» – цей сорт є благородним в колекції донецьких пивоварів. Романтик знайде в ароматі напою відчуття простору степів – батьківщини безстрашних скіфів (із реклами). Колір – м’яко-золотий, смак витончений і багатогранний завдяки гармонійному поєднанню солоду і рису. Спирт – 4,2 °. До столу подають охолодженим до температури 8 – 10 ° з великою шапкою піни у фірмовому бокалі.

Також випускається пиво – іншими пивоварами – «Сармат».

Назва «скіф» збереглася в спорті. Так називається спортивний човен для академічного веслування, різновид академічного судна. Відзначається граничною легкістю конструкції, обладнаний виносними кочетами для весел, рухомими сидіннями, упорами для ніг.

Та ще в науці зберігся термін – скіфська платформа – тектонічна структура на південному сході Європи. Міститься в межах України, Росії, Польщі та Румунії, частково в акваторії Азовського і Чорного морів. Простягається у вигляді дугоподібної смуги шириною від 30 до 100–120 км. З геологічним відкладами скіфської платформи пов’язані родовища нафти і газу, будівельних матеріалів, мінеральні і термальні води.

36

Грузильця для веретен.

37

Зернь – один з прийомів художньої обробки виробів з металу – виріб покривається найдрібнішими металевими кульками, що укладаються та припаюються до його поверхні у вигляді трикутників, ромбів, гілочок. Ця техніка була відома, крім античної Греції, Давньому Єгипту і Київській Русі, її знали навіть за раннього залізного віку. Приклад – золоті підвіски з намиста в похованні багатої скіф’янки з кургану Темір-Гора на Керченському півострові біля с. Бакси.

38

Жертва (одне із значень) – за релігійними обрядами деяких народів – предмет або жива істота, яких приносили як дар богам.

«Жриця мусить вміти в потребі всяку жертву заколоти рукою власною» (Л. Українка)

39

Бабина Могила – скіфський курган в районі с. Кам’янка, неподалік м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, належав царській знаті. Висота 8,2 м, діаметр – 72 м – «восьмиметровик», на мові археологів.

У ньому була родинна усипальниця – поховання цариці, царя, трохи пізніше поховання, напевне, другої дружини царя і царевича. Усі чотири поховання були повністю пограбовані в давнину.

40

В одному з мелітопольських курганів з жіночим похованням було знайдено дуже багато дрібних золотих прикрас, діадему, скроневе кільце, перстень і БІЛЬШЕ 3500 ЗОЛОТИХ БЛЯШОК, що прикрашали одяг та взуття похованої скіфської цариці.

41

Чорний ліс – лісовий масив між річками Інгулом та Інгульцем у Кіровоградській області. Державний заказник. Був одним з центрів формування гайдамацьких загонів. На території Чорного лісу й виявлено пам’ятки культури, що їх названо чорноліськими.

42

Правий берег р. Суби, у с. Суботові Чигиринського району Черкаської області на береговому схилі, що був самою природою зміцнений глибокими і широкими ярами.

43

Вважається (принаймні є й така думка), що в азіатський похід пішли не всі скіфи, якась частина їх залишилася вдома. Логічно. До того кочівники, вони, змішавшись (а де й породичавшись) з місцевими племенами, і створили племінні союзи в лісостеповій зоні Дніпра, ті союзи, що їх Геродот згодом назве «скіфами-землеробами». Місцеві племена навчилися землеробству ще від людей трипільської культури (VI–IV ст. до н. е.) і свої знання та досвід передали скіфам, які осідали на землю – так заколосилися рясні скіфські ниви і золотий потік зерна поплив до греків на продаж, а це сприяло економічному зростанню племен Лісостепу. Тоді ж місцеві племена вкупі з осідлими скіфськими почали зводити городища, захищені валами та ровами і частоколами. То були досить надійні фортеці. Так з’явилося хоча б Більське городище на Полтавщині, місто Гелон, що його згадує Геродот, у будинів, городище на околицях Немирова, що на Вінниччині, городища під Києвом (Хотівське), біля Переяслава, Люботина, Трахтемирова та в інших місцях уздовж обох берегів Дніпра.

44

Чорнозем – ґрунти, що утворюються під лучно-степовою і степовою рослинністю, на різних материнських породах (крім пісків), в умовах помірно континентального і континентального клімату. Для ч. характерна наявність досить потужного (до 20–50 см) темно-сірого перегнійного горизонту з міцною зернисто-грудочкуватою структурою і багатим вмістом гумусу. Відзначається високою родючістю ґрунту. Чорноземи займають близько 6 відсотків усієї площі суходолу світу. На Україні – близько 44 відсотків!

Шість відсотків чорноземи займають усієї площі суходолу планети Земля, а в Україні – СОРОК ЧОТИРИ! Ось яка наша Україна! Справді, іншої такої немає у світі!

45

Гіпаніс – Південний Буг, річка на південному заході України в межах Хмельницької, Вінницької, Кіровоградської (а також по її межі з Одеською) та Миколаївської областей. Довжина 806 км, площа басейну 63 700 км. У давні часи називалася Богом.

46

Сьогодні це вимерлі європейські дикі коні, невизначеного, як вважають спеціалісти, таксономічного рангу. Висота в холці – 107–136 см.

47

Останнього коня тарпана в Україні вбито у 1879 році за 35 км від Асканії-Нової. За особливостями біології був близьким до коня свійського, одним з предків якого вважається. Сьогодні близьким до вимерлих тарпанів є кінь Пржевальського, що в незначних кількостях ще зберігається в деяких місцевостях Монголії.

48

Мова, очевидно, йде про болота біля джерел Бога. Сьогодні верхів’я Південного Буга та його джерела знаходяться на території Хмельницької області неподалік містечка Купель.

49

День плавби містить, за даними Геродота, 200 стадій. Стадії були олімпійські (192 м), й античні (177 м).

50

Логос. Найдавніші твори грецької прози – на відміну від поетичних, чи, щоб відрізнятися від них – носили назву логос, що означало: слово, розповідь, оповідка.

