Роман Іваничук

Дороги вольні і невольні

Щоденники

1991–1994

© Р. І. Іваничук, 2016

© В. В. Ґабор, упорядкування, 2016

© Л. П. Вировець, художнє оформлення, 2016

Чи відкрили початок,

щоб шукати кінець?

Євангеліє від Томи. Книга перша

Книга перша

Благослови, душе моя, господа!

1

5 вересня 1991 року.

Живемо в добі, коли політики або нічого не знають і не можуть передбачити майбутнє, або зовсім безсилі коригувати хід історії, коли закони випливають із несправедливих засад, а якщо і справедливими народжуються, то не є чинні; коли церква, виборсавшись із приниження і негоції, виконує не духовну, а політичну функцію, – тож на допомогу людям, які потрапили в безвихідь, а радше впали у зневіру, приходять, немов у середньовіччі, ворожбити, відьми й упирі, а теж змодернізовані види окультних сил – екстрасенси, контактери, інопланетяни. Можливо, вже десь бродить по нашій землі новітній Гришка Распутін…

Парадоксальним є те, що я пишу ці рядки через тиждень після того, як Верховна Рада УРСР проголосила Акт Незалежності України, і в день підняття над будинком українського парламенту синьо-жовтого прапора.

Сповнилась мрія багатьох поколінь українців – зруйнованих, знедолених, з’яничарених і уцілілих, сповнилась мрія мого життя!.. Так чому ж не перехлюпується через креш моєї душі радість, чому я не сміюся, не плачу з утіхи, чому нині, вихопившись із натовпу, який на майдані перед Верховною Радою кричав і «слава», і «ганьба», – геть подався з площі осамотнений і скулений, немов побитий пес, – я, депутат українського парламенту, член опозиційної Народної Ради, яка виборола для України незалежність, і в незрозумілому смутку сиджу ось цілу ніч у своєму готельному номері…

Я врешті збагнув, від чого мій смуток. Гай-гай! Народи Європи в такий безмір віддалилися від нас, немов ті два азовські брати, що полишили третього на степовому перепутті; третього залишили в його національному середньовіччі – з ворожбитами, відьмами й змодернізованими різновидами окультних сил, з нечинними законами, сплюндрованою більшовизмом землею, з розлінивленим і пропитим господарем тієї землі, з ордою непомності в людських душах – обкраденого – і розбудженого. Виборсуйся тепер сам зі свого середньовіччя, куди тебе загнали жорстока історія і твої власні добродушність та довірливість, доганяй своїх лукавих братів, що покинули тебе на безводді й безхліб’ї!

Благословилося на світ: над Києвом із кокона ночі проколюється тихий і погожий осінній ранок. І цей величний початок першого дня на вільній Україні раптом додає мені отухи: ніхто хай не думає, що з якихось там об’єктивних причин ми відкотилися у своєму розвитку на цілі століття, – ми таки знаходимося, якщо брати до уваги історію українського народу, в національному середньовіччі і мусимо знайти в цій реальності найвищий оптимізм.

Бо, коли б лише припустили, що живемо такі, як є, у пізньовіччі, за яким неминуче приходить кінець національного життя, і ми опинилися на митниці з порожніми торбами, – втратили б потребу працювати і ніколи нічого не змогли б передати незнаним нам сьогодні прийдешнім земним чи то космічним цивілізаціям.

Не винні ми, що залишилися позаду, та винні будемо, якщо не окреслимо чітко місця свого знаходження. Тому я стверджую (не з мотивів пісного патріотизму, а з тверезого усвідомлення нашої реальності): українська нація, ще молода й сповнена енергії, вийде дужою із свого середньовіччя, бо так хоче світова гармонія, яка, не буваючи ніколи ущербленою, не зможе обійтися без державного досвіду п’ятдесятимільйонного українського народу.

Я беззастережно вірю у справжню незалежність України, і для цього не потрібно бозна-якої одержимості, бо творення самостійної Української держави вже ціле століття відбувається на моїх очах.

Не перебільшую. Моє свідоме життя, до якого я додаю життя моїх батьків, бо вони мене виховали і стали первнем моєї свідомої сутності, триває від початку нашого століття. Моє життя пройшло через спробу творення української державності в 1917—1921-х роках, вигартувалось у трагедії сорокових років і посідає певне місце в нинішній боротьбі за незалежність України, в якій я фігурую як недосвідчений політик і досить досвідчений письменник.

Хочу розповісти про своє життя в контексті кількадесятилітньої історії мого народу. Благослови, душе моя, Господа за те, що прилучив мене до боротьби за волю України…

Чи то ж само прийшло в мою свідомість те болісне прагнення віддати свою посильну жертву на вівтар нашої незалежності?

Напевне, так. Неволя навіть тоді, коли в рідній хаті панує достаток і в сім’ї ніхто не має найменшої уяви про голод, коли ласкава мати вчить свого мізинчика доброго тону, змалку готуючи його до елітарного життя, коли батько, сільський учитель, помітивши в своєму синові пристрасть до книг, створює для нього сувору систему читання, а в хаті ж повно різноманітної літератури, коли сільські хлопчики-ровесники заздрять твоїй ошатності й чистоті, – навіть тоді з повітря, з прочитаних книжок, з тривожних перешіптувань батька з матір’ю, бідкань селян, що приходили до вчителя за порадою, з тужливих пісень учительської служниці-сироти, з бравого вигляду пихатого жандарма в «рогатівці», з перемовлянь портретів Тараса Шевченка та Івана Франка (не сумнівайтесь, я добре чув, стоячи під дверима спальні, коли нікого не було в хаті, як гримотять їхні то урочисті, то гнівні голоси) – з усього цього спадала на мене сіра мряка принизливої задушливості, що відчужувала мене від чарівної природи і накочувалася звідусіль у моєму зеленому Трачі, мов повінь, і я боляче відчував, що краса світу не належить ані мені, ані батькові, ані трацьким селянам, а комусь чужому, може, тому жандармові в кашкеті з ремінцем попід шиєю, а певне, і не йому, а комусь іншому, вищому і сильнішому, якого я не бачив і не знав, а відчував його присутність повсюдно, – і була це неволя.

Я виростав у ній, але без неї у душі, я завжди у своєму свободолюбстві був вільний, бо вільний є той, хто не скорюється. Не ставлю собі цього в заслугу – почуття свободи властиве людині як дихання, а втім, були й сильніші за мене. Це ті одиниці, яких, зрештою, набереться в нас цілий легіон: вони без жодної перспективи (з точки зору не політики, а невольничої непроглядності у щоденному побуті), спонукані винятково свободолюбством, чинили одчайдушний викличний опір і свідомо йшли в тюрми та на муки – в Березу-Картузьку, в застінки НКВД, гестапо. КГБ; я ж вибрав для себе місток товщиною з волосинку, по якому самостійно рушив, балансуючи між синім небом угорі і чорним Стіксом внизу, і аж тепер, коли щезла загроза покари за непокірність, я збагнув, що треба було мати чуйний вестибулярний апарат порядності, щоб не схибнути і не впасти в те багно, яке внизу чекало на мене і з якого вибратися було б уже неможливо.

А падали…

Трагічна доля спостигла знаного українського поета, колишнього мого друга Бориса Олійника, який, ступаючи по тому волосинному містку, сягав обома руками за марними принадами нагород, звань, посадових крісел – і схибив, спокушений облудним блиском тимчасової слави. Я переконаний, що наодинці із собою він нині передумує трагедію свого творчого життя. Бо ж не може бути такого, щоб приятель Івана Драча, Дмитра Павличка, Анатолія Шевченка, зрештою – Грицька Тютюнника! – так безнадійно захряс у ренегатстві. Ще ж не зірвані всі мости – можна покаятися перед народом!

Гай-гай, Борисе… У тяжкі часи брєжнєвського безпросвітгя ви удвох з Юрієм Мушкетиком мали мужність 1967 року надрукувати в журналі «Дніпро» мою «Спрагу», за що тяжко потерпіли і не каялися; ти сміливо виголошував палку промову на могилі Володимира Підпалого, за що тебе цькували кагебісти; а скільки вечорів і ночей ми провели з тобою у твоїй і моїй хатах, тихо розмовляючи про незалежність України і присягаючись віддати своє життя за неї… А нині ти прагнеш реанімувати злочинну комуністичну партію, яка знищила мільйони українських життів і душ, ложно мовлячи, що борешся за Україну. І не хочеш бачити, і очі заплющуєш на очевидне: Україна зможе стати вільною тільки тоді, коли назавше скине із себе пута більшовицької ідеології, яка брехнею і підступом безупинно, немов шашіль, руйнує в людині те, що робить її людиною, – особистість. А ознаками особистості є гордість, незалежність, господарність, національна свідомість. Чи ж не з цими природними людськими якостями майже вісім десятиліть так нещадно змагався червоним вогнем і брехливим словом більшовизм, залишаючи за собою моторошні цвинтарища у Биківні, під Вінницею, в Дем’яновому Лазу, в Дрогобичі, у кожному місті, містечку і селі, а найспустошливіші – в людських душах. Яка ж трагедія спостигла нашу націю, коли ми нині задумислюємося над тим – проголосує чи не проголосує український народ за Україну, коли відомий український поет на чужинецькому найвищому форумі заявляє свій протест проти суверенності власної держави!

Не дивуюся патологічним шовіністам типу народних депутатів Терехова, Багрова, Корнєєва: їм страшно залишатися на білому світі без «єдіной і нєдєлімой», але яка спонука керує такими українцями, як депутат Олександр Коцюба, який лише задля того, щоб втриматися у кріслі члена Президії Верховної Ради, ганьбить себе щоденним ренегатством і мужньо витримує глузи всього народу; як Борис Олійник, який і після розпуску комуністичної партії залишається вірний її злочинним ідеям і, не встидаючись ганьби, відверто про це заявляє; як режисер Харківського драматичного театру Ігор Борис, що то напередодні проголошення незалежності України заради партійно-комуністичних почестей назвав на останньому з’їзді КПУ синьо-жовтий прапор шматою, або доволі освічений народний депутат України Олександр Мороз, котрий ніяк не може зрозуміти, що комуністична Україна – це нонсенс, це виродження нації.

Як же вдалося мені пройти по волосинному містку і не впасти у Стікс? Перебираючи у пам’яті, немов зернята на вервечці, кожен прожитий день, я спинився на трьох моментах, вирішальних для мого формування.

Ще у третьому класі я прочитав у дитячому журналі «Світ дитини» оповідання про генерала УГА Мирона Тарнавського «Лицар без тіні і без плями». І донині вважаю генерала найталановитішим військовим діячем Української Галицької Армії, а тоді він став моїм кумиром, і я уявив себе в майбутньому таким самим воїном, як він. Ці дитячі мрії тривожили мене і пізніше: не раз, натягнувши шапку-невидимку на голову, я з револьвером проникав у Кремль і з насолодою вбивав Сталіна, дещо пізніше бачив себе полковником УПА… То вже потім довелося міняти «багнет» на перо. А тоді під враженням прочитаного оповідання я, тиняючись біля стіни, ловив свою тінь, що падала від гасової лампи, ніби хотів її спіймати й викинути геть, і шепотів: «Буду без тіні і без плями…» Батько, пам’ятаю, переглянувся з матір’ю і моргнув їй, щоб не заважала. Ці слова дитячої обіцянки були при мені все життя. Чи вдалося пройти незаплямованим? Здається, так. Але не янголом – янголи на землі не живуть.

Важким струсом була для мене звістка про розстріл мого стрийка Михайла Іваничука, професора Харківського інституту народної освіти, знаменитого полярника. Про це нам, дітям, пошепки розповів батько взимку 1940 року і наказав мовчати: наша сім’я була у списках для депортації в Сибір… Я вийшов тоді в сад. Надворі лютувала ота страшна зима за «перших совітів», коли енкаведисти начиняли галичанами паквагони і вивозили на голодну й холодну смерть у Сибір. Я підняв кулачка й вигукнув у морозне небо: «Стрийку, помщуся за тебе!» Клятву свою я виконав як зумів: працюючи над історичними романами, я весь час мстив за Михайла Іваничука, а ще за знівечену долю мого брата Євгена, який десять молодих літ промучився у воркутинських таборах – за ті роки з нього, напевне, сформувався б справжній письменник, про що засвідчили опубліковані недавно його каторжанські спогади «Крок вліво, крок вправо».

Але перед виконанням клятви я мусив зробити ще один крок, і це був головний момент мого письменницького становлення. Першими збірками моїх новел, а особливо романом-трилогією «Край битого шляху», я зажив неабиякої популярності: новели читали на естрадах, а трилогію, незважаючи на однобоке в ній висвітлення життя Галичини між війнами і під час війни, інсценізували, перекладали іншими мовами, перевидавали. Та ось з’явилися на літературному кону Григір Тютюнник, Валерій Шевчук, Володимир Дрозд, Євген Гуцало, і я залишився начебто поза ними, в тіні. Чому так сталося? – дошкуляло мені. Адже я не знизив свого письменницького стилю, навпаки – критики вважали, що мої стилістичні пошуки доволі плідні… Та вчасно зрозумів: клятву письменницької помсти не можна виконати, пишучи півправди.

І написав я тоді немовби епілог до своєї трилогії – повість «Спрага» («Зупинись, подорожній!») – про післявоєнний більшовицький терор у Галичині. Окремою книжкою твір так і не вийшов, а редакторам журналу «Дніпро», в якому «Спрага» була опублікована, й авторові теж було учинено жорстокий погром.

Зате я виграв першу свою битву з більшовизмом: працюючи над повістю, зумів переступити межу страху, і тоді простелилася переді мною нова літературна дорога, якою йду донині, назавше відкинувши спокусу кон’юнктури та оглухнувши до нашіптувань самоцензора.

А між цими найважливішими для мене моментами вирувало розмаїте життя. Було б фальшиво стверджувати нині, що ми тільки те й робили, що боролись і страждали. Ми були життєлюбами і брали в долі те, що вдавалося взяти: ми дружили і закохувалися, ніколи не скиглили, нашими супутниками були сміх, жарти, самоіронія, сарказм і оптимізм. Кожен з нас, зрештою, вірив, що на міських ратушах і на бані Верховної Ради України доконче будуть колись майоріти наші національні прапори, – без цієї віри я не написав би й рядка. Та хто міг сподіватися, що це станеться за нашого життя!

У сірі дні маразматичної брєжнєвщини я мав щастя знайти вірних друзів. Відчуваючи постійно їхню присутність, я невтомно працював. Кожною своєю книжкою або ж рукописом, якщо книжку не вдавалося видати, я звітував перед ними, кожним їхнім твором тішився або ж уболівав за невдачі.

Що спонукувало мене до щоденної праці? Вони, мої приятелі? Так. Неволя, протест, сором раба? Звичайно. Я й не уявляю собі, як би я писав, будучи вільним. А втім, письменник вільним ніколи не буває, бо не конче кайдани його неволять: нестерпного болю може завдати йому сльоза скривдженої дитини…

Та знаю напевне: надихала мене до творчості божественна краса світу, яку ніколи не мала сили затьмарити неволя. І за ті чари, якими вона обдарувала мій народ і мене самого, я шепочу слова подяки: «Благослови, душе моя, Господа!»

Перший раз я вимовив ці слова кілька років тому, сидячи на веранді мого улюбленого будиночка над Наварійським озером.

Сонце хилилося на захід і входило у чорну бовдуристу хмару. В своєму образному баченні світу я вже давним-давно позбувся прямих паралелей між явищами природи і суспільного життя, проте на вид потопаючого в чорному вирі диска сонця мене охопило гнітюче й тоскне почуття безвиході.

А був то час андроповської сваволі, коли організовані кагебістами так звані дружинники з червоними пов’язками на рукавах чинили серед білого дня облави: вривалися в кінотеатри, кафе, ресторани і навіть лазні, перевіряли документи, випитували, хто й чому не знаходиться на роботі, затримували, – мені ці андроповські операції нагадували гестапівські лови на людей під час німецької окупації.

То були дні моєї найтяжчої депресії. Я сам себе за те ненавидів, бо ж досить стійко пережив і сталінщину, і брєжнєвщину, та ось вигуділа враз переді мною сіра стіна, яку ніколи не обійдеш і назад не вернешся, бо стала вона кліттю, – хіба що проб’єш головою.