Як літературний жанр логос відрізняється від байки, казки чи міфу. Для нього характерною була традиція розповідати про те, що справді зустрічалося, але на практиці ця дійсність була переплетена з міфічними і просто фантастичними подробицями, що були цікавими для слухачів. (Логографи здебільшого читали свої твори перед зібранням вибраних.) Першими істориками Еллади і були логографи.

51

Автопсія – від двох грецьк. слів – авто і autos – сам, що крім значення «автомобільний», «автоматичний» тощо має первинне значення: «свій», «самохідний», «власний», «само…». Напр. автобіографія, автопортрет і третього орвія – бачення. Себто сам бачив.

52

Асклепію ще й повезло, адже, наприклад, Земмельвайс, чиє вчення за його життя не здобуло визнання, закінчив свої дні в божевільні, інший видатний лікар Ауенбруггер помер забутим, жебраком із жебраків (його поцінують і повернуть із забуття лише через десятиліття), Лаєннека рано звели в могилу сухоти, а найвидатніший анатом всіх часів і народів Везалій, несправедливо звинувачений своїм учителем (до всього ж іспанська інквізиція засудила його до страти), трагічно загинув у віці 50 років, опинившись – після аварії корабля – на безлюдному острові…

53

Сімома мудрецями світу називають грецьких мислителів і державних діячів VII і VІ ст. до н. е., які відзначалися житейською мудрістю і глибоким державним розумом. В різні часи різні автори називали різні імена семи мудреців світу – загалом біля 20 чоловік (в їх число входив і скіф Анахарсис), але частіше всіх чотирьох: Фалеса, Біанта, Солона і Піттака (також часто називали Клеобула, Хілона і Періандра). Свої думки – в першу чергу з питань практичного життя, мудреці світу висловлювали у формі афоризмів (гном): «Краще всього – це знати міру» (Клеобул), «Нічого занадто» (Солон), «Пізнай самого себе» (Хілон), «Зберігай міру» (Фалес), «Нажива ненаситна» (Піттак), «Погані люди складають більшість» (Біант).

54

Збереглися дані, що сік якоїсь рослини соми (а може, це індійська назва хаома?) вживали в Індії жерці, перебродивши, сік ставав хмільним і п’янив. Власне, це не пиво й не вино, а галюциногенний наркотичний напій. У нього жерці добавляли певні препарати (наприклад, конопляні чи опіумні). Сому вживали воїни перед битвою, він збуджував, відновлював силу, надаючи їм відваги.

55

Солон (бл. 640–560 до н. е.) – афінський політичний діяч і поет із знатного, але збіднілого аристократичного роду.

56

Яровий Е. В. Раскрывая тайны курганов, 1992.

57

Вохра – жовтий або червоний окис заліза. Поширена в природі, широко застосовувалася для розмалювання зображень у печерному мистецтві, керамічному виробництві, можливо, при татуюванні. Червона вохра як символ вогню й потойбічного життя використовувалася у поховальному обряді, починаючи з мезоліта.

58

Палеоантропологія – розділ антропології, що вивчає рештки викопних людей.

Антропологія – наука про природу, походження, еволюцію людини та її рас і про нормальні варіації фізичної будови людини.

59

Трепанація – складна операція розкриття кісткової порожнини. Здебільшого роблять трепанацію черепа з метою здійснити певну операцію на мозку (видалити пухлину, спинити кровотечу з поранених судин тощо).

60

Поганство – термін богословського походження, вживаний у християнській літературі для означення нехристиянських, в широкому розумінні первісних політеїстичних релігійних вірувань. Виник ще в Стародавньому Римі в перших християнських громадах, де поганами (від лат. paganus – іноземець, варвар) називали нехристиян.

61

Інна – лат. inno – плаваю, можливо, від. болг. Ина – скороч. імен типу Катерина; раніше було лише чоловічим ім’ям. Римма – слово, можливо, із болг. Рима – жін. ім’я до чол. Рамен – Роман; раніше було чол. іменем. Можна лише здогадуватись, як сталася помилка («переадресування» чоловічих імен на жіночі). Либонь, принесли якогось дня хрестити дівчинку, а священик подивився поспіхом – яку святку читати, побачив імена із закінченням на – а і прийняв їх за жіночі («Книга рекордів України»).

62

На російській Півночі існує (існувала?) легенда про оленят, які народжуються на небі. Її ще у ХІІ ст. записав новгородський літописець. Хоча легенди про священних оленів та про жертвоприношення, пов’язані з ними, збереглися у багатьох народів. (Наприклад, гуцули на писанках зображували двох оленів серед зірок). Взагалі ж культ оленів ховається в прадавній давнині. Як свідчить одна з первісних легенд, десь на краю світу, у моря-океана біля самого сонця дві жінки-прародительки з оленячими рогами випускають у небо оленят – на споживок людям та звірам.

63

Менгір (від бретон. men – камінь і hir – давній) – неотесаний довгастий камінь, поставлений вертикально. Один з видів мегалітичних споруд. Бувають 4–5 і більше метрів заввишки. Інколи менгіри становлять довгі алеї чи кільцеподібні огорожі.

Споруджувалися за часів міді-бронзи і, можливо, були пов’язані з культом мертвих. За іншою версією – це первісні обсерваторії, пункти для спостереження за небесними тілами.

64

Геній – у римлян добрий дух, хранитель людини (його часто ототожнювали з грецьким демоном). Вважалося, що геній формує характер людини і супроводжує її все життя. Але допомагає тільки чоловікам (захисницями жінок були особливі духи юнони). День народження римського громадянина вважався як свято в честь його Генія і в такий день Генію приносилися безкровні жертви. В народних віруваннях генія часто уявляли у вигляді змії. В мистецтві він зображувався крилатою істотою.

65

Гіпербореї – в грецькій міфології народ, який живе на Крайній Півночі, «за Бореєм». Один з небагатьох народів, близьких до богів. Блаженне життя супроводжується у гіпербореїв піснями, танцями, музикою та бенкетами, одне слово – вічні веселощі.

Навіть смерть до них приходить як бажана, як та, котра позбавляє їх від перенасичення життям, і вони, випивши до дна чашу радощів, спізнавши всі насолоди, кидаються зі скелі у море.

66

Ми не знаємо, як йменували їх кіммерійці, скіфи чи сармати (чи ще раніше племена кам’яного віку, епохи міді-бронзи та заліза), а ось ближчі до нас (у часі) половці називали їх «балбал», що по-тюркськи означає ідол, себто статуя, що зображує бога (божка). Руські літописи, дещо переінакшивши «балбал», писали «болван». (В «Слові о полку Ігоревім» згадується «тмутороканський болван»). В народі ці статуї й понині називаються – теж, мабуть, за співзвучністю з «балбал» – бабами.

В сучасній українській мові бовван – божок. А ось болван – лише у значенні «дерев’яна форма для розправлення капелюхів, париків» тощо та болванка – «злиток сталі, шматок заліза для якого-небудь виробу».

Нині термін «ідол» вживається у значенні «той, кого обожнюють, перед ким схиляються, кому служать» – не перевелись іще ідолопоклонники та ідоловірці.

67

Якось українське телебачення в новинах передало сюжет про те, що останнім часом почастішали крадіжки прадавніх статуй, званих «кам’яними бабами», які ще де-де вціліли. Злочинці викрадають їх, тисячолітніх вартових наших степів – скіфських, сарматських чи половецьких кам’яних баб і продають – кожна оцінюються в кілька тисяч доларів – а багаті покупці потім прикрашають ними свої дачі.

Більш детальніше про «кам’яних баб» в повістях автора «Камінний чоловік на Дінці», «Дике поле», оповіданнях «Проводжали половецьку бабу» та в інших історичних творах, в романах «Ольвія», «Смерть Атея» чи, скажімо, в деяких частинах книги «Сини змієногої богині», зокрема в розділі про розкопки скіфського кургану Чортомлик.

68

Мезоліт, 10 – 7 тисяч років тому, – епоха кам’яної доби, що була перехідною між палеолітом і неолітом. За мезоліту сімейно-родові общини жили в легких куренях і напівземлянках; займалися рибальством, збиральництвом і мисливством. У той час поширилися лук і стріли та плоскі гарпуни з рогу благородного оленя.

69

Петрогліфи – те саме, що й наскельні зображення.

70

Слід розрізняти, що гривна (шийна прикраса) у східних слов’ян переважно жіноча прикраса, мала вигляд металевого обруча; у вождя – знак гідності, нагорода. Відома в різних народів з часів бронзового віку; гривни були бронзові, срібні, золоті або залізні, а гривня – зливок срібла, що був грошовою і ваговою одиницею в Давній Русі. Гривні були різні – київська, чернігівська, новгородська, литовська тощо. В XIII ст. з’явився зливок, що дістав назву карбованця і в XV ст. витіснив з обігу гривню. Відновлена як грошова одиниця вже в незалежній Україні.

71

Такий собі українським варіант міфу про циклопів. Тепер песиголовцями називають людей, що втратили кращі риси і людську породу, недолюдків, виродків. Тож і лайка є така заклята: а щоб тебе песиголовець взяв (згламав).

72

«Тисячі співплемінників тижнями і місяцями тягнулися безконечним ланцюжком до місця поховання, несучи землю в мішках і корзинах, поганяли коней (возили ще й возами у дерев’яних коробах, що їх везли воли. – В. Ч.), запряжених у волокуші, які тягли землю. Її висипали на могилу вождя і йшли за новою ношею. Земляний горб поступово ріс, досягаючи іноді величезних розмірів – до 20 і більше метрів у висоту і сотень метрів в окружності» (І. Брашинський).

73

Як захоплено писав один з російських істориків, «мільйони людей з усіх кінців нашої країни і з найвіддаленіших куточків земної кулі, приїжджаючи в Ленінград (тепер Санкт-Петербург. – В. Ч.), направляються на широку набережну Неви до величної будови Зимового палацу, де в сотнях залів розмістилися найбагатші зібрання світового мистецтва і культури – Ермітаж. Тут, серед інших численних шедеврів, незмінну увагу привертають скіфські старожитності. Таким багатим зібранням античних ювелірних витворів не володіє жоден музей у світі. Довго стоїш як заворожений перед скляними вітринами із скарбами скіфських царів, вражений красою і витонченістю золотих і срібних виробів. Перед деякими речами установлені великі лупи – інакше неможливо роздивитися найтонші деталі золотих прикрас, іноді просто не віриться, що їх могла створити людина, яка жила дві тисячі років тому».

Ах і ох! Хоча все так, все правда. Шкода тільки, що біля луп не висять в Ермітажі таблички з написами про те, що всі ці скарби, принаймні переважна їх більшість, вивезені (по суті, викрадені) з України і серед білого дня присвоєні та виставлені – навіть з лупами! – у російському Ермітажі. Хай би про те довідалися «мільйони людей з усіх кінців…» і в тім числі – «з найвіддаленіших куточків земної кулі».

74

Існує думка деяких вчених, що в Чортомлику поховано саме Атея. Справді, це найвищий і найбагатший курган степової Скіфії, до того ж поки що єдиний серед аналогічних пам’яток, який найбільше відповідає даті загибелі Атея. Кістяк головного небіжчика належав людині дуже похилого віку. Чому б і нам не припустити, що Атея поховано в Чортомлику, а в Товстій Могилі, найближчій до нього і за відстанню, і за змістом – його наступника, сина чи брата?

75

Із розповідей Бориса Мозолевського:

– Всі назви скіфських курганів не скіфські, місцеві. Ось, приміром, рили ми курган, а він не мав місцевої назви, потрібно було назвати цифрою. Але для цього сила-силенна узгоджень потрібна. З Києвом і Дніпропетровськом (курган розкопували на території Дніпропетровської області. – В. Ч.). Аби потім не було розбіжностей у цифрах. Ось я й вирішив дати курганові назву – Денисова Могила. Як місцеву. З нами в експедиції працюють шахтарі-пенсіонери. Не завжди кваліфікованих робітників знайдеш для такої роботи. Денис Якович Бондаренко з 1969 року в експедиціях (мова велася у 1986 році. – В. Ч.). Без нього якось і експедиція не експедиція. Ну, й назвав я курган на його честь.