І я, котрий весь час посварював на своїх друзів, які хвилево зневірювалися, опускали руки і замість працювати починали нудити світом, одного разу, блукаючи удвох з Ніною Бічуєю над Наварійським озером, застогнав крізь сльози: «Не буде, ніколи не буде України, все це марно, все це ілюзія!» – чим вельми здивував свою супутницю, бо дотепер кожен з моїх друзів знав, що всі вони мають право на сумніви, крім мене одного. Тож Ніна мовила спокійно, немовби стаючи на моє місце: «У найтяжчу для народу пору наперед виходять жінки…» В цьому ми й переконуємося нині. А тоді Нінині слова повернули мені рівновагу…

У невимовній тузі супроводжував я поглядом червоний окраєць сонця, а коли смеркло і важкий сувій чорноти почав розкочуватися, пресуючи землю від заходу до сходу, горбаті оболоки на небі враз зажевріли, світляна смуга позначила їх обриси гарячою облямівкою, мовби сусальним золотом кованою, і простяглася та зиґзаґувата світляна окрайка по всьому небосхилу й пломеніла, не меркнучи, ніби сонце десь там зупинилося або повертається назад. Гра світла й тіні тривала довго, дуже довго, і я врешті прошепотів ті слова, дякуючи Господу, що дав мені щастя бачити це диво, – а може, щоб побачити тільки це, варто було прийти на світ?

Я змалку виростав поганином, цілковито злитим із довколишньою природою, хоча з релігії в початкових класах, а потім у гімназії завжди мав найвищу оцінку і майже весь молитовник знав напам’ять. Батьки виховували мене в релігійному дусі, хоч самі фанатиками ніколи не були, почерпнувши в науці Франка основ розумного атеїзму: догми церковні відкидали, Старий і Новий Завіт Святого Письма знали і визнавали їх найвищого рангу філософськими творами, християнських обрядів ретельно дотримувалися, шануючи й сповідуючи в них національно-язичницький елемент; до священицтва ставилися дещо критично, проте разом зі священиками несли в народ освіту і просвіту, національну свідомість і мораль.

А втім, критичне ставлення світської інтелігенції тридцятих років до служителів культу було здебільшого напускне, зумовлене модним тоді вільнодумством. Що ж, був у селі Микитинцях на Косівщині священик-атеїст, якого називали двуличним, я знав його – освіченого скептика. А в Дебеславцях на Покутті мав парафію молодий отець-целебс, який не так із своєї вини, як з причини примусового целібату, запровадженого на Станіславщині єпископом-полонофілом Григорієм Хомишиним, став несусвітним бабієм. Але більшість греко-католицьких отців були справжніми подвижниками віри й культури: донині свято зберігаю в пам’яті образ отця Гоянюка із Залуччя над Прутом і всієї його чесної родини, його дочок, які мужньо витримали німецькі й більшовицькі концтабори, а нині дзеркалом порядності й патріотизму старого отця бачу його внука – артиста Львівського театру ім. Марії Заньковецької Романа Біля.

Селяни теж по-різному ставилися до церкви: були ж серед них націоналісти, радикали і комуністи. Я знав, наприклад, побожних членів КПЗУ, вихованих «Просвітою», але й знав таких, які в хаті перед образами не знімали шапок: уже тоді виплоджувався в наших краях більшовицький хам.

А ось мій дід по матері вважав себе радикалом. Оскільки був малограмотний, то засвоїв собі з франківської науки тільки нехіть до попів, яка згодом переросла в безпричинну до них ненависть. Він застерігав мою бабусю: «Якщо прийде ховати мене піп, то я мертвий схоплюся з лави і – кавулею, кавулею!» Та смерть прийшла до нього досить зарання, і дід перед економ прошепотів: «Клич, жінко, священика, щоб висповідав; що є на землі, я бачив, а що буде там, – не знаю».

Хочеться мені при цій нагоді зазначити, що функція церкви в нинішньому духовному відродженні повинна мати певні межі. Зголоджений за вірою народ пригорнувся до храмів і прагне духовно очищуватися в них. Проте святі отці повинні розуміти, що до церкви треба навертати передусім молодь, щоб вона не хаміла в пив’ярнях, підпільних борделях і наркоманських клубах. Чи ж утримаєте ви біля себе юнаків і дівчат двогодинними богослуженнями на мітингових площах, самі ж бачите, як порожніють майдани, коли ви втрачаєте міру! А ті безконечні молебні без урочистих на те причин! Я був якось присутній на молебні в день народження свого приятеля. Виглядало буквально так: образ Божої Матері припер отець до пляшок, і правив, і проповідував, і кропив… Спам’ятайтеся, мій батько казав колись, що нерозумний священик є найкращим атеїстичним пропагандистом.

Отож, в оточенні більш чи менш віруючих християн виростав я поганином, щодня, щогодини, щосекунди зливаючись із природою, і в цьому немає жодного парадоксу, бо світ довкола мене в своїй суті був язичницький. Глибокопобожний селянин, навіть не усвідомлюючи того, що заперечує християнські догми, вдавався до ворожби. Коли йшлося йому про щедре роїння бджіл, наприклад, то він кидав на Святвечір жменю куті в стелю, і та брудна клякса чорніла над головами аж до передвеликоднього прибирання. На Юрія напасені корови поверталися з лісу із барвистими вінками на рогах і були горді, мов королеви, – я й донині не розумію зневажливої приказки на адресу жінок, які не вміють зі смаком одягатися: «Виглядає, як корова у вінку». Це несправедливо, корова у вінку виглядає велично, як сама природа; юріївський похід корів з лісу здавався мені завжди найурочистішою процесією…

Старосвітські діди з довгим, гладко розчесаним волоссям, у підперезаних крайками сорочках поверх холошень, у постолах, задертих догори, мов сани, з нерозлучними тютюновими капшуками й кресалами за тими крайками чи ременями – ті діди, які ревно дотримували посту і мужньо вистоювали в церкві на безкінечних проповідях згрибілого від років отця Вергуна, «ничтоже сумняшеся» говорили про нявок, яких самі в очі бачили «так, як оце я виджу вас»; були ті нявки начебто неймовірно вродливі, а ззаду, якщо комусь вдалося заглянути, виднілися нутрощі. Кожен добрий господар мав свого домовичка, навіть якщо ними були цвіркун або саламандра. А хто міг заперечити дідові Миронякові, що дідич Ромашкан на Воловому має чорта і того йому так добре ведеться, а коли чорт здохне, то й господарка панська розлетиться. «А я що вам казав!» – торжествував дід у 1939 році не так із зловтіхи над експропрійованим більшовиками поміщиком, як із гордості, що не збрехав…

У моєму Трачі стати поганином було дуже легко. Ви не бачили Трача? Ну, якщо ви не бачили, то й не зможете зрозуміти, чому – легко…

Минулого літа я мав гостю з Австралії, пані Стефу Могильницьку родом з Борислава, в якої я перед тим мешкав, перебуваючи майже два місяці на п’ятому континенті. Для неї Гонконг, Швейцарія, Альпи, Австрія, Гонолулу – це так як для мене Коломия, Отинія, Заболотів, Снятин…

Та я повіз її у Трач. І повірте: як стала моя пані Стефа на Зрубі, звідки найкраще видно село (якщо взагалі його можна побачити), то так і заніміла. «Це неймовірно, – тільки й сказала, – Є село – і немає його».

А я собі думаю водно: в чому полягає ця вражаюча людей краса мого села? Адже все тут дуже звичайне… Перейдеш кладкою Прут (коли йти по бісектрисі між напрямками Заболотів – Косів), минеш гостинцем Тростянку, Пилипи й наштовхнешся тоді на стіну лісів, що здиблюються все вгору і вгору. Входиш у той ліс стежкою або доріжкою, нині заасфальтованою, а колись у страшних котелебинах, спинаєшся нею досить стрімко до Зрубу, тут виходять з лісу кілька хаток, що спинилися на краю горба, і звідси видно вже Трач.

Ліворуч – Царина: рівний рядок білих хат, вишикувались, немов вояки у шерензі. З Царини сповзає вниз ґрунтова дорога, яка внизу переходить у Вулицю, якої здаля ніхто ще не вмів побачити, – цей кут сховався за горою, на якому стоїть школа, Народний дім і стрілецька могила. Від школи гора круто спадає вниз до глибокого яру – Мочули, на берегах якого розсипалися хатки. А далі, в бік Карпат, нібито вихор налетів, звідкись несучи, а тут безладно гублячи по горбах і горбках, по видолинах, узворах і пропастях – хати, сади, пасіки, стайні, стодоли, шпихліри, і все те – немов діти в піжмурки бавляться: і сховалися, і видно їх. Ця оргія заспокоюється аж біля маленької церковці над потоком, теж захованої між столітні високі смереки, що сторожують супокій померлих трачан і мого батька… А все село оточене перснем лісів, якими поросли довколишні узгір’я. З цього хаотичного полону, крізь ліси, прокрадаються на волю вузькі доріжки, і біля однієї з них, на краю села, стоїть і донині батьківська хата, а поруч неї – найглибша в селі криниця, аж на двадцять чотири рури, з найсмачнішою на світі водою.

У такому селі дитині з чутливою вдачею стати поганином зовсім легко. Тим паче, коли село стоїть посередині світу, звідки однаково задалеко – рівно по двадцять кілометрів – до Коломиї, до Косова і до Заболотова. Тим паче, коли поза цариною в глибині лісів заховалося таємниче урочище Пиконів, де стояла за мого дитинства тільки одна хатка гуцула Івана, який мольфарував, на галявині перед хаткою простилався навесні килим підсніжників і бриндуш, поруч з галявиною, нижче, пахтіло гнилизною болотище, у твані якого втопилася не одна корова, а на дні цього підземного озера на Великдень бемкають і донині дзвони… Тим паче, що в цих лісах жила добродушна баба Лісна, яка взимку моторошно завивала з холоду, а влітку тут бродила у білій льолі красуня Оксана, котра повісилася через кохання…

Моє дитинство, як я мовив, не було безжурним: звідусіль тиснуло на мене принизливе відчуття неволі. Але той благословенний чар довколишньої природи щоденно очищував мене, тож я врешті-решт завжди почувався щасливим.

Хіба то не щастя читати довгими зимовими вечорами «Три казки діда Охріма» Андрія Чайковського й беззастережно вірити в описані там дива та страхи, і боятися, і знати водночас, що то казка, а вранці вибігти на подвір’я, зробити перший слід на рипучому сніжку і сторопіти від раптової переміни Казки в реальність: повиростали на городі сугорби снігу, і стоїть, по коліна застрягнувши в них, старий горіх з обвислими сивими бровами й кустратою бородою – достоту дідуган-чарівник із казки Чайковського, має він очі і товстелезний ніс, і лякає мене той дід вкрадливим дзінькотінням – то падають голки інею на зашкарублий сніговий покрив. А високі акації поза стодолою обплутали своє гілля памороззю, немов ялинковими колючими гірляндами, а на даху стайні сидить надутий ворон, зловісно чорний на тлі білизни, він голодно каркає, зизуючи одним оком на мене – чи я чого йому не виніс. Зі стайні тягне теплим запахом вчорашньої пареної січки і молока, і вже виходить з хати з дійницею в руці служниця Мілька, йде співаючи. Вона в нас більше співала, ніж говорила, а ті пісні були такі правдиві й природні, як довколишній світ, і коли я знаю нині так багато пісень, то це від неї. Йде Мілька співаючи, а я стою і плачу, до глибини дитячого серця вражений довколишньою красою і тужливою піснею.

Коли ж настає весна, то я вже днюю в зарослому дубами, грабами, липами й хащівником яру в кінці нашого города. На дні глибокого ізвору струменить потічок, вливаючись і випливаючи з маленького ставка, в якому шугають воронобокі мересниці й ліниво ворушаться в піску на дні вусаті слижі, а поруч ставка, у багновищі, телесуються гидкі хребтозубаті тритони. Кожну рибку я знаю особисто, розмовляю з ними, і слухають вони мене: підпливають до поверхні води, відкриваючи ротики.

Я знаю по імені майже кожну деревину (зажмурившись, можу вгадати по смаку листочка, що то за дерево), і кожна має свій образ: ось цей в’язистий граб нагадує вузлуватого й міцного Семена з Потока, якого я пам’ятаю чомусь тільки з мішком жита на плечах. Про нього казали, що він ходить «плечима» до млина, і яке було моє розчарування, коли вдосвіта, причаївшись за бузком, діждався появи Семена: зігнувшись під важким мішком, він ішов ногами! А ця липа з чорним дуплом була образом сварливої Олени Єзуниної, яка колись в молодості не перебирала парубками й чужими чоловіками, ще й оправдовувалася перед жінками зухвало: «Хіба я винна, що мене люди за люди мають?» На старості літ вона стала моралісткою і паплюжила кожну дівчину, яка верталася з парубком з лісу – з гріхом чи без гріха…

А он ця берізка – то була моя таємниця. Вона уособлювала Анничку Грицик – моє перше кохання. Я закохався в Анничку, коли вона була в першому класі, а я в четвертому. Дівча вродилося красунею і красунею й померло напередодні свого весілля. У той післявоєнний час чомусь повимирали в Трачі найкращі дівчата. Якою розкішною була Наталка Слободян – згасла на скоротічні сухоти… Чому? – думаю донині. Чи то не суміщувалася краса з брутальною жорстокістю, яка впала на мій чарівний світ?

Яке ж то було кохання в мене, якби хто знав! Я мучився, я не спав, весь час ходив попри Анниччину хату, щоб хоч здалеку побачити її; у школі боявся й глипнути на неї, щоб не глузували хлопці, які вже почали про щось здогадуватися… Я хотів зріти її личко весь час, тому взявся за пензель і фарби, щоб намалювати її портрет, а що з того нічого в мене не вийшло, я склав тужливого вірша – і з цього все почалося. Коли я став уже новелістом – кожна друга героїня моїх новел називалася Анничкою.

Благословенне почуття першого кохання! Я пам’ятаю його й донині, зрештою, воно в моєму житті не раз повторювалося, та завжди було таким самим – солодким і болісним.

Величезний жук-рогач був королем усього мого царства. Він мешкав на одному й тому ж самому дубі, міцно причепившись до кори лапками, а біля нього, гордого й неприступного, сновигала знизу вверх і зверху вниз королева – божа коровка. Я ставився до них шанобливо, навіть з острахом. Часом, правда, брав жука, чорного й твердого, мов камінчик, пальцями за хребет; жук люто ворушив рогами, намагаючись мене вщипнути, тоді я клав його на місце й довго придивлявся, прагнучи збагнути сутність влади: що він, мій король, має із свого панування над цілим гаєм, коли сидить на місці і навіть не бачить свого царства?

Літо збігало у праці: батько мав поле, і вся наша родина мусила на ньому працювати. За сапою болів поперек, від серпа рука в’яла, ламало крижі від коси, від ціпа терпли руки – і, може б, я зненавидів землеробство, якби не поезія сільської праці, втілена в моєму батькові.

Батько завжди прокидався досвіта і йшов у поле. Коли ми будилися, він, такий ошатний і елегантний у школі, вертався додому в заглинених і зарошених старих штанах, обвіяний млосним духом жита, солодким запахом кукурудзяного прядива, п’янким конопляним дюком – щасливий і святий.

Господи, чи ж то побачу ще за свого життя нинішнього кріпака-колгоспника, так щедро облагородженого найтяжчою у світі працею?

Ну і щороку, звісно, наставала осінь – найкраща для мене пора року. Небо ставало ласкаве і прозоре, в повітрі плавало павутиння бабиного літа, я ловив його й намотував на патичок, мріючи: намотаю цілий клубок і віддам Василеві Марусиному, щоб він зіткав на своєму ткацькому верстаті хустину – для Аннички… Я був наївний, таким залишився й донині і не вважаю аж надто від’ємною цю рису своєї вдачі.