76

Хоч скарби Солохи і вразили світ, але наступного року почалася Перша світова війна (1914), потім відомі події в Росії, що перетворили все на розбрат, руїни і розруху (1917), затим – громадянська війна, коли було не до шедеврів із скіфських поховань. Вивчення їх почалося лише через чотири десятиліття.

77

Розділи з історичного роману Валентина Чемериса «Ольвія».

78

До цієї епохи відносяться найбагатші скіфські кургани, в тому числі й розкопана в 1971 році Б. Мозолевським Товста Могила. Правляча верхівка зосередила у своїх руках величезні цінності. Скіфські царі використовували всі методи ідеологічного впливу, в тому числі і легенду про походження скіфів від змієногої богині (дочки Борисфена) і Геракла. На підставі цього прадавнього передання встановлювалося божественне походження царів Скіфії.

79

До речі, Атей писав Філіппу Македонському:

«Ти маєш владу над македонцями, навченими воювати з людьми, а я – над скіфами, які можуть боротися з голодом і зі спрагою».

80

Вислів Т. Г. Шевченка.

81

Ольвія в перекладі з грецької мови означає «щаслива».

82

Так скіфи образно називали чутки і взагалі – вісті.

83

Колос світу, піраміда Хеопса, складається з 2,5 мільйона кам’яних блоків, вага яких сягає семи мільйонів тонн!

Грецьке слово «фараон» (від єгипетського пер-о, букв. великий будинок) – у Стародавньому Єгипті титул царя. За давньоєгипетськими віруваннями, фараон вважався сином Сонця.

84

І. Франко.

85

У 1950 році під час будівельних робіт по розширенню річкового порту в Бангкоку, будівельники знайшли масивну, але малопривабливу статую Будди з гіпсу. Під час транспортування статуї її випадково впустили на землю, від падіння гіпс тріснув і під ним заблищало золото. Виявилось, що храмову скульптуру Будди покрили гіпсом навмисне, аби сховати під ним майже 6 тонн золота від бірманської армії, яка вторглася в Таїланд у XVIII ст.

86

Ямна культура – археологічна культура середини ІІІ – поч. ІІ тис. до н. е., пам’ятки якої поширені в Східній Європі від Уралу до пониззя Дунаю. На території України відомі в степовій, частково в лісостеповій частині, в басейні Дніпра, Приазов’ї й у Криму.

Назву дістали від поховальних ям під курганним насипом. Кожний курган був родовою усипальницею великої сім’ї. Померлих ховали в скорченому положенні на спині або на боці і посипали червоною вохрою. В могилу ставили посуд (переважно горщики яйцевидної форми) з їжею, клали кам’яні, кістяні, зрідка мідні знаряддя праці, зброю й прикраси. (До речі, ямники вже користувалися колісним транспортом і як тяглову силу використовували кастрованих биків.)

87

Чим більша влада, тим довше хочеться владарювати – це було істиною і тисячі років тому, залишається істиною і сьогодні. Адже й сьогодні вона залишається найсильнішим наркотиком з усіх нині відомих. Як казав один український діяч: все з часом набридає, навіть горілка, влада ж – ніколи…

88

У скіфів з Буджацьких степів і тих, що кочували на Дністрі, виробився свій, особливий спосіб поховання. Із дубових колод тамтешні сини змієногої богині споруджували чималий курінь (ще й щільно обкладали його хмизом), в середину якого і заносили небіжчика, його улюблених коней та інших жертовних тварин. Потім споруду підпалювали з усіх боків і одбігали од неї подалі. Все, що було покладено в той курінь, згоряло – як і поховальний інвентар, що мав супроводжувати небіжчика в інший світ.

Родичі покійного, одноплемінники, багаті й бідні, кидали у всеспопеляюче багаття різні речі – відповідно до свого достатку: дерев’яні, глиняні, бронзові, срібні чи золоті. (Метал теж плавився). Коли все згоряло, навколо попелища викопували колами два ровики, куди й скидали залишки прощальної тризни. А потім все засипали шаром землі – під ритуальні співи і танці прощання. А вже поверх неї (поклавши туди ще й жертовних тварин, як напутну їжу), починали насипати курган – чим знатнішим і багатшим був небіжчик за життя, тим вищим над місцем його кремації здіймався насип.

89

У 871 році за імператора І. Цзун в Китаї переносили святі мощі Будди Сакьямуні з одного храму в інший. Під час процесії деякі паломники, аби продемонструвати свою відданість божеству, відрубували собі руку чи ногу і спалювали на голові власне волосся.

90

В археології існує такий термін, як поховальний одяг. Себто одяг, у якому ховали небіжчиків. Він використовувався і під час різних церемоній, був більш розкішним, ніж повсякденний. Включав різні прикраси, серед них – нашиті на нього. Вперше зафіксований у неолітичних могилах.

91

В алтайських курганах (в Сибіру могильних злодіїв звали бугровщиками) добре зберігалися тіла похованих завдяки промерзлому ґрунтові. Коли їх грабували і знаходили цілі тіла похованих там кочовиків – не виключено, що саків, далеких родичів скіфів, – то злодії роздягали змерзлі трупи, голови у деяких, аби зняти шийні гривни відрубували, відрубували ступні ніг, гомілки і кисті рук – щоб познімати браслети.

В Китаї грабіжництвом могил теж займалися здавна, чи не з часів бронзи. Правда, в китайців грабіжники спершу добували з могил лише кістки тварин і панцирі черепах з ворожбитськими написами, коштовні ж речі почали забирати пізніше.

92

Вважається, що археологи таки знайшли Дніпровський Геррос (священне кладовище знаті), що про нього згадує Геродот, і розкопали всесвітньо відомі царські кургани: Солоху, Чортомлик, Товсту Могилу, Огуз… (Фахівці певні: незважаючи, що вже розкопано багато великих курганів, головні знахідки ще попереду.)