Холодніли в городі бур’яни, вкриваючись білою осугою, гнилизною пахло капустище, велетенські смугасті й жовті гарбузи стояли пірамідою на подвір’ї, чахли купини кукурудзяного шумилиння, і шушукався в них холодний вітер, корів не треба було стерегти, і я тоді міг вільно читати: за одну осінь, попасаючи Ласку і Міньку, я вивчив напам’ять Франкового «Мойсея» й, не розуміючи, звісно, філософської глибини поеми, вигукував за коровами: «О Ізраїлю, чадо моє, зжалься, богу Шадцаю!», ототожнюючи слово «чадо» зі «стадом».

З горіхів падали брунатні вилущики, наливалися в саду восковим кольором величезні яблука, скапували соком груші, й покривалися синьою сніддю угорські сливи.

А коли повітря зовсім загусало від терпко-солодкого запаху садовини, я з тремтінням у серці починав вичікувати найурочистішого празника свого дитинства – свята сливового повидла.

Та я ще не готовий розповісти про це.

2

Відомий нині всім астролог XVI століття і придворний лікар французького короля Карла IX Нострадамус у своїх віщуваннях як натепер не помилився ні разу. Останнє на нинішній день його пророцтво сповнилося на наших очах – я це сам дослідив.

В одному із своїх віршів середньовічний екстрасенс навіщував, що спороджена 1917 року найкровопролитнішою за всю світову історію революцією диявольська державна система проіснує рівно сімдесят три роки і сім місяців. Отже, Радянський Союз мав би розпастися в червні-липні 1991 року.

На початку липня цього ж року я виступав у Дрогобичі перед своїми виборцями і запевнив їх, що нав’язуваний Горбачовим союзний договір ніколи не буде підписаний. Мені, звісно, бурхливо аплодували: народ охоче вірить обіцянкам своїх доморощених пророків. Та ось підвівся в залі один поважний пан і з притиском запитав, на якій підставі я це стверджую і чи не варто відмовитись нарешті від ейфоричної демагогії й почати дивитися відверто правді у вічі.

Я був заскочений несподіваним питанням: а й справді, на яких фактах вибудовую свої рожеві прогнози? Та тут умить спрацювала електронна машина мого мозку…

27 червня 1991 року український парламент повинен був дати свою згоду на негайне підписання новоогарьовського проекту союзного договору, і це мало що не сталося.

Депутати-комуністи перейшли в навальний наступ: за підписами сорока депутатів вони подали у президію вимогу негайно проголосувати за договір. А Київ піднявся на ноги: багатотисячний люд із синьо-жовтими прапорами почав прориватися крізь міліцейські заслони до будинку Верховної Ради, бездушні роботи більшовицької системи – зашоломлені омонівці – жорстоко періщили людей гумовими палицями по головах.

Народна Рада негайно вирядила мене й Степана Пушика на місце інциденту, нам удалося прорватися крізь міліцейські ряди і провести роз’юшений натовп через парк до Маріінського палацу. Оговтавшись, пікетники почали скандувати: «Кравчука на площу». – І сталося те, чого ще не було і чого я й не сподівався: блідий, але спокійний Голова Верховної Ради йшов до народу! Найгарячіші екстремісти, а напевне теж і провокатори, яких завжди було повно серед пікетувальників на площі перед Верховною Радою, почали вигукувати: «Ганьба Кравчукові!»; ми з Пушиком якось утихомирили крикунів і дали можливість Голові мовити слово.

«Я нічого не зроблю такого, чого не хоче мій народ», – сказав Кравчук, отримавши в нагороду за ці слова вигуки «слава!». Воістину як у Святому Письмі: «осанна» і «розіпни його».

Леонід Макарович з певного часу – це сталося після його фатальної помилки, коли він дав згоду на арешт народного депутата Степана Хмари, – почав схилятися на бік Народної Ради. Робив він це обережно, хитро, з дипломатичними викрутасами і демагогією, боячись викликати небезпечний для нього супротив серед групи «239», яка складалася з партократів, шовіністів і українофобів, проте не уникнув цього: комуністи відразу помітили його обережні демарші, і Кравчукові, немов еквілібристові, довелося балансувати між парламентською більшістю і опозицією.

Але цього дня Леонід Макарович був невпізнанний. Під час обговорення союзного договору він перетасовував список виступаючих у такий спосіб, щоб після найкомпетентнішого демократа брав слово найпримітивніший партократ, такі «пари» викликали серед членів Народної Ради глузи, а серед більшості – ремство: прихильники союзного договору виглядали в дискусії смішно, проповідуючи одне і те ж: Україна самостійно існувати не може.

Після дебатів Кравчук прямо-таки приголомшив усіх в залі: відхиливши вимогу сорока депутатів-комуністів, він заявив, що проект союзного договору, як показала дискусія, ще не готовий, треба його віддати на юридичну, політичну й економічну експертизу, довести, що він не суперечить Декларації про суверенітет України, а тому Президія Верховної Ради пропонує продовжити обговорення проекту 15 вересня.

Проте ця несподівана пропозиція була, теж несподівано, проголосована конституційною більшістю: комуністи, очевидно, не були впевнені, що заява сорока пройде, і тому не наголошували на її голосуванні. Зрештою, обговорення показало, що партократам треба згуртувати сили до наступу на демократію, до того ж, віддалення терміну давало їм можливість тиску на експертів. Мені ж здається, що багато хто з них, а перший секретар КПУ Станіслав Гуренко напевно, вже щось пронюхали про московську змову.

Новоогарьовську акцію Горбачова було зірвано. Ніхто, правда, не міг ще тоді скласти вартості тому, що сподіялося, і я – теж. Усвідомлення смислу цього факту прийшло до мене аж тоді, коли я стояв ні в сих ні в тих перед настороженим залом у дрогобицькому Народному домі: Радянський Союз розпався 27 червня 1991 року – пророцтво Нострадамуса збулося! Цього дня Україна завдала Союзові удару в саме сонячне сплетіння, це був нокаут: найавторитетніша республіка відмовилася брати участь у союзному договорі, а Союз як такий без України існувати не може.

Я сказав це виборцям – і це було правдою. Як показали наступні політичні події, початок розпаду більшовицької імперії стався саме цього дня.

Тоді ж, на вечірньому засіданні, ми сиділи у сесійному залі й далі зосереджені й насторожені, і, мабуть, для того, щоб позбутися цього цупкого напруження, Іван Драч, з яким я сиджу поруч, розповів мені цікаву придибашку.

Йде Іван на обід, а на бордюрі недалеко Верховної Ради сидить стара жінка й плаче. «Що з вами, матусю?» – нахилився до неї Драч. «Та що – побили мні омони», – схлипнула стара жінка. «А ви звідки?» – «Та зі Стрия», – «Чого ж ви, такі слабі, приїхали сюди?» – «Бо прийшли з Руху та й сказали, що мусить хтось з моєї хати поїхати до Києва на ті пікети, чи як вони називаються. А донька моя заслабла, зять у командировці, то мусила їхати сама…»

Бідний мій народ. Бідні ми всі. Хіба ж не так само було й раніше: дає бригадир наряд на сім’ю, і мусили іти – на льон, буряки чи в саме пекло, хоч би всі в тебе дома і повимирали… Коли ж ми очистимося від тієї смертельної тоталітарної отрути?!

А станеться це тоді, коли по Радянському Союзу зникне й слід.

Нині ж «битому не ймется»! Горбачова не спам’ятав навіть антидержавний путч, який мало не коштував йому життя. Після путчу він ніби впав на нашу грішну землю з іншої планети: не бачить і не хоче бачити реальності. Хапаючись за президентську владу, якої вже не має, Горбачов і далі просторікує про новий союзний договір, про збереження імперії, пирскає чорною слиною на суверенність як саме поняття, іронізує із законного права націй на самовизначення, водно жонглює в’їдливими, як йому здається, термінами «сепаратизм», «парад суверенітетів», перекреслюючи тим самим усе добре, що зопалу зробив, і самого себе – як політичного діяча.

А був час, коли народ обожнював його, чей же зняв з людських ротів намордники, проголосивши так звану «гласність». Гей, та йому у віках ставили б пам’ятники вдячні нащадки, якби він зробив те, що нині без нього сталося: розпустив імперію! Та навіть думати про таке смішно: новітній імператор Горбачов і в помислах не мав чогось подібного робити. Втямивши, що склепаний терором конгломерат народів економічно задихається, він задумав псевдодемократією розбудити продуктивні людські сили, припудрюючи при цьому стару, прогнилу систему, облудно ратуючи за гуманний соціалізм – містичну суспільну формацію, протипоказану людській природі.

Та кожен імператор рятує імперію як може: Лєнін – терором, тією, за його словами, «лучшей формой убеждения», а Горбачов – фальшивою демократією. Проте ані один, ані другий не могли її врятувати, бо існує поза волею тиранів суспільний закон про право народів на незалежність, і діє він, хоч часто із запізненням, – неухильно.

Був час, коли і я піддався гіпнозові Горбачова: на один момент, під час розмови з ним у Львові, я, заворожений його псевдовільнодумною демагогією, повірив, що це посланець Божий.

Облуда! Тбіліська й вільнюська трагедії довели, що ніколи не можна засліплюватися самодержцем, навіть якщо він ходить у народ; у критичну для себе пору жоден імператор не зупиняється перед кров’ю.

Я надто рано назвав «перебудовний» час волею, я так і сказав про цей період у своєму романі «Бо війна – війною». Беру свої слова назад: кліть тюрми розширилася, проте грати на вікнах залишилися, і як я міг допуститися, нехай на одну мить, такої блюзнірської думки, коли сам не раз твердив, що воля може настати тільки тоді, коли народ побудує на місці тюрми Храм!

Як можна було повірити політиканові, який вийшов із хрущовсько-брєжнєвської школи, що він має намір розвалити імперію? Горбачов дав нам догризати кинуту ще колись Хрущовим кістку – Сталіна – і разом із своєю бандою, яку тепер сам запер до тюрми, радів, спостерігаючи, як впивається народ марною помстою над трупом і, захмелівши, не помічає, що дух Сталіна значно живучіший, ніж сам тиран во плоті!

Колись, ще у дні літературної юності, я почув – одну від політика, а другу від філософа – дві формули, які гранично точно охарактеризували радянську систему.

Джон Кеннеді в одному зі своїх інтерв’ю назвав Радянський Союз «світом політичних непевностей і матеріальних нестач». Чи можна влучніше назвати державу, гербом якої міг би стати образ черг до магазинів і яка не те що постійно глумиться над своїми мертвими вождями, а й може навіть без прокурорських санкцій інтернувати живого президента?

А Жан-Поль Сартр на початку шістдесятих років, повернувшись додому з подорожі Радянським Союзом, заявив зовсім категорично: «Ця система не надається до ремонту, її треба поламати і викинути на сміття!»

Нині ми, дозрівши до такого розуміння найрадикальнішої проблеми, засукуємо рукави. У праці над демонтажем імперії не можна мати ані крихти вирозуміння чи якогось до неї милосердя: більшовицька система, в якій прийшов до влади люмп, злочинний елемент, той самий «грядущий хам», прихід якого в Росію передбачив письменник Федір Сологуб ще перед першою світовою війною, вчинила страшну наругу над народами і їх святинями, відняла віру в Бога, засобами постійного страху здеградувала людську особистість, фізично винищила понад півста мільйонів людей, вбила господаря землі, саму ж землю спустошила, а в душі колишніх громадян вселила орду покори й байдужості, зробивши їх тихими рабами, які вдовольняються їжею. Така система мусить бути скарана на смерть.

Україну нині проголошено незалежною державою. Але ту державу треба ще побудувати. І це мають зробити компетентні люди.

Моє робоче місце за письменницьким столом, там я компетентний. Я глибоко переконаний, що без високої літератури жодна держава не може стати цивілізованою. Тому повертаюся до своїх справ. У цей відповідальний час я віддав громадській і політичній роботі п’ять років, і про те, що вдалося мені зробити, ще розкажу.

Став я політиком тільки тому, що сьогодні все є політикою, зокрема порядність і авторитет. Нині ж у парламенті повинні працювати досконалі спеціалісти. Думав, що обраний 1 грудня 1991 року Президент України розпустить згодом теперішній парламент, і я до самого скону працюватиму для незалежної України в ділянці літератури і просвіти.

Якось ми з Богданом Горинем їхали в одному купе до Києва. Як завжди емоційний, він під час розмови вигукнув майже розпачливо: «Живемо, Романе, в унікальний для України час. І все забудеться! Ну, не все, а найцікавіші деталі. Хто їх зафіксує? Нема кому, ніхто не має часу!» Тоді мені подумалося, що зроблю це бодай частково я, оскільки вправу письменницьку маю, до того ж, завжди знаходився і знаходжусь до сьогодні в епіцентрі політичних і літературних подій.

Та хай не потерпає мій читач, що зараз почну викладати свою біографію, хоч така егоцентрична спокуса весь час мене діймає: кожен мемуарист, а я ось несподівано для себе самого ним стаю, хоче у спогади вкрапити найбільше свого власного.

Це зовсім зрозуміла річ: об’єктивна реальність, в якій доводиться жити авторові мемуарів, сприймається ним суб’єктивно, і тому я теж оцінюватиму події від свого імені й, напевно, буду до окремих людей несправедливий, а до себе надто поблажливий, захочу якнайбільше сказати про своє становлення і своє бачення світу, бо інакше й бути не може: кожен знає найкраще передусім себе. Та зацікавлю свого читача, може, тим, що виступатиму на сторінках спогадів у величезному гурті різноманітних людей і намагатимусь оцінити і себе, і їх, і події.

Я виростав в учительській сім’ї і, хоч зі своїми сільськими ровесниками був рівний, бо разом з ними вчився в сільській школі, пастушив, грався у «свинки», «хвостача» й «перескічки», так само, як вони, працював на полі, а восени ми всі разом розпалювали в Мочулі ватру і вчилися курити, – все ж відрізнявся від них: ходив не в гачах і кептарі, а в коротких штанцях і піджачку; в церкві ми всі троє – найстарша Наталка, молодший Євген, якого ми й донині кличемо Нуськом, і найменший я – сиділи разом із батьками на лавочці в захристії, а селянські діти пріли, стоячи перед престолом, або ж казилися на хорах; я багато читав, бо мав таку можливість і, звісно, більше знав, що викликало в сільських хлопців заздрість, яка часто переходила у зневагу, – «диви, який сиромудрий!»; теж не мав я права доводити свою правоту кулаками, як це робили інші, бо мене зупиняли хлопчиська сакраментальною фразою: «Ти гадаєш, що як ти панський син, то тобі все можна?», а в крамниці, яка з приходом «перших совітів» у 1939 року стала своєрідним сільським казино, де гнули політику, пили горілку і грали в карти, я мав право сидіти біля крамаря за лядою і слухати геть-чисто все, про що розмовляли дорослі, – та якби не цей привілей, не написав би я ніколи трилогії «Край битого шляху».

Мені минуло всього десять років, коли прийшло те страшне «визволення», пекельні сліди якого виявляємо донині на пустирищах, в лісах і на подвір’ях енкаведистських катівень, проте пам’ятаю буквально все – кожне мовлене слово, кожну подію і ситуацію, вмів навіть давати їм свою оцінку (після закарпатської трагедії я написав гнівного вірша, спрямованого проти Гітлера), і вже тоді намацував місце, на якому міг стати в найзручнішій для опору позі.

Як нині бачу перші дні п’яної ейфорії, коли до крамниці щоденно завозили дешеву горілку (по 1 крб. 80 коп. за пляшку при учительській місячній платні у 800 крб.), якою радянська влада цинічно споювала вчорашніх просвітян і відродженців, котрі за Польщі, повиганявши з сіл корчмарів, заприсягались у церкві на Євангелії не вживати спиртного.

«Такої влади нам треба!» – гатив кулаком об ляду дебелий вуйко, кидаючи крамареві лише червінця і забираючи в нього п’ять пляшок найчистішого трунку для кумпанії, – одна така пляшка за панської Польщі коштувала десять злотих, тобто один центнер жита… П’яна мужва закладалася за горілку в що-небудь: хто піднімав на руках бочку з нафтою, хто їв мило, були навіть такі, які брали рекорд по спусканні повітря… Дурний регіт стрясав смердючою крамницею, мораль руйнувалася миттєво, зникали повага до старших і сором перед дітьми – все ж можна. Бога нема, такої влади нам треба!

Нині з віддалі часу намагаюся оцінити той стан моїх односельців, шукаючи якогось виправдання для такого раптового упадку духовності, і приходжу до висновку, що зла в людині закладено набагато більше, ніж добра, і тому впродовж всієї історії людство те й робило, що вишукувало проти того зла гамівні сорочки: мораль, страх Божий, пошанування батьків і традицій, церкву, школи, інститути милосердя, судочинство; а комунізм і фашизм усе це разом зліквідували, випускаючи з пляшки хама, якому все дозволено: брехати, називати чорне білим, убивати, паплюжити найсвятіше, за наклепи брати гроші, за хабарі купувати посади, – і якого, зрештою, коли він стає надто шкідливим, можна без суду знищити, створюючи при тому ілюзію права, – і що там дивуватися, коли побожний дядько, який і курки не міг зарізати, ставав холоднокровним убивцею, коли чесний газда, якому курокрад здавався найбільш пропащою людиною, ставши кріпаком-колгоспником, вмить осягав науку злодійства, і ніхто йому цього не брав за зле («не вкрадеш – не будеш мати»), коли наймерзенніша професія – донощицтво – забезпечувала відповідні до виробітку посади, коли звалити хрест, осквернити чи зруйнувати храм, плюнути на розп’яття вважалося доброчинністю, – оце вам матеріал для шкільних творів на тему «Що нам дала радянська влада».

Я все це зрозумів уже тоді, сидячи в крамниці за лядою, хоч, звичайно, не міг те розуміння сформулювати; мені було дико споглядати ці оргії безсоромності, а проте… проте і сам піддавався ейфорії, бо ж іще вчора поляки в останньому своєму наступі на українців запроваджували по селах осередки «шляхти загродової», полонізуючи темних селян; в українських сільських школах звелено викладати історію та географію польською мовою, на уроках співу дітей навчали співати винятково польських пісень, – а тут раптом мій батько, весь осяяний і щасливий, читає вголос дітям «Червону хустину» Андрія Головка, вчить нас козацьких пісень та «Чуєш, сурми заграли», а я ночами не сплю, з’їдаючи захопливу книгу М. Трублаїні «Шхуна „Колумб“», і в душі виношую найзаповітнішу мрію: закінчу на «відмінно» четвертий клас і поїду до Канева на могилу Тараса Шевченка!

Та ось захмелений народ раптом тверезіє: радянська влада проявляється у своєму справжньому вигляді. Чоловіків женуть на шарваркову безоплатну роботу – на дороги і лісоповал, господарства обкладають непосильними податками й поставками, у сусідніх Пилипах організовують колгосп: хто неспроможний здавати поставки – записуйся; дідича з Волового вивозять у Сибір, за ним то в тому, то в іншому селі повивозили «куркулів» і «підкуркульників», масово арештовують колишніх членів КПЗУ і просвітян, у Коломийській середній школі, де вчиться наша Наталка, відбулися арешти учнів старших класів; за столом сидить зажурений, аж чорний, мій батько: ми думали, що стрийко Михайло не пише тому, що перебуває в експедиції на Північному полюсі, а його торік розстріляли…

На людей навалюється страх. Постійний, безперервний, він подібний до невпинної вібрації, від якої можна збожеволіти.

У нас замешкала молода вродлива учителька з Полтавщини Марфа Яківна Ляшенко. В домі раптом западає гнітюча мовчанка: всі ми боїмося Марфи, хоч вона мені дуже подобається. Батько примружує грізно очі й виганяє мене з кімнати, коли я сідаю увечері ближче до гасової лампи з «Мотрею» Богдана Лепкого або з «Ілюстрованою історією України» Михайла Грушевського. Учителька все це помічає, вона мучиться нашою недовірою і якось каже:

«Мої дід і баба вмерли голодною смертю тридцять третього».

«А що – був голод?» – вдає простачка батько.

«Я розкажу вам анекдота, добре? – гірко всміхається Марфа Яківна. – Питають селяни партсекретаря, що таке п’ятирічка. А он, – показав він на цвинтар. – Якщо нині там, приміром, сто могил, то за п’ять років буде в п’ять разів більше. А то ще й перевиконаємо план». Мовчанка в хаті. Звідки хто може знати, чи Марфа Яківна не провокує.

І враз прорвався болючий фурункул: війна! Найстрашніша подія приносить надію на порятунок. Марфа Яківна квапно збирається в евакуацію, батько не затримує, бо не знає, як поставляться до «східнячки» озлоблені селяни. Цілує її в щоку і каже:

«Тепер послухайте… Нашкодити мені вже не встигнете. Вас, молоду, обдурили, і ви повірили в найзлочиннішого тирана світу Сталіна. Ви казали не раз: „Сталін усього не знає“. Ні, він знає все найкраще; терор – то справа його рук… Тож запам’ятайте: ця страшна влада не має права на існування».

«Так ось який ви…» – тільки й сказала Марфа й подалася пішки до Коломиї.

«Навіщо ти їй це сказав? – накинулася мати на батька. – Звідки знаєш, що не вигрів гадину за пазухою?»

«Та не всі, не всі ще там очманіли!» – крикнув у розпачі батько.

Потім, за німців, я написав свою першу повість «Кривавий тан», у якій усе це, як зумів, описав, а після війни заховав рукопис на стриху. Коли почалися облави на бандерівців, батько спалив у печі майже всю свою бібліотеку, і я брав участь у цьому аутодафе – кидав книжки у вогонь. Горів Грушевський, горіли Лепкий і Хвильовий… Я крізь сльози дивився, як скручуються в полумені листки моєї улюбленої «Історії України»: ось тліє непереможний козак Мамай з бандурою, і кінь його тліє, і не має він уже тієї сили, щоб на коні намальованому втекти з вогняного полону, ще видно його обриси на попелі, та крушиться попіл… Батько, закусивши жовна, наказує мені принести все, що я наслямазарив. Я приношу зі стриху жмут шкільних зошитів і швидко кидаю у вогонь. Батько не знає, що я свої вірші і повість заховав за козлами під дахівкою, – в якого автора підніметься рука на власні творіння?

Та незабаром він дізнався. Восени 1944 року облавники зробили в хаті обшук, і оперуповноважений НКВД капітан Шкрупила власноручно зніс зі стриху всі мої «твори».

Як нині пам’ятаю: сидить Шкрупила на порозі і читає вголос мою повість, пронизуючи мене вряди-годи зизуватими, колючими очима.

«Это ты, говнюк, все это написал? Ты?»

«Я…»

«Тебя повесить мало!»

Батько щось лепече, мовляв, у гімназії дали хлопчині таку тему для домашнього завдання, а воно, дурне, наслухалося… Мати плаче. Шкрупила ховає рукопис в польову сумку й каже:

«Для тебя, пацан, сейчас только две дороги: в банду или в тюрьму. Выбирай, сволочь».

Добратися до мене Шкрупила не встиг: загинув під час чергової облави від упівської кулі. А рукопис моєї першої повісті десь, може, і донині зберігається в архівах КГБ.

Дякую Богові, що на нього ніхто не наткнувся в сімдесятих роках. Я тоді щодня чекав арешту: мій роман «Журавлиний крик» розійшовся самвидавським способом по руках, і, якби його видали десь на Заході, мене б спіткала така сама доля як Ігоря Калинця. Пронесло… Та я тоді потерпав і за інше: вряди-годи КГБ вишукував у своїх архівах компромати на письменників. «А що буде, – думав я, – коли спливе наверх мій „Кривавий тан“?»

…Добре, що Марфа Яківна евакуювалася. Ми всі це зрозуміли першого дня після того, як більшовики залишили Коломию. Озлоблені на комуністів газди вночі перебили всім партійцям вікна, а вдень привели до школи на розправу найлютішого більшовицького активіста Василя Маковійчука… Хтось із селян прибіг до мого батька сповістити, що Маковійчука у школі вбивають. Тато щодуху помчав до школи, ще встиг його врятувати: озвірілі самосудці добивали нещасного на підлозі.

Після війни Марфа Ляшенко написала батькові й матері довгого листа. Вийшла заміж, має дітей, учителює на Полтавщині. Вважає своє перебування у нашому домі найкращими днями свого життя.

«Я до всього ставилася так, як ви, та хто міг у цьому зізнатися? – такими словами закінчувала вона свого листа. – Слово до слова пам’ятаю, що ви мені сказали на прощання, Іване Миколайовичу. Але коли воно збудеться, коли?»

Вірю, що Марфа Яківна ще жива-здорова і, напевно, вона, її діти та внуки проголосують за незалежність України на референдумі 1 грудня 1991 року.

3

Недавно мені вдалося поміняти пори року – нашу весну на австралійську осінь: Товариство «Україна» відрядило мене на п’ятий континент керівником концертної групи, до якої входили оркестр ансамблю «Галичина», солісти та ведучий програми. Це був перший візит українського професійного колективу до нашої діаспори в Австралії. Бар’єр упав, і зневажені та оббріхані більшовиками ізгої обнялися із затаврованими самими ж емігрантами материковими українцями, і стала наша нація на кільканадцять мільйонів більшою, і стала вона єдиним монолітом, кожен член якого, де б не жив, враз отримав від долі можливість працювати для України і ставити її на ноги політичною діяльністю, матеріальною допомогою чи то досвідом довголітньої боротьби за незалежність.

Та я, мабуть, поквапився назвати українську націю монолітом, не скоро ще вона заслужить на таке визнання. Роздертий окупантами на шматки і здеморалізований неволею український народ поділився на східняків і західняків; східняки – на україномовних і російськомовних громадян; західняки розсварилися на релігійному тлі; в Закарпатті звідкись узялись русини, які визнають триколірний російський прапор, але хочуть належати до Чехо-Словаччини; частина ж діаспори роздерлася на мельниківців і бандерівців, відставши таким чином від історичного поступу на цілих п’ятдесят літ; звідкись з’явився в Галичині червоно-чорний прапор, яким молоді екстремісти намагаються підмінити національну синьо-жовту символіку, помилково вважаючи пластунську хоругву «Товариства лісових чортів» оунівською, – тим чужим для нашого народу прапором нерозумні хлопчиська лякають східних українців, які і так з бідою приймають синьо-жовтий колір… Далеко, дуже далеко нам до національної монолітності, бо ж скільки українців з’яничарилося, і не думайте, що яничарство – то лише русифікація, полонізація або англізація, яничарство – то теж байдужість, ситість, аполітичність – як у нас, так і за кордоном.

У Сіднеї мені довелося зустрітися з колишнім учнем Коломийської гімназії паном Тарасом Жовніруком, якого ми, молодші гімназисти, любили і боялися, обманювали і поважали, – був він у бурсі над нами старшим, депозитором. Допомагав у навчанні, не один із нас, «бенькартів», за непослух і збитошність чухав гарячий слід на своїй сідниці від його паска; був Тарас вельми вродливий, і кохала його найкраща гімназистка панна Дануся; з нього ми брали приклад і в нього вчилися азів політики – здається, він належав до підпілля і заради України готовий був піти на смерть.

Тарас Жовнірук так і зробив, вибравши для себе не найкращу політичну дорогу (а хто тоді знав, яка дорога найкраща?), – зголосився добровольцем до дивізії СС «Галичина» і в сорок четвертому році опинився під Бродами, де марно загинув цвіт української нації.

Ми не раз із моїм братом згадували Жовнірука, вважаючи, що він загинув у бродівському котлі, тож яке було моє здивування, а теж і радість, коли я від активістки сіднейської української громади пані Шухевичевої дізнався, що Тарас – її сусід і друг!

У Сіднеї наша бригада дала кілька концертів, я теж мав ряд літературних виступів, та на жоден з них Тарас не прийшов. Запитав я у пані Шухевичевої, чи не захворів бува… Вона скептично глянула на мене й мовила, похитуючи головою: «Його таке не цікавить».

Як це так, – не вміщалося в моїй голові: патріота, який ішов на смерть за Україну й через це опинився на чужині, не цікавить знаменитий оркестр ансамблю «Галичина», яким захоплюється весь український Сідней, а також Мельбурн і Аделаїда? Не хоче почути живі голоси Павла Дворського, Михайла Сливоцького, Ніни Мельник, характерного актора Євгена Федорченка? Не бажає побачити автора десятьох історичних романів Р. Іваничука, на зустрічах з яким ніде голці впасти, того самого «бенькарта», якого любив і виховував? Щось тут не те…

Пані Шухевичева вислухала мене й запевнила, що на прощальний концерт Жовнірук прийде.

І він прийшов – поважний, повновидий пан, в якому я, проте, відразу впізнав колишнього красеня Тараса. Мені хотілося його обняти, та це чомусь не вдалося; він міцно потиснув мені руку, сказав, що радий зустрітися з відомим письменником, з книжками якого, на жаль, не мав можливості ознайомитися; я з готовністю пообіцяв, що до кінця концерту принесу якийсь із своїх романів; Тарас подякував, а потім, помовчавши трохи, признався, що дружина в нього німкеня і діти української мови не знають, пожалкував, що не вродився жидом, – жиди міцніше тримаються за своє, ніж українці; похвалився, що живе в достатку, якого сам доробився; дивувався, просто ніяк не міг зрозуміти, як ми даємо собі раду там; про політичні події в Україні не запитав ні словом, хоч добре знав, що я депутат українського парламенту…

Врешті задзвонив дзвінок, і я, не прощаючись з Тарасом, пішов на сцену, щоб виголосити вступне слово.

Коли розпочався концерт і переповнена зала загриміла оплесками, я побіг на свою квартиру, забрав «Журавлиний крик» і марно чекав при виході, поки зовсім не спорожні зала. Тараса Жовнірука на концерті не було, і більше я з ним не зустрічався.

При цьому хочу згадати про іншого Тараса – професора одного з американських університетів, Гунчака, родом з Підгаєць, що на Тернопільщині. Гунчак ось уже другий рік працює в Київському університеті – читає студентам лекції з історії України й мешкає у запльованому гуртожитку, маючи в Нью-Арку шикарний особняк…

Таки насправді – даремно від нації, яку недоля розпорошила по всьому світу, якій окупанти водно стинали голову й століттями деморалізували «кнутом и пряником», вимагати монолітності. І так дивина, що поруч з Тарасом Жовніруком живе в еміграції Тарас Гунчак, а Україна знає не лише Бориса Олійника, а передусім Івана Драча; в Австралії працює невтомний подвижник літературного життя Дмитро Нитченко, а в Канаді – голова вінніпезької «Просвіти» Зенон Круцько; і нема чого дивуватися, що патріоти зі Спілки британських українців у Англії не бажають з нами мати ділових стосунків, оскільки ми «московські запроданці», і щастя велике, що в ложі Президії Верховної Ради України поруч із ренегатом Олександром Коцюбою сидить Дмитро Павличко.

Отож кілька слів про Дмитра.

Німці зайняли Київ, а в Коломиї стараннями Українського крайового комітету і його голови Костя Паньківського відкрилася українська гімназія, до якої потягнулися звідусіль сільські хлопчики в полотняних гачах та кептарях; пішли і ми з братом – у латаних-перелатаних «панських» вберях; пам’ятаю, я ходив у райтках з витертого штруксу, холоші яких, за відсутністю чобіт, запихав у вовняні камаші.

Через ті райтки я й познайомився з Дмитром Павличком зі Стопчатова, який ходив до нижчого роком класу і з яким ми, хоч на певній дистанції, але в чесних і приязних стосунках, пройшли крізь школу, університет, літературу й політику.

«Ну й райтечки, ну й райтечки!» – почув я одного разу глузливе позаду себе в гімназійному коридорі під час перерви.

Я різко повернувся з твердим наміром зацідити зухвальцеві у вухо і побачив присадкуватого, по-сільському набитого, широколицього, з великими зеленими очима хлопчиська, що зверхньо посміхався, зовсім не злякавшись мого закукуріченого вигляду.

Він стояв поруч з ошатно вдягнутим своїм однокласником Аскольдом Ганьківським, якого знали всі, бо був він синочком знаменитого в Коломиї лікаря, і я сказав Аскольдові: «Скажи йому, хай защепить ґґудзик!»

Спантеличений задавака вмить привів себе до порядку, і ми всі троє мирно вийшли на подвір’я й цілу велику перерву проходжувалися, косячи очима на сільських дівчат і на панянок, вибираючи потаємно кожен для себе «даму серця», без якої ніхто з нас не міг би себе вважати повноцінним гімназистом, – таких погордливо називали «офермами» або «куйонами».