А ось під Керчю теж міститься місто мертвих скіфських царів. Саме там, де гробниці скіфської знаті із скарбами всесвітнього значення виявили в курганах Патініоті, Куль-Оба, Юз-Оба, Темір, біля Німфея, Ак-Буруна, селища Леніно (Сім Колодязів), села Іллічеве, Ленінське (пролетарський вождь навіть між скіфами заплутався), Зелений Яр, Пісочне, Багерово, Завітне, у низці могил «Три брати» села Вогники.

93

А, можливо, ймення кургана походить від назви тюркомовного племені огузи в Центральній і Середній Азії? На початку VII ст. в складі Тюркського каганату виник племінний союз токуз-огуз (буквально: дев’ять огуз). У IX ст., коли огузів витіснили киргизи, вони переселилися на територію сучасного Сінцзяну (КНР), де назва огуз поступово витіснилася етнонімом «уйгур».

Але частина огузьких племен переселилися в південні степи України (в літописах відомі під ім’ям торків). Друга частина їх, очолена сельджуками, завоювала країни Передньої Азії. Огузи відіграли важливу роль в етногенезі туркменів, азербайджанців, турків, а також гагаузів і каракалпакців. Та й у Київській Русі під ім’ям торків залишили політичний слід, коли селилися серед русичів – згадаймо хоча б на Волині місто Торчин.

94

При розкопках Товстої Могили за два тижні був знятий курганний насип, висота якого 8,5 м. Це 15 тисяч кубометрів землі. Щоб перевезти її, потужним КРАЗам знадобилося б здійснити три тисячі рейсів. Скіфи ж цю землю возили з річки Солоної, що за 5 км від кургану, і робилося це виключно з естетичних міркувань – щоб не зіпсувати довколишній ландшафт.

95

В однім з курганів знатного скіфського воїна знайшли амфору, у яку входило біля 150 літрів вина – певно, в потойбічному світі він збирався по першому розряду бенкетувати. Біля амфори й закуска – на блюдах лежали чималий окіст бика і баранячий бік. А поруч акуратно складені поліна – щоб було чим на тім світі те м’ясо на закуску зварити! (Навіть залишки часника знайшли археологи!)

96

1999 року Державний комітет зв’язку України порадував філателістів серією з чотирьох поштових марок «Золото скіфів», до яких увійшли: накладка гориту з Мелітопольського кургану, вепр з Хоминої Могили (м. Орджонікідзе Дніпропетровської області), лосеня з кургану, що знаходився неподалік м. Ромни Сумської області, та пектораль з Товстої Могили, що її досліджував Борис Мозолевський біля м. Орджонікідзе Дніпропетровської області.

На штемпелі «Перший день» зображена змієнога богиня Апі, за Геродотом, родоначальниця скіфів. (Правда, на конверті «Перший день» частину пекторалі обрамляють… половецькі кам’яні баби, які якщо й мають до скіфів відношення, то хіба те, що колись стояли на скіфських курганах Причорномор’я, але в часі віддалені од скіфів на добрі півтори тисячі років!)

97

Пектораль (від лат. pectoralis – нагрудний) – дорогоцінна металева нагрудна прикраса, що її носили як ознаку влади фараони, єврейські первосвященики, римські сановники. Була відома у скіфів, носіїв давніх культур Америки.

98

Яхненко К. Знахідка століття // Українська культура. – 1996. – № 6.

99

Найкращими творами мистецтва сарматів є золоті вироби ІІ ст. до н. е. – І ст. н. е. із станиці Сєвєрської та з кургану Хохлач, прикраси ІV–VІ ст. до н. е. з могильника Суук-Су (Крим).

100

У ІІІ – в середині ІV ст. до н. е. зникли трипільські протоміста – внаслідок кризи, викликаної глобальними кліматичними умовами, що поступово підірвали сільську економіку трипільців.

101

Фалари – круглі або овальні напівсферичні бляшки – прикраси кінського спорядження.

102

Тиса – ліва, найбільша притока Дунаю. Тече в Закарпатській області України, в Угорщині і Югославії, частково в Румунії та Чехії. Утворюється злиттям річок Білої Тиси та Чорної Тиси на південно-східних схилах українських Карпат.

103

Сармати перев’язували міцним кільцевим джгутом голівки своїх дітей, від чого черепи їхні, як вони виростали, ставали видовженими, овальними – на смак сарматів, це було вельми красиво і вишукано – мати таку яйцеподібну голову. А втім, у кожної епохи, не кажучи за народи, свої уявлення про красу.

104

До речі, назва від скіф. пораута (ще одне скіфська уціліле слівце!) – «бурхлива вода, бурхлива річка» – так скіфи називали Прут за характер течії.

105

Летаргійний сон (грец. Eёthe – забуття і argia – бездіяльність) – хворобливий стан людини, що може тривати від кількох годин чи діб до кількох місяців і навіть років. І навіть десятиліть! (Відомі випадки, коли хворі перебували в летаргійному сні 15–20 і більше років!) Стан той, схожий на сон, супроводжується ослабленням усіх проявів життя. Зовні така людина видається мертвою, тільки й того, що не має ознак розкладу тіла. Як раніше в Україні казали: така особа «завмерла». (Завмерлий – без ознак життя, змертвілий. Завмирати – втрачати свідомість, непритомніти, зомлівати, переставати діяти, рухатись; зрештою, умирати, гинути…)

106

Маска. В археологічних пам’ятках змодельоване обличчя за черепом небіжчика. Її створювали так: спочатку голову відокремлювали від тіла померлого, потім вичищали череп та виймали мозок. На лицьову частину наносили шар глинистої маси, вохри, вугликів та кісточок на жировій основі. Найчастіше моделювали повіки, ніс, вигин вуст. Цей звичай практикувався ще племенами катакомбних часів.

107

Після державної реформи Діоклетіана добружанська Мала Скіфія відділилася від Мезії і стала самостійною провінцією – під владою римлян. Античні руїни на території Малої Скіфії знаходять в Істрії на південь від дельти Дунаю і в Томах (Констанца), а також в Тропеум-Траяні.

108

Городищами прийнято називати залишки стародавнього укріпленого поселення або міста, що було оточене ровом та валом й часто захищене ще й природніми перепонами (ярами, річками, болотами тощо). Найдавніші городища на території України датуються мідним віком. Відомі великі, т. зв. скіфські городища VІ – V ст. до н. е. – Немирівське, Гаврилівське, Кам’янське, Більське та ін., що їх збудували осілі землеробські племена.

109

Готи, готони – племена східних германців. На початку н. е. жили на південному узбережжі Балтійського моря та в пониззі Вісли. З кінця II ст. почали пересуватися на Південний Схід і в 1-й половині III ст. осіли в Північному Причорномор’ї, де змішалися з місцевими, переважно скіфо-сарматськими племенами, створивши сильне політичне об’єднання. У III ст. вели війну проти Римської імперії, захопили античні міста-держави Тіру, Ольвію, а також Боспорську державу, здійснили ряд морських походів, у тім числі в Малу Азію. В цей час відбувся поділ готів на остготів (жили в пониззі Дніпра) і вестготів (у пониззі Дністра)… В 375 році готський союз розгромили гуни, після чого більшість готів було витіснено з Північного Причорномор’я, проте невелика частина їх залишилася в Криму й після навали гунів. Там вони змішалися з племенами скіфів, чию державу в Криму вони допомогли знищити, а потім і самі опинилися в ролі переслідуваних, і скіфи, рятуючись від гунів, допомогли залишкам готів уціліти, тих готів, які ще вчора їх нищили. Крім скіфських племен, готи змішалися з племенами аланського, сарматського і таврського походження, розчинилися серед них і зникли з історичної арени, давши початок іншим етносам. У візантійських джерелах термін «Готія» був поширений на Крим, але вживався як географічне, а не етнічне поняття.

110

Гуни – давні кочові племена. Велике об’єднання гунів наприкінці ІІІ ст. до н. е. склалося на тер. Північного Китаю. На початку ІІ ст. до н. е. вони з’явилися в Середній Азії, а з ІІ ст. н. е. – в степах Північного Причорномор’я. На середину ІV ст. припадає масове просування гунських племен до Приазов’я, де 375 року вони розгромили аланів, а також готів. У V ст. гуни прийшли в Паннонію (територія сучасної Угорщини). В 445 році правителем гунів став Аттила, якого прозвали «бичем народів». При ньому гунська держава з центром в Паннонії зайняла величезну територію від Рейну до Волги. Північне Причорномор’я (сармати, переможці скіфів, були частково знищені, частково розсіяні або підкорені) ввійшло в державу Аттили під назвою Припонтійська Скіфія (виявляється, ще й така Скіфія була, бодай лише по назві). До складу війська Аттили, крім гунів і акацирів, входили анти, алани, роксолани, готи та інші племена Північного Причорномор’я. Після смерті Аттили (453) держава гунів розпалася, адже трималася всього лише на військовій силі та неймовірній жорстокості. (Зі смертю правителя-деспота, як свідчить історія, створені ними деспотичні держави, як правило, досить швидко розпадаються). Частина гунських племен, вигнана з території Паннонії, повернулася до берегів Азовського моря, була відома там і в пізніші часи (VI ст.), але вже під різними племінними назвами. Так нищителі Скіфії, зокрема кримської, самі були погублені й зникли в пітьмі історії, розчинившись серед тих народів, яких вони гнобили й нищили.

111

Салгир – річка в Криму, довж. 204 км. Утворюється на північних схилах головного пасма кримських гір злиттям двох витоків – Ангари і Кизил-Коби, впадає у Сиваш (у посушливі роки в пониззі пересихає). На Салгирі споруджено кілька водосховищ і м. Сімферополь.

112

Таври – основне населення гірських і передгірних районів Криму у І тисячолітті до н. е. Від їхнього найменування походять назви Кримського півострова Таврида, Таврика, Таврія. Основним заняттям таврів-горців було скотарство. В долинах річок таври займалися землеробством, у прибережних районах – рибальством. У них були розвинені гончарство, прядіння, ткацтво, обробка дерева, кістки, металів і каменю. В першій половині І тисячоліття до н. е. таври жили невеликими родами, перебуваючи на ступені патріархально-родового ладу. Їм вдавалося зберігати незалежність у боротьбі проти Херсонеса і Боспорської держави, але в кінці II ст. до н. е. вони потрапили під владу Понтійського царства. За середніх віків таври становили один з компонентів мішаного населення південного Криму.

113

В гаремі єврейського царя Соломона нараховували тисячі жінок і в той же час цей «найбільш багатошлюбний єврей в історії» укладав чимало шлюбів з іноземними принцесами, ще й устиг написати шедевр у галузі еротичної любові, на віки прославлену «Пісню пісень»!

114

Ритон – глибока конічна або у вигляді рогу посудина з однією ручкою чи й без неї. Призначалися для пиття або відправлення деяких ритуалів. Окремі зразки мають отвір у нижній частині, що закривався пальцем до визначеного моменту церемонії. Часто виготовлялися з коштовних металів, мали вишукану форму. В основі форми ритонів лежав ріг. Поширені в багатьох народів, особливо в кочовиків.

115

Ак-Мечеть – колишня (до 1925) назва міста Кзил-Орди, у 1853–1922 роках – Пєровськ.

116

Білогірськ – до 1945 року – Карасу-базар, місто Кримської області, райцентр, лежить на річці Біюк-Карасу, за 43 км від Сімферополя.

117

У ХIX ст. один з курганів, що в Звенигородському районі Черкаської області (рубіж ІV – ІІІ ст. до н. е., дата підтверджується грецькою монетою) розкопував польський археолог професор Готвальд Осовський, там виявилося багате жіноче поховання, речі з якого нині знаходяться у Краківському музеї.

118

Як, між іншим, і Пантикапея. Дві з половиною тисячі років тому, в часи скіфів, в Криму виникло так зване Боспорське царство, засноване грецькими колоністами. Існувало воно майже 10 століть і пережило розквіт і занепад Давньої Греції, могутність Римської імперії, Велике переселення народів. Столицею було місто Пантикапей, залишки якого досі зберігаються в районі Керчі, які не одне десятиліття «успішно» розграбовуються, адже грошей на охорону розкопок у влади немає. Як завжди.