Наше знайомство з Дмитром не переросло в тісну дружбу: мабуть, тому, що вчились у різних класах, та й напевне вже тоді відштовхнулися від себе наші вельми егоцентричні біополя, які й нині не перетинаються; моя незалежність та прямота і Павличкова владність виявились несумісними, проте це не завадило нам упродовж десятків літ, як я вже мовив, бути в добрих стосунках, які ґґрунтуються передовсім на взаємоповазі, взаємопідтримці й паритетності, і чому б мало бути інакше, коли породила нас та сама прикарпатська земля і та сама неволя виробила однаковий проти неї імунітет; вчились ми у тих самих учителів; нашим старшим братам однаково ламали життя більшовицькі чи то німецькі окупанти, між якими істотної різниці ніколи не було; визрівали ми серед одного й того ж лихоліття, і навіть наші маленькі радощі були дуже схожі.

Ще не раз у своїх спогадах я звернуся до постаті Дмитра Павличка, якого, незважаючи на суперечливість характеру, певну непослідовність у літературній і політичній діяльності, а теж на його гріховні порахунки із власним сумлінням, вважаю однією з найвидатніших особистостей нашого українського часу, точною його фотографією – без підфарбовувань і ретуші.

«Дами сердець», а ще походи на Воскресінецьку гору або до тисового заповідника у Княждворі, а теж футбол і закордонні фільми, а ще наші бурсацькі витівки, а ще лекції в наймудріших на світі гімназійних професорів, з яких щодругий був комбатантом Української Галицької Армії і кожен вчився як не в Празі, то у Відні, і той урочистий страх перед їхнім маєстатом – усе це був позитив, який мав витворити із сільських недотеп витончених інтелігентів.

Та домінував тоді у світі негатив – страшна воєнна дійсність, яка в одних питомців гімназії вселяла черствість, байдужість до крові, а то й розбуджувала жорстокість, а в інших – праведний гнів, гарячий патріотизм і саможертовність, – але і те, і друге не дало визріти тій інтелігентній витонченості: одним ламав хребти конформізм, інші складали голови на вівтарі Незалежності, і тільки невелика частина колишніх гімназистів, уцілівши фізично і духовно, перейшовши через фальшиве травестування, вийшла нині на світло денне з відбитками всіх «родимых пятен» тоталітарних режимів у душах – і ось такими ми є, і такими нас приймайте, і будьте, хто не зазнав того, що ми, вибачливими до нас і милосердними.

Той негатив існував усюди – давив, розчавлював, лякав, спотворював… Я не знаю, якими б виросли мої діти, коли б вони в дитинстві знаходили в газетах замість потішних ілюстрацій фотографії змасакрованих енкаведистськими садистами жертв: чоловіків з виколотими очима, жінок з розпореними животами й відрізаними грудьми – останки тих жертв розкопують нині в кожному місті й містечку і на подвір’ї замарстинівської тюрми у Львові… Якби пережили втрату надії на краще життя, коли німці, на яких сподівалися збожеволілі від більшовицького терору люди, позривавши спершу синьо-жовті прапори, що їх вивісили емісари Ярослава Стецька 30 червня 1941 року на міських ратушах, і розігнавши сільські неозброєні «Січі», поприкріплювали повсюдно шильди «Nur für Deutsche» і проголосили гасло «Deutschland über alles»; євреїв зігнали в гетто, а в місті їм, у білих пов’язках із зіркою Давида, можна було ходити тільки проїжджою частиною дороги; якби бачили безкінечні колони євреїв, яких із дітьми на руках гнали у Шепарівський ліс на розстріл, – а ти стояв біля ратуші й дивився на тих чорних людей зі скляними від жаху очима, і тебе мучила совість, що вчора якомусь із них не віддав, а продав за три не потрібних тепер йому золотих гріночку хліба, щоб за них піти в кіно; дивився, не забуваючи при тому, що не вивчив ще на завтра латину; а ти, вибравши серед дівчат «даму серця» на гімназійному подвір’ї, бачив унизу, в ямі гегго, четверо трупів на закривавленій перині… Якби втікали, як ми, стрімголов з ринку додому, бо там розпочала облаву щуцполіція, виловлюючи юнаків і дівчат на роботу до Німеччини… Якби на власні очі бачили десятьох хлопців-баудінстів, прив’язаних за ноги до вбитих у брук залізних палів, і їх за те, що зіпсували каменедробарку, по одному, на очах у натовпу, методично розстрілювали гестапівці… Якби пережили ту безнадію, коли німці втікали, а наступали не менш страшні й жорстокі «червоні визволителі»… Якими б мої діти виросли?

А виросли б і понесли у своїх душах і страх, і обережність, і впертість, і послужливість, і хитрість, і маску Януса – як ми…

Тільки той, хто не пережив цього і післявоєнних нічних жахів, хто не бачив поскиданих у штабелі біля сільрад убитих бандерівців, батьки яких німіли й не мали права зінатися до вбитих синів, тільки той може дивуватися, що загубили ми на тяжких дорогах витонченість душ. Та кому вдалося зберегти в собі елементарну порядність і вірність Україні, той має нині силу випікати у власній душі сліди рабства і, загартований та неволею едукований, стояти за державним кермом.

Тому я звертаюся до вас, дорогі земляки за кордоном, які уникли наших випробувань, які не мліли зимовими ночами, очікуючи вивозу в Сибір, які не підривали себе фанатами у бункерах, яких не виключали з університетів за те, що ходили у вишиванках, які в престижних навчальних закладах, а не в концтаборах, здобували політичну й цивільну освіту, – не ставтеся до нас погордливо й поблажливо і облиште мрії про в’їзд до Києва на білих конях, допоможіть пограбованій Україні чим можете, навчіть нас потрібного сучасного ремесла, а політичну діяльність залишіть тим, які нинішню політику вистраждали і, навчені вчора, знають нині, що потрібно самостійній Україні, а про що слід забути.

Гай-гай, я ж бо заліз у такі жахи, а ми ж, гімназисти, мали ще й свята.

Хіба то не свято – щоденно споглядати, як гімназійним коридором проходить величний професор Богдан Левицький-Штраус, знаменитий україніст і германіст! Він мене ще не вчить, він випускає матуристів, але я знаю – буде вчити, хоч і не підозрюю, що колись аж так заважить у моєму житті його наука: втішений письменницькою славою, я буду вдячно молитися за його душу і – зацькований компартійною ордою – проклинатиму його за те, що спрямував мене на літературний шлях.

Того я ще тоді не знав, а він проходив коридором – маєстатичний Штраус (матуристи шепочуться по кутках: «Штраус палить на іспитах, Штраус… Штраус… Штраус!..») – іде, зігнувши в лікті руку і звівши її кулаком до підборіддя, потрясає нею, зловтішно вимовляючи впівголоса: «Я тобі дам Штраус, о-о, я тобі дам Штраус!»

Та я не боюся його, втікаю з уроку математики, якої не знаю і знати не хочу, і, припавши до дірки від ключа, дивлюся на Штрауса, який читає лекцію з української літератури в матуральному класі, слухаю, завмираю і до знемоги насолоджуюся поемою Івана Франка «Іван Вишенський».

Мов зелена піраміда на хвилястім синім полі,

На рівнині лазуровій велетенський ізмарагд…

На Афоні дзвони дзвонять у неділю по вечерні…

Що мені до України, хай рятується як знає…

І яке ти маєш право, черепино недобита,

Про своє спасення дбати там, де гине міліон?!

Та то такий біль, така краса, такий чар – і хтось має право це слухати, а я тільки по-злодійськи підглядаю, а я…

І тут якийсь збитошник штовхає мене двома руками в сідницю, я головою відчиняю двері, влітаю до класу, клас гримнув реготом і тут же замовк; Штраус опустив руку і запитав, дивлячись на мене крізь окуляри, немов крізь лупу на комашку:

«Ти чого сюди увірвався?»

«Хочу слухати лекцію», – насилу вимовив я.

«Він хоче слухати! – викинув Штраус вгору вказівного пальця. – Якщо він хоче слухати, то хай слухає, видно, йому це потрібно. Сідай за останню парту».

А чи то не радість – «Маланка» в бурсі!

Мій брат Євген порозмальовував усіх вуглем – Гриця Гуменюка, нинішнього директора Коломийської гімназії, Романа Дронюка – сьогоднішнього коломийського лікаря, Дмитра Павличка, Василя Томащука – нині вчителя з Яблунева, мене; сам переодягнувся за чорта, і ми всі підноворічного вечора рушили маланкувати. Нам не пощастило: на другому поверсі ми увірвалися до кімнати першокласників – там зчинився плач, діти геть-чисто поперелякувалися; тоді вже і ми, перелякані, втекли вниз і були б щасливо вибігли на подвір’я, де нас уже ніхто не спіймав би, та біля кухні дружно зупинилися перед великою спокусою. Дебела кухарка Гандзя виставила на підвіконня баняк гречаної каші для свого коханця Сидора Віндика – восьмикласника, який записався у фольксдойчі й відбирав гроші у євреїв, які в бурсацькому підвалі заготовляли дрова. Ми його ненавиділи і кашу гуртом з’їли. Та він нас спіймав у кімнаті, коли ми вже змили грим, тільки Євген не встиг скинути чортівського балахона. Боже, як він дістав від Віндика! А все одно то була радість…

Мати директором гімназії професора Олексія Ковбуза – теж було щастя. Ковбуз знав усе: від Ромула і Рема до кожного другого порядного газди в найглухішому покутському селі, а за прізвищем гімназиста безпомилково визначав місце його народження.

Я старанно виминав директора, бо мав перед ним великий гріх і думав, що він про нього знає: із шафи, що стояла в коридорі навпроти директорського кабінету, я, коли уроки закінчувалися і в приміщенні гімназії запанувала тиша, викрадав білий гербовий папір, щоб з нього робити свої книжечки, – і донині маю слабкість до незаписаного паперу.

Потім, коли Ковбуз працював викладачем на класичній кафедрі Львівського університету, я якийсь час мешкав у нього на квартирі, то й признався до свого колишнього гріха. Професор щиро сміявся: він завжди дивувався, чому в його шафі дедалі меншає дорогоцінного паперу.

І ще була в мене таємниця, пов’язана з директором гімназії. Його дочку Мірку – сьогодні вона професор кафедри хімії у Львівському університеті – я вибрав своєю «дамою серця». Мірка нічого про те не знала, бо була вища за мене на півголови і, звісно, не звертала на кордупля уваги. Так ми й залишилися донині лише щирими приятелями.

Драматург і поет, викладач української літератури Дмитро Николишин був пресвітлою особистістю, найвитонченішим інтелігентом, знавцем світових літератур і мрійником. Не знаю, збагнути не можу, як така благородна і не захищена найдрібнішою крихтою фубості людина витримувала знущання в радянському концтаборі?! Зрештою, не витримав, помер на каторзі…

Латиніст Іван Храпливий, на прізвисько Ванька, водно чухав вказівним пальцем чорну борідку і вигукував «но-но!» навіть тоді, коли в класі було тихо, хоч маком сій… Він так нас витренував у латинській граматиці, що й донині спросоння я міг би назвати по-латині кожну граматичну форму з будь-якого дієслова чи іменника. Храпливий був дуже боязливий і обережний. Якщо гімназист не підготувався до уроку, то видумував щось «страшне» – бавився, наприклад, стріляною гільзою, – і цього було досить, щоб Ванька вмить виводив за комір небезпечного типа з класу, тим самим рятуючи його від «двійки». Обережність, однак, не врятувала його самого: після війни Храпливого заарештували, і якийсь час, як мені відомо, він сидів у одній камері з Дмитром Павличком…

Орест Кузьма – професор біології і хімії – зачаровував нас на уроках практичними дослідами. Ніколи учнів не опитував, але оцінки ставив непомильно: хто цікавився його предметом, мав найвищий бал, всі інші – «трійки». Середньої оцінки не визнавав і «двійок» теж не ставив: бо «нема на світі аж такого дурня, щоб таки нічого не знав». Був він відомим есперантистом. 1948 року його з сім’єю вивезли в Сибір, де він вирощував зразкову городину, дивуючи тих, в яких «нічєво нє растє»; повернувся до Коломиї через десять літ – знищений і хворий.

Богдан Левицький (Штраус) викладав після війни українську мову й літературу в середній школі № 1, колишній гімназії. Його урок на тему «Інтермецо» М. Коцюбинського я запам’ятав слово до слова: працюючи потім у Щирецькій середній школі на Львівщині, я подавав цей урок за його «рецептом», і мене ставили в приклад усім мовникам району. Штраус швидко запримітив у мене літературні нахили, може, запам’ятав моє вторгнення в клас матуристів. Він опікувався мною аж до десятого класу включно: залишав після уроків і розкривав переді мною чари тичинівської поезії та прози Юрія Яновського. На уроках, коли вивчали Тичину, Штраус говорив учням: «Відкладіть підручники і слухайте те, чого в них немає. Вірш „Партія веде“ вивчіть напам’ять дома, бо таке питання буде в екзаменаційних білетах. Це вам дасться легко: ритміка вірша така сама, що в „Лисі Микиті“…» І десять уроків поспіль декламував нам поезії із «Сонячних кларнетів» і «Золотого гомону», аналізував поему «Сковорода», і тому я ніколи в житті не глузував з Тичини, в чому так радо вправлялися і вправляються ще й досі невігласи… Я був останнім випускником у Левицького. Він раптом помер після нашого випускного вечора, і я, йдучи за домовиною, повторював у думці напутні слова вчителя: «Література – совість народу, і доторкатися до неї треба чистими руками». Образ Штрауса пройшов через мої повісті «Сьоме небо» й «Місто» – це моя дяка йому за літературний хліб…

Можна б і далі характеризувати професуру Коломийської гімназії, і кожен учитель заслужив би на добре слово. Коломийська гімназія – то був останній навчальний заклад у Галичині, рівень викладання в якому без перебільшення можна назвати університетським. Чи дочекається наша освіта подібних педагогічних сил? Будемо сподіватися.

Я надто довго зупинився на розповіді про щасливі моменти нашого гімназійного життя. І ще б хотілося розповісти про щось насправді радісне, бо ж було воно, було! Та довкола йшла війна – не на фронтах, фронтових боїв у Коломиї поки що не чутно було, – німці тут воювали в Шепарівському лісі, дострілюючи євреїв, і на єврейському кладовищі, де вже розстрілювали українців-заручників. За одного вбитого партизанами німця – тридцять жертв. Їх імена, виписані на червоних плакатах, щодня з’являлися на телеграфних стовпах, рекламних тумбах. Сотні й сотні наших хлопців, переважно сільських, знищили фашисти в Коломиї; найтяжчим прокльоном були тоді слова: «А щоб я твоє ім’я бачив на червоному плакаті!» А тому й донині не можу збагнути, як міг краківський Український центральний комітет домагатися в Гітлера дозволу на створення дивізії СС «Галичина», яка в той час, коли новостворена УПА виповіла німцям смертельний бій, стала на боці окупаційної армії.

Я бачив, як мій батько печалувався над приреченим українським цвітом. А хлопці зголошувалися, хлопці йшли, бо знову на наші землі насувалася червона орда, ціну якій галичани вже знали, і їм здавалося, що дивізія стане зародком новітнього легіону усусусів.

То були чесні й запальні хлопці… Я мешкав у Сіднеї в колишнього дивізійника Левка Яськевича, він так і казав: «Ми були переконані, що повториться австрійський варіант – у складі німецької армії буде створений корпус Січових Стрільців (так ми розшифровували абревіатуру СС), який після поразки німців у війні започаткує українську регулярну армію».

На жаль (чи й на щастя), історія ніколи не повторюється.

До Коломиї прибув у передсмертному своєму вояжі по окупованих територіях генерал-губернатор Ганс Франк, щоб напутити дивізійників, яких зібрали в приміщенні театру.

Браві хлопці стояли на сцені під полотнищем із зображенням жовтого лева – і серед них Тарас Жовнірук. Красуня Дануся сиділа у першому ряді і, горда за свого милого, закохано посміхалася йому крізь сльози… Та чи одна вона? У Трачі тужила за своїм нареченим Богданом Сорокою моя сестра Наталка… Не знаю, чи Дануся зустрічалася після цього коли-небудь із нареченим, а Наталка мала таку можливість. Богдан одружився зі зрусифікованою німкенею, живуть вони за Уралом, діти не знають української мови.

Майже всі лицарі дивізії пропали, навіть ті, які не загинули від гармат…

Узимку 1944 року гімназію закрили: там розташувався німецький воєнний шпиталь. Відступаючи, німці підпалили гімназію, цілий тиждень покутська околиця спостерігала за зловісними димами… У тому полум’ї пропало все: бібліотека, обладнані за останнім словом науки фізичний, хімічний та природничий кабінети – і наше дитинство. Я виніс із полумені опудало пелікана і пішов з ним, – теж дотла вигорілий, пропалений, – таким ступив на поріг своєї юності.

4

На початку жовтня 1990 року, коли розпочала роботу Друга сесія Верховної Ради УРСР, на нинішньому Майдані Незалежності, а тоді ще на площі Жовтневій, несподівано не тільки для столиці України, а й для всього цивілізованого світу виросло шатрове містечко голодуючих студентів. Сталося те, що мусило статися в народі, який прокинувся від віковічної рабської сплячки і почав боротися за незалежність: на поле битви вийшла молодь.

Відчайдушний і рішучий студентський чин засвідчив, що українська нація жива і має шанс на перемогу. Старше покоління, до якого належу і я, винесло на авансцену політичної боротьби проблему самостійності України, проте самої незалежності не могло б здобути власними силами: ідеї «батьків нації» залишаються умоглядними і вмирають разом з носіями тих ідей, якщо ідеї не знаходять відгуку й підтримки серед молоді.

Народна Рада чекала якоїсь реакції від суспільства на власну діяльність, усвідомлюючи, що без відповідної популярності своєї політичної позиції не зможе втриматися в боротьбі з таким чисельним і сильним ворогом як комуністична більшість у Верховній Раді. Щоденних пікетувань і вигуків «ганьба КПРС» виявилося замало.

Проте аж такого зриву не сподівався ніхто.

Студенти, по-військовому зорганізовані, розклали свої намети на викладеному мармуровими плитами майдані біля підніжжя громіздкого й потворного за своїм архітектурно-скульптурним вирішенням монстра – пам’ятника Леніну, оточеного чавунними фігурами муравйовських карателів, які цілилися з гвинтівок у бік Софійської площі, а тепер – у голови дітей.

Голодуючі виклали свої вимоги Верховній Раді й особисто Леонідові Кравчуку, вимагаючи відставки Голови Ради Міністрів – вихованця Брєжнєва і Щербицького – Віталія Масола, повернення народові награбованого комуністичною партією майна, впровадження закону про військову службу на Україні, – і залягли на безтермінове голодування, яке в разі відхилення студентських вимог мало закінчитися смертю молодих героїв.

Мене пройняла тривога. Ще не зовсім усвідомлюючи важливості студентського виступу, я не міг змиритися з тим, що хтось, бодай один з цих незагартованих, випещених мамами діточок може віддати своє життя за комуністичного бонзу, яких багато: навіть якщо цей піде у відставку, то на його місце прийде такий самий, анітрохи не кращий… Не порадившись з друзями, я подався на площу, знайшов голову Української студентської спілки Олеся Донія і крізь сльози – бо сам маю дорослих дітей – почав його переконувати, що Масол не вартий життя хоча б одного студента. Олесь Доній з гіркотою поглянув на мене і мовив:

«Ми вас дуже шануємо, пане Іваничук, але як ви таке говорите, то краще йдіть геть від нас».

Засоромлений і, зрештою, до глибини душі вражений безоглядною рішучістю юнака, я подався в бік готелю «Москва» й зупинився недалеко пам’ятника, на постаменті якого донедавна був викарбуваний напис: «Этот памятник будет стоять вечно». Хтось із власть імущих, засумнівавшись, певне, в реальності такого пророцтва або злякавшись фашистського нахабства, закладеного в цій формулі (тисячолітній рейх, тисячолітній Третій Рим!), наказав збити напис, але ж бовдур із червоного граніту зостався і грізно поглядав на непокірну молодь, обіцяючи їй жорстоку помсту за непослух…

І в цю мить я згадав, що в юності, ще молодшим за Донія – вчився тоді в дев’ятому класі, – я вперше зрозумів, що більшовицька сила не вічна, що пам’ятники тиранам наш народ повалить сам, бо терор неминуче слабне від власної жорстокості. Господи, я ж сам був колись предтечею цих відважних юнаків і дівчат, які нині поставили намети в кінці Хрещатика. А нині зневірився?!

…То був час, коли мого брата засудили на п’ятнадцять літ каторги, а батько з матір’ю сушили сухарі, щодня сподіваючись депортації в Сибір. Я занехаяв навчання, в рідне село навідувався зрідка і дома ніколи не ночував, у коломийській квартирі теж почувався мов заєць під кущем. Цілковита безнадія діймала мою душу: більшовицька сила здавалась мені такою ж нездоланною, як оцей пам’ятник з гранітного моноліту (а ось уже третій місяць, після проголошення Акта Незалежності України, розбивають його відбійними молотками, ріжуть, колять – і таки знесуть, хоч і міцна зараза!), і ніщо вже не світило мені, і мої дитячі мрії стати полководцем або славним поетом – а ще я починав мріяти про кар’єру вченого, – все пішло з димом, і нічого доброго я вже не чекав від життя, керував мною хіба лише інстинкт самозбереження.

Отак я йшов одного дня зі школи на квартиру, розчавлений жорстокою реальністю, і заступила мені дорогу могутня жіноча постать: була це пані Філясова з Воскресінець, мама мого однокласника Романа, вона була така тлуста, що в театрі на двох кріслах сиділа, проте обличчя мала приємне і молоде. Філясова взяла мене пальцями за підборіддя, підвела мою голову і сказала:

«Встидайся, фе! Такий ладний кавалер, а йде згорблений, немов столітній дід. Ти чого похнюпився? Брат твій повернеться, і ти теж досягнеш в житті того, чого сам хочеш».

«Пропало все, – відказав я тихо, – тож така сила!»

«Нічого не пропало… Ти лише затисни кулак. Ну візьми і затисни кулак. Отак-во. Дужче, ще дужче!.. А бачиш, – засміялася вона, коли мої пальці самі рознялися. – А бачиш! Так і вони: чим дужче нас стискатимуть, тим швидше ослабнуть. Іди здоров».

Ці слова пані Філясової були моєю духовною опорою у всіх бідах, які довелося потім долати. Чому ж тепер, у цю хвилину на Майдані Незалежності, я раптом зневірився? Чому мало що не став штрейкбрехером?

Я стояв і дивився, як споруджують студенти намет-каплицю, вивершуючи її хрестом… Хтось потермосив мене за лікоть, я оглянувся: позад мене хитався якийсь п’янцюга, помахуючи погрозливо пальцем:

«Депутат, слышь, депутат, делай что хочешь, только Володю не трожь!» – кивнув головою на пам’ятник Леніну.

«А ви його самі розвалите, – відказав я. – Кулак уже розтулився».

Останню конвульсію ув’ялого кулака я побачив буквально за кілька днів. Вождь українських комуністів Станіслав Гуренко, не усвідомлюючи того, щоб шкодить своїй рідній партії, почав організовувати форуми письменників-комуністів, учених-комуністів, учителів-комуністів, ветеранів-комуністів, протиставляючи їх народові, і саме в цьому був останній програш більшовиків: народ побачив їх укупі. Хай не подумає читач, що я вже аж так озлобився на своїх ідейних противників, що не бачу серед них жодної нормальної людини. Так не є. Серед комуністів було багато освічених людей, я ж із тим самим Станіславом Гуренком пробув три місяці в Нью-Йорку на XXXV сесії Генеральної Асамблеї ООН, і ми постійно вели дуже цікаві для мене розмови, які, звісно, не стосувалися політики. Але коли комуністи збираються разом, то це вже не освічені люди, а бузувірський орденський клан, орда, яку народ, щоб зберегти себе, мусить відчужити від себе. З депутатами-комуністами Віталієм Ревою чи Олександром Морозом я наодинці мав би про що розмовляти, але коли вони всі збираються в парламентську групу «239», то з ними треба боротися на життя і смерть – це загроза не тільки нашій нації, а людству.

Отож Станіслав Гуренко нещодавно зібрав з’їзд письменників-комуністів – немовби за принципом Петра І: «дабы дурь была видна», і на цьому зборищі, немов на лакмусі, проявилася реакційна сутність навіть таких людей, які за своє життя щось і зробили для національної культури: мій колишній приятель поет Станіслав Реп’ях – я про це говорю з великим болем – прилюдно зганьбив наш національний гімн. Що тут ще можна сказати… А тоді, коли голодували студенти, перший секретар КПУ для великого ганьбища і сміху зібрав у палаці «Україна» немічних інвалідів другої світової війни, похилих ветеранів комуністичної партії, щоб вони після конференції, на якій одностайно були засуджені голодуючі «екстремісти», пішли походом по Хрещатику. Про це я розповім докладніше трохи згодом – я стояв на Хрещатику серед незчисленного натовпу людей і спостерігав це видумане Гуренком ганьбище.

…Більшовицький кулак розтулявся поволі, проте невідворотно, кожен з нас це відчував і з затаєним подихом вичікував розвалу комуністичної системи, та нікому і в найкращому сні не могло наснитися, що кощаві пальці кривавої примари, які стиснули горла мільйонів людей, так скоро ув’януть.

Це ослаблення тоталітарного тиску я відчув ще зі ставлення комуністичних партократів до мене.

Насамперед відбувся погром моїх «Мальв». У журналі «Комуніст України» (№ 4, 1973 року) з’явилася редакційна стаття, в якій було піддано остракізмові кілька імен: першого секретаря ЦК КПУ Петра Шелеста і чотирьох письменників – Сергія Плачинди, Романа Андріяшика, Івана Білика і моє. Окремо, як і належиться патріархові української літератури, зазнав гонінь Олесь Гончар, а ім’я Ліни Костенко огорнула мертва мовчанка, немовби її в літературі зовсім ніколи і не було.

Які ж то натхненні комуністичні шабаші вибухнули тоді! Вже ж давно поринули в минулому моторошні постанови в галузі літератури і мистецтва, здавалось, ніхто більше не почує на партійних зборах і виробничих нарадах ревних вірнопідданських прокльонів на адресу ворогів народу, які підступно проникли в монолітне соціалістичне суспільство, щоб його зсередини розкладати…

Але тут я зупинюся. Більшовицькі опричники мали рацію: здорові національні сили свідомо проникали у ворожу систему, щоб – коли не розкласти її, то хоч зайняти відповідальні посади і таким чином виховувати наукові і творчі національні кадри; мати змогу писати наукові праці з найменшою дозою промосковської апологетики і художні твори з національним підтекстом; заважати викачуванню з нашої землі природних скарбів для московського центру, потаємно виховувати дітей патріотами України.

Ми, і я зокрема, ставали новітніми Валенродами, які свідомо йшли в стан ворога, – це був один із засобів активної боротьби з неволею. Тож як фальшиво звучать нині каяття деяких колишніх членів комуністичної партії: «Я вірив!» Брехня, ніхто не вірив, нормальна людина не могла вірити в комуністичну ідеологію після десятків років кривавої комуністичної практики: в партію йшли або заради вигод і наживи, меншої або більшої влади, або ж – і таких валенродів було чимало – з диверсійною метою.

Щодо мене, то маю свідчення свого чесного валенродизму: в романі «Мальви» («Радянський письменник», 1969 р.) на сторінці 125-й я висловив своє кредо в такому ось пасажі, вилученому цензурою у виданнях вісімдесятих років:

«Йти на рожен і чесно вмирати – геройське діло. Таких героїв хвалять і шанують, про них складають пісні ашуги. Користь від їхніх подвигів немала – так. Ці безумці – то світочі, без яких жоден народ не міг би стати народом, бо його зневажали б за покору. Хтось мусить дати спалити себе на кострищі, хтось мусить вмирати напоказ без страху і каяття. Та це лише частина боротьби за волю. Є інші герої, які роблять другу половину справи, їх не шанують, ними гидують, але без них не може звершитися перемога. Вони мусять принижуватися, називати себе рабами і слугами, цілувати ноги своїм повелителям. І за це насильство, яке вони чинять над собою, треба їх шанувати. Бо приносять користі не менше. Вони проникають у саме серце ворога і зсередини точать його. А плата їм за це – ганьба від людей. Слава – першим. Тільки запам’ятай: той не любить своєї батьківщини, хто хоче нагороди за любов до неї».

Саме ці рядки спричинилися до натхненного виття вірнопідданих 1973 року. Які то були галасливі шабаші стужених за розправами інквізиторів!

«Партія урочисто клянеться, – вигукував на партактиві перший секретар львівського обкому В. Куцевол, – що ніколи більше в нашому здоровому соціалістичному суспільстві не з’явиться таке дерьмо, як „Собор“ і „Мальви“!» – «Я не читала этих, с позволения сказать, „Мальв“, – істерично кричала якась партдама на зборах колективу автобусного заводу, – и читать эту дрянь не собираюсь, но странно, как это получилось, что среди нас вырос такой негодяй, как Иванычук!» – «Доки ви будете тримати в редакції на відповідальній посаді Іваничука?» – щодня нагадував головному редакторові журналу «Жовтень» Романові Федоріву завідуючий відділом культури обкому партії В. Подольчак. «О наш генію, дозвольте вдихнути бодай один ковток повітря у вашій бібліотеці!» – прослизав до моєї квартири зігнутий у три погибелі безіменний сексот, якого я тут же виштовхував коліном під сідницю за двері.

Мені заборонили друкуватися. Протягом одного місяця 1973 року у видавництві «Дніпро» знімають з плану перевидання «Край битого шляху»; «Мальви» вилучають із бібліотек і подекуди, як це було в Миколаєві (обласному), спалюють; набраний уже роман «Журавлиний крик», за наказом секретаря ЦК КПУ В. Маланчука, розсипає тодішній директор видавництва «Радянський письменник» А. Стась; згадуваний уже В. Подольчак наказує Р. Федоріву вирізати з готового тиражу «Жовтня» мою рецензію на історичну повість С. Тельнюка «Грає синє море»… Федорів виконує наказ, проте вперто і мужньо не звільняє мене з роботи, за що я йому і донині вельми вдячний.

З дня на день я чекав арешту: мене попередили в обкомі, що як тільки «Журавлиний крик», який розійшовся в передруках «самвидаву», буде опублікований за кордоном (а «Мальви» вже вийшли у канадському видавництві «Тризуб»), волі ніхто мені гарантувати не зможе.

Я почав подумувати про самогубство. Та рятували від цих думок у всьому солідарна зі мною моя дружина Софія, діти, а теж і друзі, про яких йтиметься далі.

Час сплмвав, я працював, як казали тоді, «у шухляду» (теж термін, який може народитися тільки в радянській дійсності!) – за три «німі» роки я написав другу частину «Журавлиного крику», повість «Місто» і добірку новел. І якось непомітно, бо ж ніхто з високопоставлених осіб спеціального розпорядження не давав, скажена лайка на мене і мені подібних припинилася.

У те, що партія взяла курс на лібералізацію, годі було й говорити – полювання на відьом розтулювалося все дужче, пропорційно до прогресуючого маразму Брєжнєва; КГБ сваволив, запроторюючи до психушок непокірних, був убитий Володимир Івасюк… Проте почав кудись зникати страх, який буквально спаралізував суспільство 1973 року, і я помітив на обличчях партократів запобігливо-поблажливі усмішки та охоту говорити мені компліменти.

Я спробував друкувати новели, і це мені вдалося: мій триптих «Зелений гомін», «Настуня» і «Бузьки на Семеновій хаті», яким тішуся й донині, було опубліковано у журналі «Жовтень». Я заговорив після трьох років мовчання, втішивши себе і читача, можливо, теж: це означало, що я повернувся до літературної праці, якої, зрештою, не припиняв ані на хвилину. З острахом взявся знову за історичну тематику, і ніхто особливо мені не заважав; у Москві видали «Мальви» російською мовою, і врешті за «Четвертий вимір» я отримав Шевченківську премію.