119

Ганг – можливо, від гана, за Словником Б. Грінченка, «порицаніе, безчестіе, поношеніе, стыдъ». І приклад: завдати, зробити гану – «хулить, охулить».

120

Під Євпаторією здіймався курган Чаян з багатим похованням. Його розграбували на початку минулого століття. Найбільш значні скарби потрапили до одного селянина (він їх, власне, й знайшов) і пролежали в доморощеного «археолога» 30 років. Коли йому врешті знадобилися для чогось значні суми, він продав скарби євпаторійському купцеві, а той – відомому одеському колекціонерові старожитностей Гохману. Вже в дореволюційні роки він зумів їх вивезти до Німеччини – разом із майже вагоном антикваріату! Оскільки покупці остерігалися аби попастися на підробках реліквій, Гохман розпродував їх частинами. З часом коштовності почали переходити з рук в руки, доки й не загубилися в приватних колекціонерів. Дещо все ж з роками «випливло». Так золота обкладка піхов меча скіфського царя нині зберігається в зібраннях нью-йоркського музею «Метрополітен». Її – як і інші речі, вивезені з України, можна тепер побачити хіба що на фото, що було зроблене на початку минулого століття.

121

Салтівська культура (с. к.) – археологічна культура VIII–X ст., що виникла у племен Хозарського каганату під час переходу їх до осілості і формування в них феодальних відносин. С. к. вперше було виділено 1900 р. Назва походить від с. Верхнього Салтова (тепер Вовчанського району Харківської області), де було виявлено катакомбний могильник цієї культури. С. к. (відомо понад 300 пам’яток) поширена в басейні Сіверського Дінця і Дону, на Пн. Кавказі та в Приазов’ї, в передгір’ях Уралу на сер. Поволжі, в Криму, на території Молдови, Румунії, Болгарії тощо.

122

А втім, одірваний листок швидше свій, національний образ і символ в українській літературі. Згадаймо С. Руданського: «Лист за листом опадає, / Рік за роком упливає, / Назад не вертає…» Чи – Т. Шевченка: «А я піду на край світа… На чужій сторонці / Найду кращу (дівчину) або згину, як той лист на сонці». Чи в М. Коцюбинського: «Пішли літа (Маланчині) марне з світа, як лист по Дунаю». Чи І. Франка: «Адже був би я самісінький на світі, як лист, відірваний від дерева». У В. Стефаника: «Відірвався від свого пня, від мужицтва і як лист дубовий не даюся ще осени, але в’яну». Чи ще із Т. Шевченка: «А сирота її в селі, / Її єдиная дитина! Мов одірвалось од гіллі, / Непогодоване і босе».

123

Ормуз (Агурамазда) – верховний бог, уособлення світла, доброго начала в релігії вогнепоклонників, поширеній на Середньому Сході (де довгий час перебували скіфи і, отже, знали релігію давніх персів), перебуває в постійній боротьбі з «темним богом» Ариманом (Ахає-Маньйо), що уособлює сили зла.

124

Ця пісня вперше використана в історичному романі Валентина Чемериса «Ольвія».

125

Шумер, Сумер – історична область у Південному Дворіччі (на території південної частини сучасного Іраку). Найдавніші людські поселення на території Шумеру належать до V–IV тис. до н. е. До ІІІ тис. до н. е. Шумерія була заселена переважно шумерами.

126

З 1986 року Кам’яна Могила отримала статус державного історико-археологічного заповідника України.

Content

Валентин Лукич Чемерис
Сини змієногої богині
Роман-есей

Пролог Скіфська таїна

Місяць в травах росяних купався…

Скіфська таїна

Крила

Імператор Діоклетіан та чернець Діонісій – житія і долі І бувальщина про те, як започаткувалася наша ера

Могікани українських степів – ті, що зникли

Частина перша Оповиті млою і хмарами

Поетична Кіммерія Максиміліана Волошина

Чи була ти, і якщо була, то де ти була і якою була, загадкова Кіммерія, і хто ви такі – теж загадкові кіммерійці?

Сагайдак його, як відкрита домовина, всі вони люди хоробрі

Застібка із зуба улюбленого коня, або Яке воно – еталонне поховання кіммерійця?

Кіммерієць і скіф в одній могилі?

Частина друга Змій-дівиця, або Любов у Гілеї. Скіфія легендарна

Коли люди були великими дітьми, майя вважали себе «народом змії». Як народжувалися боги

Легенда № 1 Таргітай. Перша людина Cкіфії й одночасно чоловік своєї матері?

Легенда № 2 З’являється Геракл. Кохання в печері

Хортиця. Змієва печера.  То де ти була, легендарна українська Гілея?

Вони прийшли з глибин Азії

Аракс? Аракс!!!  Але за 2500 років версій та гіпотез все одно не зменшилося

«…А скіфські жінки під час довгої відсутності чоловіків сходилися з невільниками…»

Вставна новела Перше царство Ішкуза, що закінчилося кривавим бенкетом Кіаксара

«Британський» Геракл в українському брилі

Скіфська культура

Частина третя Під дзвін мечів і співи стріл

І скіфи оволоділи першокласною для свого часу зброєю…

І як тільки бідолашних (та ще й постарілих) скіфів не похапав грець?!!

Ніколи тебе не було, скіфський океане!

Вісім голубих артерій Cкіфії

Від фракійців та агафірсів на заході до однооких на сході

Марко Поло, Плано Карпіні та Дещиця про одноруких і одноногих людей

Примітки до власних назв народів і племен, вжитих у розділі

Під дзвін мечів і співи стріл… Держава Aреса та його воїнів

«Пий, Арес, солодку кров ворогів!..»

Скіф із стайкиного верху, який тримає скіпетр…

Залізний меч із золотими піхвами

То в чому полягало «велике скіфське лихо»?