Мені й донині з цього дивно: адже всі мої нові історичні романи мали той самий антирадянський підтекст, що й попередні, проте цензура вже не хотіла чомусь його помічати. Ніхто більше не спонукував мене, як це було після погрому «Мальв», писати памфлети проти «українських буржуазних націоналістів».

Думалося: партократія підступно вичікує, поки я сам, переконавшись уже в своїй безпеці – бо і житлові умови мені поліпшили, і 1980 року я був посланий в ООН делегатом від України, – заколишуся, пожадаю кар’єри (це ж бо сталося в той час з Б. Олійником) і стану врешті з бунтаря лояльним лакузою.

Ми ніколи не розгадаємо всіх секретних методів ламання людських душ тоталітарною системою. Я постійно замислювався над одним явищем: чому комуністичним партократам байдуже до того, що я думаю, чому їх не турбує, що в мене інший світогляд, адже про це вони добре знали. А то дуже просто: їм не треба було нашої вірності марксо-лєнінській ідеології, яку вони самі сповідували лише напоказ, не знаючи, зрештою, тієї псевдофілософії. Партократи, які всіма силами трималися за владу, за корито, боялися передовсім зовнішньої загрози своєму становищу, тому їх цікавили не наші переконання, а наша сила. Тож головним завданням більшовицької системи було не духовне навернення людей на свій бік (знали ж бо інквізитори всіх часів, що терором прихильності ніхто ще не здобув), а знищення їх ідейних засад вимушеним, хоча б словесним, запроданством, прищеплення двуликості і таким чином знівечення людської особистості, що ставало запорукою цілковитої покори, моральної прострації, стану повної індиферентності. Один раз покайся, один раз заграй з ними в карти – і ти вже їхній, і називатимуть вони тебе повією, як тільки відступишся від них, і ти, зашантажований, навіть перед своїми ніколи не відмиєшся і в чистій воді. «Раз тільки ступиш – і пропала воля», – навчала Леся Українка. У такий спосіб намагалися більшовики перетворити нації в населення, в нарід рабів, що їм почасти вдавалося: ми це з болем спостерігаємо нині щодня перед референдумом 1 грудня на нашій славній Україні…

Можливо, подібний розрахунок мали партократи і щодо мене. Здолати ж мене їм не вдалося: кожен історичний роман, написаний у ті тяжкі часи, я видаю нині, не міняючи жодного слова. Чому ж вони тоді дали мені спокій?

Бо ослаб кулак і стиснутися знов, немов у тієї руки, що розпухла від лопати, не зміг і вже не зможе: ворушаться пальці, мучаться в конвульсіях – подібно нині мучиться Горбачов, намагаючись з’єднати навіки роз’єднане.

Проте я забіг далеко вперед: до цієї теми ще треба дійти. Хай вибачить мені читач за хаотичність викладу.

5

Київ, 2 грудня 1991 року, 12.00.

Учора зранку у Львові я взяв участь у референдумі, проголосувавши за Акт Незалежності України і – без жодної надії на позитивний результат – за кандидата у президенти Ігоря Юхновського. До самого обіду, поки не зателефонували Романи (Кудлик і Безпалків) й Ніна Бічуя (бо ж 1 грудня – день святого Романа), я ходив з кута в кут у відчайній тривозі, немов той батько, що загубив у натовпі дитину.

Незважаючи на те, що сам передбачив позитивний результат референдуму до 80 відсотків, я раптом збоявся: наш народ такий різнорідний, духовно знищений, неорганізований, збайдужілий і стомлений, що може сьогодні підписати смертний вирок своїй свободі, і тоді ми вже ніколи її не здобудемо, і ніхто ніколи нам не допоможе, не поспівчуває, світ облишить нас у спокої, як на унікальну націю, яка добровільно вибрала для себе ярмо.

Потім до вечора ми вчотирьох сиділи в майстерні Романа Безпалкова і за чаркою тяжко посперечалися з приводу інтерв’ю Ігоря Калинця, опублікованого в журналі «Україна», де він повторив за Іваном Франком: «Не люблю українського народу, бо за що мав би його любити?»

Кожен з нас у душі хоч раз за життя долав подібні сумніви, та сказати про це вголос досі ніхто не зважувався, і ось під впливом згаданого інтерв’ю, яке нехай залишиться на сумлінні автора, Ніна Бічуя, серце нашої компанії, раптом викричала свій накипілий біль словами Калинця й залишила товариство, а я поїхав до Києва, такий пригноблений і збезнадіяний, як рідко коли в житті.

Дорога Ніно, я визнаю право на сумніви, бо й сам цим грішу, але сумніваймося передовсім у собі, а не у своєму народові. Не бавмося у пророків, не робімо із себе Кассандр, бо нація за нас дужча. «Народ мій був, народ мій завжди буде, ніхто не перекреслить мій народ!»

2 грудня рівно о 12 годині із радіоприймачів прогримів над Україною могутній хорал «Ще не вмерла»: понад 90 відсотків виборців нашої молодої держави проголосували за свою незалежність – такої згуртованості українського народу ще не знала історія! Про самостійну Україну вмить заговорив увесь світ: Польща, Угорщина, Швеція, Канада заявили про свою готовність визнати її.

Заціпеніли жовна в російського демократа Бориса Єльцина, який ніяк не може собі уявити Росії без України, зблідла кривава пляма на лисині Михайла Горбачова: сьогодні він фактично пішов у відставку – до нового 1992 року посада президента СРСР відійде вже в історію, і, можливо, нині він проклинає той день, коли задумав винести у сферу політики ідею «соціалізму з людським обличчям», не розуміючи того, що в соціалізму обличчя закрите червоним катівським каптуром.

Як сказано в Біблії: «Станеш останнім ласим шматком, яким завойовник подавиться». Російська імперія вдавилася Україною ще за Петра; ласий шматок не допомогла стравити навіть більшовицька отрута.

Треба сьогодні подякувати мудрому політикові і вченому, народному депутатові України Ігореві Юхновському, який зважився винести на Верховній Раді 24 серпня 1991 року ідею референдуму, і перепросити за ті докори, які сипалися протягом трьох місяців на його голову з уст ультрапатріотів з приводу цієї пропозиції: як добрий шахіст, він передбачив розвиток політичної гри на кілька ходів уперед.

Першим Президентом України став Леонід Кравчук. Парламентська опозиція – Народна Рада – вирішила підтримувати його доти, доки він виконуватиме волю українського народу, який його обрав.

О політичні парадокси! Хіба міг був хтось коли-небудь хоча б подумати, що рафінований комуністичний партократ стане українським Вашингтоном?! Чи це новітнє мазепинство, а чи підступність? Побачимо, повної віри до Кравчука нема. Та я знаю одне: на троні небезпечно зраджувати, президентський престол при одному лише порухові Президента до зради вмить переміниться для нього на електричний стілець.

А тепер усім за роботу. Геть мітинги і страйки, геть крикунів і політичних невігласів. Віднині кожна мить має бути використана для будівництва незалежної України.

Що маємо робити? О, багато людей, які звикли до протестів і мітингової ейфорії, ставлять нині таке питання. То я, щоб відповісти на нього, розкажу просвітянську притчу.

У львівській «Просвіті», яку я поки що очолюю, крім офіційних працівників і Ради, є багато ентузіастів, здебільшого пенсіонерів, які невтомно працюють для нашого Товариства. Є така пані Софія Смішко, вчителька-пенсіонерка з Яворова, яка розповсюджує у своєму районі просвітянські газети і книжки. Вона щотижня приходить на Друкарську, навантажує себе ними, аж згинається, і іде у свій Яворів. Якось я сказав їй: «Пані Смішко, пожалійте себе, ви ж уже немолода». А вона мені відказує: «Пане Іваничук, я дуже хочу мати свою державу, роблю для неї що можу, навіть якщо це важко, і прошу мені в цьому не заважати». Хіба потрібно коментувати її слова?

Незалежність – це найнормальніший стан народу. Незалежність – найпростіша і найприродніша політична й моральна категорія. Але дається вона важко і дуже дорого коштує. Хто-хто, а українці знають їй ціну. Тож благослови, душе моя, Господа за те, що дожив я до нинішньої святої миті. Я безнастанно благаю в Бога для себе довгих років життя, щоб протягом них міг віддати усі свої сили для України – до останньої краплі.

…А було це ще до моєї розмови з панею Філясовою.

Не можу з упевненістю сказати, що мій брат уже тоді належав до ОУН, – можливо, й ні, бо ж йому ще не виповнилося й сімнадцяти, але хлопці старших класів часто збиралися на нашій коломийській квартирі, звідки робили виправи на Воскресінецьку гору, де мали криївку із зброєю – німецькими та мадярськими карабінами, патронами і фанатами: це добро полишили в окопах угорські вояки, які навесні 1944 року відступали через наші села за карпатські перевали.

Душею хлоп’ячої боївки був воскресінецький парубок Ярослав Миколайчук, який нічого не боявся і саме цим завоював серед нас лідерство (мене хлопці деколи брали з собою, але зброї в руки не давали); він прибивав цвяхом до дерева картонне кружальце і вчив неповнолітніх боївкарів стріляти. Я так і не міг зрозуміти, чому він не боїться, коли внизу над Пругом снували радянські військові патрулі, – дізнався про це, коли вже було пізно…

Євген ніби щось непевне передчував – поспіхом втік з Коломиї до Трача, де його мобілізували в УПА, а по мене та й інших хлопців одного ранку, коли я вже зібрався до школи, приїхали енкаведисти, кинули в машину й повезли до тюрми.

Тюрма на мене чекала все моє життя, та, видно, в Божих книгах не значилася мені така покара. Я щасливо уникнув арештантського харчу, якщо не рахувати тих п’яти тижнів, які провів у коломийській камері попереднього ув’язнення, – вчився тоді всього лишень у восьмому класі. Мене швидко випустили, не дуже допитували, навіть не били – був я дрібний і не надто дужий, до того ж, не мене мали взяти, а Євгена – про нього мене й випитували. А втім, якби до цього випадкового арешту долучилася справа моєї «повісті», яку забрав під час обшуку капітан Шкрупила, – вчився б я у зовсім інших університетах.

…Брязнув замок, конвойний штовхнув мене в спину, і я опинився в темряві, з якої проступали зарослі обличчя і десятки світелок великих очей; ті світелка збільшувалися, наближалися, немов блудні вогні, я відступав до залізних дверей і врешті телецнувся на задок, приголомшений могутнім реготом цієї чорної мужви, яка обступила мене півколом, нахилялася, приглядалася, ніби до якогось чудернацького звіряти; я аж потім зрозумів, що цей регіт був не лише виявом здивування, що таку дитину можна вкинути до тюрми, а й обуренням, протестом проти енкаведистських садистів… Сміх раптом стих, до мене підійшов бородатий арештант, узяв за руку й повів до свого лігва – простеленого на цементній долівці кожуха.

Був це Петро Волошенюк з Воскресінець. Він опікувався мною, а я – ним. Його щодругу ніч виводили на допит і вранці вкидали до камери скатованого, проте з гордою усмішкою на устах – бо витримав, і я поїв його з горнятка молоком, яке отримував у передачах від мами.

Волошенюк довго лежав на долівці незворушно, і я не раз прислухався, чи ще живе: він був увесь синій, запухлий, з повибиваними зубами, тільки очима водив по стелі, а деколи ті очі зупинялися на мені, і я бачив у них сльозу; потім звідкілясь, нібито з-за стін проникаючи, наповнювала камеру чиста мелодія дивної пісні, яка й донині є для мене найдорожчою, – «Ой пущу я кониченька в сад», і така вона була святопечальна, що я плакав, припавши головою до коліна скатованого, а Волошенюк співав безупинно, вкладаючи у пісню весь свій біль, і одужував від неї бодай настільки, щоб мати силу на другу ніч знову йти на допит.

Так минали тижні. Я запізнався з усіма арештантами, а тіснилось їх у камері понад сорок. Кого тут тільки не було, я навіть заримував: доктори, професори, фельдшери, фольксдойчери, меценаси і свинопаси, шевці, кравці та всякий інший люд… Сидів тут теж забутий нині композитор Василь Якуб’як, учитель коломийської музичної школи, – він ходив камерою і, склавши губи в дудочку, насвистував якусь мелодію, часто зриваючись на слова: «А Говерла спить, а Говерла спить…», і ось недавно я почув цю дивовижну пісню у виконанні Михайла Сливоцького – то й згадав, де вона народилася…

А Волошенюк співав свого «Кониченька», поки не помер від побоїв. Перед смертю сказав мені таке: «Я не виказав ані єдиного бункера, не виказав, щоб ти знав і сказав, як буде хтось питати. А видав мене воскресінецький сексот Ярослав Миколайчук».

Потім, вийшовши з тюрми, я зустрівся з Миколайчуком на вулиці. Він намагався дати мені закурити, а я стояв закаменілий перед ним і пильно вивчав уперше бачений образ зрадника; сексот не міг витримати мого погляду й опустив очі, щось гугнявив про Євгена, який, мовляв, сидить, але його можуть випустити, якщо цього він, Миколайчук, захоче, – треба тільки записатися в «стребки», а зі «стребків» можна знову втекти в УПА; я відчув, як зрадлива надія на мить присмокталася мені до мозку, та я її тут же відігнав, як гидливу гнойову муху, що лізе до очей; я хотів схопити зрадника за горло, та не мав відваги навіть плюнути йому в обличчя і пішов геть, вражений цинізмом виродка, яких потім бачив немало, та всі їхні обличчя зливалися чомусь із Миколайчуковим.

Кажуть, що не так давно, в якусь неділю, він з’явився у своєму селі, навіть до церкви зайшов, до людей підступав, а народ мовчки розступався перед ним, немов перед прокаженим, і так він ні з ким і не заговорив.

Є у Василя Портяка прекрасна новела «Непрошений» – може, він писав її із цього сексота? А втім, таких було багато…

А далі – промайнуло три роки мого самозабутнього навчання в середній школі. Натхненний провидністю пані Філясової, переконаний, що тільки в поезії можна зберегти себе серед цього збезчещеного світу… (о, як я тяжко помилявся: саме в поезії, в художній літературі зганьбили себе люди найстрашніше; я з глибоким болем нині задумуюся, які твори з мільйонів книг, написаних за час більшовицької окупації, потрібні будуть самостійній Україні, які зможуть бути перевидані без повторного редагування; а може, хай усі перевидаються як документ нашої ганьби?)… я не вилазив з книжок, став книжковою міллю, та встиг зазнати пекучого болю нерозділеного кохання, не пропускав жодної забави у музичній школі, і вважали мене дівчата найкращим майстром вальсу – таким я залишився і донині: великим життєлюбом, який геніально вміє організувати для себе час. У цьому весь мій талант.

Так чому ж я, такий життєлюб, натруджую сьогодні мозок, щоб згадати щось світле, бурхливо-веселе, святкове, урочисте із днів своєї шкільної юності, і нічого подібного відтворити у своїй пам’яті не можу: перед очима пересуваються самі лише картини дикого людського горя.

…Із села вздовж Зрубу тягнеться санна валка з людьми, клунками, дітьми і по одному енкаведистові на санях з автоматом напереваги – то вивозять з Трача в Сибір чотирнадцять родин. Моторошний лемент і зойк злітає в піднебесся, а я стою у своїй маленькій кімнатці перед відчиненим вікном, що виходить у сад, готовий утікати, як тільки ординці увірвуться на наше подвір’я; батько нервово ходить з кімнати до кімнати й у розпачі розводить руками: «Я ж казав тобі – сиди в Коломиї і додому не приходь»; сестри, слава Богу, дома немає, вона вчителює в Ганеві, може, про неї забудуть; тільки мама не втрачає рівноваги, бо на неї лягає відповідальність за сім’ю: а на кого ж, коли чоловіки розгубилися і стали безпорадні, мов діти; мати виймає з куфра одежу, зносить зі стриху мішки із сухарями; а лемент тим часом віддаляється і нишкне, тихо й німотно стає у спустошеному селі, змовкли раптом собаки, і в’яне, мліє й опускається на долівку моя мама, і я не так чую, як бачу на її устах шепіт: «Пішли… О Боже!..»