Про що кричать глиняні таблички

Винахід скіфа, або Як я був безкінним стрільцем з лука

Крилате царство Тагімасада, або Сьоме божество із скіфського пантеону

І земля задвигтіла…

Частина четверта Скіфський рай і скіфське ельдорадо

Майже на 1000 км смугою завширшки близько 500 км. І увесь той простір аж до Чорного моря звався степом

З устя Дніпра та й до вершини сімсот річок, ще й чотири…

Серед кочівників-скіфів блукає Cтратон…

Псалії другого тисячоліття до н. е.

Ті, що носили штани…

Таємниця двох скіф’янок

Феодосійські серги

Вона була чарівною на позір…

Гіпотеза Бориса Мозолевського: У скіфів були не лише царі-воїни. А й царі-жерці. А що коли їх убивали й ховали одразу ж по смерті царя?

В степах під Херсоном…

Всього лише один рецепт з косметики

Ойропати – «чоловіковбивці»? Легенди про амазонок

Чоловік лише зрідка заскакував до кибитки…

Частина п’ята Золотий плуг і золоте ярмо. Скіфія хліборобська, або Звідки «родом» змій Горинич

«Чорні люди» з Чорного лісу

Про скіфів-георгоїв, званих ще землеробами

Увіткни дишло – віз виросте

Від копирсачки до плуга

Частина шоста Мідний казан Аріанта, або Подорож на Ексампей

Частина сьома Від Асклепія до Анахарсиса: змії і мудреці

Змія з цілющою травинкою у роті…

Пліній Старший: «По всьому світу заради здоров’я розвозять скіфську траву…»

Іменем Адоная: хай згасне у мені пристрасть до Н

«Говорить, як скіф»

Хірургічна операція, що була зроблена… кам’яним «скальпелем»

Все людське завжди було властиве людям

Таємниця трьох імен, або Скіфи – християнські святі?

Про скіфського звіздаря, який біля Полярної зірки напуває свого коня, та про… iнопланетного космонавта, який прилітав колись до скіфів

Палеокосмонавт із сузір’я Лева

Частина восьма Скажи, бабусенько, мені, що скіф співав у давні дні?

Мій друг крилатий лев Гришка

Золота сахновська платівка

…Котрі стояли на курганах або могилах

Скіфська воле і скіфська слава, лийсь за сині береги…

Частина дев’ята Чортомлик і Cолоха

Чортомлик

З жіночим іменем Cолоха Оповідання, що складається з двох листів до друга

Частина десята І почалася «дивна» війна

Час народження великої Cкіфії

Іданфірс проти Дараявуша (Дарія І)

Причини і версії походу на скіфів. Армія вторгнення сягала 700 000 вояків?

І почалася «дивна» війна

Дарій про перську державу

Дарій про самого себе

Чуби, які виросли у Персії

Скіфська погода не для царського коня

Якщо розумні – здогадаєтесь самі…

Де ваша сила, скіфи?

Якщо скіфи ганяються за зайцем…

І стала Cкіфія великою

Частина одинадцята Заістрянські пригоди

Інформація для роздумів

Атей – запорожець на скіфському троні

Де був Філіпп раніше зі своїм дарунком?

В заістрянській Фракії, в царстві одрисів

Перстень царя Cкіла

Частина дванадцята Там степи, там могили, як гори…

Від мастабів до пірамід. Десять музейних залів коштовностей від Тутанхамона. Скарби царя Пріама

Від пірамід до курганів, де, за переказами, поховані могутники, знатні люди, богатирі

«Свято Сед», або Як фараони втікали від старості, щоби ще і ще повладарювати

Скіфські піраміди, звані курганами.  Сім тисяч кілометрів пірамід!

Кенотафи – порожні могили

Від перського царя Дарія й до сучасних археологів.  Пошуки тривають

Частина тринадцята Копав чоловік колодязь у Мелітополі…

Без меча і бруска…

Але не завжди назва кургану відповідає його вмістові

В іншому, здавалося б, не золотому кургані виявили 700 золотих речей

Огуз – найбільший курган України, або Як грабіжник боровся з грабіжниками

Копав чоловік колодязь у місті Мелітополі…

Четвертий золотий дарунок

Частина чотирнадцята Пектораль

Відрядження до Скіфії грецького генія, або P. S. до чотирнадцятої частини

Частина п’ятнадцята Сказання про те, як одна велика Скіфія перетворилася на дві малі

Їхали сармати із Дону додому…

Баю, баю-бай, не ходи, старий Бабай!.

Коли скінчився малий льодовиковий період на теренах нинішньої України

…Вам її не знайти, її кудись занесли наші старики, а потім самі себе убили…

Сарматська трагедія

Танусак, Каніт, Саріак, Акросак, Харасп та Айлій, або Мала Скіфія в Добруджі

Неаполь Скіфський. Аргос. Скілур. Палак. Мала Скіфія в Криму

А кримська Мала Скіфія на той час була не такою вже й малою…

Легенда про те, як дідусь-козопас підказав археологам, де шукати гробницю великого Cкілура

Двадцять гектарів на території Cімферополя

І було в нього шістдесят (за іншими підрахунками, вісімдесят) синів, не рахуючи дочок, котрих теж було чимало

…І вас поодинці переможуть вороги, або Як старий Cкілур навчав синів

На бойовому коні, при мечі та луку

Народи меча, або Як щастю України мимовільно допомогло нещастя інших народів на її теперішніх теренах

На бойовому коні, при мечі та луку…

Законсервовані скіфи

Сумний урок Cкіфії

Передцвіття

Частина шістнадцята Друга загибель Скіфії

Новітні гуни – епоха варварства триває?

У довжелезному списку «московських втрат» перебуває навіть череп Cкілура…

А все почалося 10 червня 1774 року

Звенигородка: археологічний детектив

О. Боргардт: «Тіні незабутих предків»

Скіфське люстерко на базарі

Стародавню Oльвію грабують екскаваторами…

Минулого тіні, як владні ви над нами!

Скарбошукачі тисячоліть

«У нас є могили предків, спробуйте їх розшукати і зруйнувати…»

І лише одному з них не поталанило…

Од дерева одірваний листок

Кам’яній могилі – 22 тисячі років. Чи не вона – колиска таємничої Cкіфії?

Епілог Скіфська рапсодія

Примечания