…Попри коломийську ратушу вниз до цвинтаря щодня, щодругий день просувається похоронна процесія з домовинами; скорботні люди не плачуть і не голосять – похорони дозволені, та промовляти, навіть плачем, заборонено: то ховають коломийських інтелігентів-заручників під час перших післявоєнних виборів до Верховної Ради СРСР. Їм у тюрмі прищепили тифозну вакцину і після виборів випустили додому вмирати.

Чому брали заручників – не розумію й досі: що мали з ними зробити, якщо б люди не проголосували? Та щасливий і радісний народ проголосував на 99,98 відсотка – одностайно, з ентузіазмом, з високими трудовими показниками, згуртований, як ніколи, довкола партії – за блок комуністів і безпартійних. Проголосував, а домовини заручників гойдаються над похоронною процесією, і лежать у них інженер Корнило Сербинський – батько мого шкільного товариша Юрка, славного баса в хорі учителя музики Рубінгера – від його голосу на «Буде ім’я Господнє» дзвеніла церковна баня; учитель історії Степан Маланюк, приятель мого батька, артист Коломийського театру Василь Ткачук, лікар Михайло Руденський, артист Богдан Вонсаль, учитель Іван Лобода… Живими залишилися професор Олексій Ковбуз, славний актор Василь Симчич, письменник Іван Білинкевич: за порадою Ковбуза, який ні в чому більшовикам не довіряв, вони виссали із тіла вакцину, яка була заражена здоровими тифозними мікробами.

А ще… Перед вікном моєї коломийської квартири стоїть спухлий від голоду молдаванин, він показує на мигах, що серце в нього вже майже не б’ється, що в голові йому крутиться від виснаження і він ось-ось упаде, – я повинен дати йому хліба. Я відрізую тоненьку скибку від боханця, яким маю прожити цілий тиждень; молдаванин відходить, плачучи з утіхи, а на другий день о тій самій порі знову стоїть перед моїм вікном, виконуючи ту саму пантоміму. І так щодня!

Я вже не маю хліба, а молдаванин стовбеніє, бо іншого порятунку, аніж те вікно, біля якого сидить за книжками старанний учень, він не знає; він стоятиме тут доти, доки мій батько принесе мені нову хлібину на наступний тиждень, і я дам, дам… Приходить нарешті батько, він тужно дивиться на моє схудле обличчя й не знає, що я з’їдаю тільки дві третіх виділеної пайки; батько відходить, а молдаванин уже тут, він ледве тримається на ногах, я квапно відрізую скибку, даю йому й дивуюся, що він пожадливо не пхає її до рота; молдаванин виходить за хвіртку і падає у рів мертвий, міцно тримаючи скибку хліба в руці…

Що це за диявольщина приходила на нашу землю? З яких космічних світів заслано зграю бандитів, яка, набувши вигляду землян, винищила по всьому світу мільйони людей – і раптом зникла? Хто це був, що призвів народи до людоїдства, що витренував професійних убивць, які могли весь свій восьмигодинний робочий день стріляти людям в потилиці, які загнали за колючі дроти мільйони мирних громадян? Чи зможе відповісти коли-небудь на це наука?

А ще… Та ні, досить, бо ж була в мене й радість, яку ні з чим не зрівняєш, яка стоїть вище голоду й смерті, – це божественний чар поезії, задля якої, щоб тільки відчути її і збагнути, варто жити і ризикувати життям, бо нічого на світі кращого нема, як поетична музика:

А була ти як буря і грім,

А була ти як ніч на Купала!

Безгоміння і сон, безгоміння і сум,

Там десь зірка упала…

А за цією музикою – обличчя трацьких красунь, і кожну я опоетизую, кожній гімн складу – тим дівчатам, що співали в хорі мого батька на стрілецькій могилі 1941 року…

Як би їх побачити ще раз у тому розкішному гроні в підніжжі могили!

І я таки побачив – рівно через п’ятдесят літ, 1 листопада 1991 року: у Трачі висипали на місці колишньої, зруйнованої, нову могилу, і мої земляки запросили мене на її освячення, зробивши при цьому для мене милу несподіванку.

На стенді біля могили на побільшеній фотографії стоять мої дівчата, одна за іншу краща, а серед них мій батько-диригент, такий вродливий, такий рідний, молодий! І я вгадую, ні, не вгадую – впізнаю і називаю по імені кожну красуню, врешті зупиняюся на найвродливішому обличчі й вигукую: «Анна Яремійчук, перша дівчина в селі! О, де моя молодість?»

Хтось м’яко взяв мене під руку, я озирнувся. На мене дивилася тиха, чистенька бабуся, і щось було в її обличчі зухвалодівоче, щось невловимо гарне, та сором’язливо ховалося воно у зморшках.

«То я, Анна Яремійчук, Романе…»

Не треба, не хочу про старість… Ми з тобою, Анно, ще молоді-молоді, поки не соромимося свого віку.

Там десь зірка упала, мов згадка,

Засміялося серце у тузі…

Знову плачуть сичі.

Гей, світлій і ридай,

Осінь ходить по лузі…

Я закінчив середню школу зі срібною медаллю й залишив назавжди Коломию і Трач. Покинув без болю – стомився. Й пішов у світ райські сади садити…

Рвонули баскі коні, вітер студить на обличчі останню сльозу, і залишаються позаду мій рідний гай, в якому кожне дерево має людське обличчя, і Пиконів з бабою Лісною і з божевільною красунею Оксаною, і трясовина з підземним храмом… Прощайте, дитинство і моє наївне поганство! Все залишаю і йду здобувати великий світ і себе, великого, у тому світі.

Гей, та чи знав я тоді, яким малим вернуся колись у Трач до батькової могили?!

6

Згадав я ось перший рік свого навчання у Львівському університеті на україністиці 1948/49 року. На 1-му українському зібралися з усіх усюд найрозмаїтіші молоді люди: жовтороті випускники середніх шкіл і бувалі фронтовики, які після війни закінчували навчання у вечірніх школах, мешканці Галичини, Волині і східних областей України; затруєні комуністичною ідеологією діти партократів і ярі місцеві націоналісти; адепти чистої науки, кар’єристи і пристосуванці.

Університет, який за своїм покликанням мав би бути храмом науки, фортецею розуму, національною школою, нагадував у цей час швидше солдафонську казарму, в якій захопили владу єфрейтори, а генерали мовчки ждуть своєї відставки. Незважаючи на те, що працювали в університеті такі світлі уми як Михайло Возняк, Іларіон Свєнціцький, Михайло Рудницький, Іван Ковалик, Тарас Франко, Юрій Мушак, Євген Лазаренко та інша висока професура, до керма пхалися озброєні єдиновірним ленінським вченням неуки і пройдисвіти типу погромника Череповського – секретаря комітету комсомолу, малограмотного Воробйова – тодішнього декана філфаку, Лізенбойма – декана геологічного факультету, якого пересмикувало на звук української мови, всіх, зрештою, не почислиш, а очолював цей сонм кар’єристів ректор Білякевич, який титулував себе професором, не маючи, здається, навіть звання кандидата наук. Ці горе-вчені методично розколювали університетські наукові сили на два ворожі табори, один з яких залишався у програші і, будучи, власне, мозком найвищого навчального закладу в Галичині, розсмоктувався, розбігався або ж, відмовляючись від своїх принципів, пристосовувався, а його місце займала дипломована чернь, яка послідовно перетворювала храм у стійло.

Метода витравлювання справжніх наукових сил у професорсько-викладацькому стані прямо накладалася на студентство: у групах брали верх вискочки і парвеню; вони, запевнивши собі офіційну підтримку комітету комсомолу, буквально зацьковували тих студентів, які прагнули знань і, уникаючи показушної громадської роботи, гибіли в бібліотеках. їх звинувачували в безідейності, в індивідуалізмі, в провину ставили їм навіть їхні знання, які, мовляв, відірвані від соціалістичної дійсності, приносять народові тільки шкоду; юних подвижників науки ганьбили на комсомольських зборах і врешті-решт жорстоко з ними розправлялися. Після вбивства Ярослава Галана сотні студентів Львівського університету були виключені, заарештовані або ж духовно зламані привселюдним каяттям у гріхах неіснуючих.

Серед перших виключених з університету опинився і я, й завдячую тодішню свою трагедію, яка, зрештою, в силу сприятливих для мене обставин життєвою трагедією не стала, людині, котра свідомо зруйнувала у собі храм душі. Я довго вважав того підлого однокурсника найтяжчим своїм ворогом, проте нині, не прощаючи йому нічого ні на макове зерно, вбачаю в ньому жертву деморалізуючої більшовицької системи, яка засобами страху й обіцянок нищила в людині засади порядності, виховувала безжальність і кар’єризм, спотворювала сумління, висмоктувала до останньої краплини честь і випльовувала потім на смітник, ніби жуйку.

Моя університетська драма детально змальована, майже без вимислу, в автобіографічній повісті «Зупинись, подорожній!» («Спрага»), яку я написав 1965 року, а опублікував повністю аж 1991-го в книжці «Бо війна – війною». Мій ворог в ній має прізвищем «Панчишин», і я так й надалі називатиму його – не з милосердя чи незручності: має ж він, напевне, дітей і внуків, котрі не винні в гріхах батька й діда.

Я взагалі волів би цю тему обминути, не буду її й заакцентовувати (про те все мій читач, якщо дуже захоче, дізнається з повісті), та зовсім замовчати не можу – то частина мого, та й не тільки мого, життя. Не накликаю на грішників помсти – кличу до спокути.

Кажуть, «Панчишин» давно уже спокутував свій гріх і нині робить корисну для України справу. Знаю про це. Я й не мстив йому ніколи: він спокійно друкував свої статті в журналі «Жовтень», і я ні разу на засіданнях редколегії не сказав проти нього й слова. Можливо, він і не знає, що його підручник з української літератури для восьмого класу «пробивав» у сімдесятих роках в Міністерстві освіти УРСР через мого односельця професора Миколу Черпінського не хто інший, а я, забувши на мить про заподіяні мені кривди. Жалкую, що не вдалося цього зробити.

Та обходить мене одне: чому «Панчишин» не набереться цивільної відваги – не виступить у пресі, не скине із себе тягаря таємниці, яка вже давно таємницею не є, чому прикриває свої колишні гріхи нинішньою корисною діяльністю достоту так, як колись підлістю прикривав перед радянськими хлібодавцями свою участь в українському підпіллі? Чому не шукає Храму для покаяння?

…Я наближався до університету, мов до святині. Змучений жорстоким дитинством і юністю, я вірив, що в Храмі Науки, впевнено долаючи сходинку за сходинкою, досягну тієї вершини, яка відповідатиме моїм здібностям, повністю розкрию власні можливості і, ставши жерцем науки й поезії, віддам усі сили згвалтованому народові.

З фасаду величної будівлі дивилися, вітаючи мене, знамениті скульптури Регеля і підбадьорливо посміхався мармуровий юнак з розгорнутою книгою в руці. Із затамованим подихом я відчинив важку університетську браму, піднявся у вестибуль і – раптом отетерів, і надії враз померкли: біля дверей аулі, з обох боків, стояли два ідоли, іменами яких більшовицькі опричники проводили масові арешти, вивозили людей у Сибір, виморювали голодом селян; стояли вони у Храмі і нагадували «всяк сюди входящому» і мені, юному мрійникові, теж, що спасіння від них на цій землі нема ніде, що альма-матер, колись недоторканна, може бути споганена ними, як і вся Україна… Та був я – і таким залишився донині – телячим оптимістом, я відвернувся від ідолів, і заспокоїв мене скульптурний портрет Франка між колонами вестибуля – я подався широким коридором у бік кафедри української літератури, вглядаючись в обличчя зустрічних поважних мужів, і в кожному з них вбачав майбутнього вчителя, і для кожного мав напоготові свою незаплямовану душу.

Хтось швидко йшов позаду мене, і той «хтось» кликнув мене на ймення. Я оглянувся і невимовно зрадів, побачивши перед собою Дмитра Павличка, з яким ми після пожежі Коломийської гімназії розійшлися на цілих чотири роки: я закінчував школу в Коломиї, він – у Яблунові.

Мені не вдалося закінчити університет разом з курсом, який я й донині називаю «перший український», і мені дуже жаль: у цій групі, за малими винятками, не було посередностей; я й нині віддаю належну оцінку навіть тим, які – збаламучені й залякані «Панчишиним» – виступили на ганебних зборах 13 грудня 1949 року проти мене, Сергія Пущика та Івана Денисюка, – всі були особистостями, і нині вони поважні вчені, професори, учителі. Хай їм Бог простить: одні, забамбулені більшовицькою демагогією, не знали, що роблять, і переконані були, що роблять чесно, інші боялися виключення з університету, і я теж їх розумію: виключених скоріше чи пізніше заарештовували, і мене не обминула б неволя, якби я вчасно не зголосився до служби в армії.

І невимовно тішуся, що Дмитро Павличко перейшов з нашої групи на відділ логіки і психології: я не знаю, як повівся б він на тому consilium abendi[1] з його принципом, яким він, далекоглядніший і раціональніший, ніж інші, керується й донині: «так треба». Так треба для вищої мети (Для вищої мети всі засоби виправдані – Макіавеллі? Ліс рубають – тріски летять – Сталін? А може, «через терни до зірок»?). Павличко багато чого доброго зробив, керуючись цим принципом, але й тяжко не раз із ним спіткнувся. Я такого принципу не визнаю, мабуть, через те й не став нині політиком, а Дмитро ним став – і слава Богу!

Досить того, що Павличко не голосував тоді проти мене, і не виріс тоді між нами бар’єр, який з’явився потім, але вже з інших причин: за час нашої розлуки, коли я служив у армії, ім’я поета Павличка спалахнуло було невиданим дотоді феєрверком, і я, звісно, залишаючись приятелем, довго стояв у його тіні; Павличко – я про це ще скажу – вирішив мою долю після повернення з армії, і я йому за це вельми вдячний, але клопіт у тому, що вдячність – теж певна залежність.

А тоді ми вчилися на першому курсі, всіх цих комплікацій ще не було, і я з пієтетом і розчуленням згадую той єдиний рік нашої найщирішої дружби, коли ніхто ні від кого не був залежний, ніхто ні від кого не був вищий – обидва вчились по-справжньому, до самозабуття, обидва співали в одному хорі, брали участь в одному драмгуртку (він грав Назара, а я Гната); я мешкав тоді на вигідній квартирі у професора Миколи Колесси, і до мене із своїх гуртожитків приходили на кулешу з бриндзою Дмитро і збілований волиняк-фронтовик Іван Денисюк – нині популярний професор Львівського університету; обидва ми ходили на забави і закохувалися щоразу в іншу дівчину; ми брали з собою на танці скромного, встиддивого і гірше за нас одягнутого Івана Денисюка, де він – книжкова моль! – ховався за колонами у вестибулі й крадькома підчитував Евріпіда з хрестоматії античної літератури: ми обидва з Дмитром потаємно один від одного писали вірші – він на гуцульські, а я на біблійні теми…

Не знаю, кому із кафедральних світил звірявся Павличко зі своїми поезіями, а я, нічтоже сумняшеся, вислав поштою свої вірші й листа самому академікові Возняку, які він з властивою йому педантичністю переписав і копії передав, на мій встид, скептикові професору Рудницькому, а оригінал залишив у своєму архіві. Цей документ моєї юнацької наївності сплив нещодавно на світло денне – теж на мій сором – у дослідженні одного вознякознавця…

Минув перший рік нашого навчання в університеті – в бурхливих поривах, літературних дискусіях і шепотливих політичних розмовах, а мені ще додавалася завзята і безнадійна боротьба з кар’єристом «Панчишиним», котрий у своїй вірнопідданській пильності виявляв на зборах «контриків», які ходили у вишиваних сорочках, у дні релігійних свят приходили на лекції в кращій, ніж у будень, одежі, водили хороводи на гаївках біля церкви Юра, до сьомого поту витанцьовували на забавах у Першій школі, де грав джаз «Не журись» і збиралася лише місцева молодь; які вивчали самотужки англійську мову (для чого їм англійська мова, це не випадково!), які – а між ними першими були Сергій Пущик, Іван Денисюк і я – виходили за трибуну, викривали кар’єриста і привселюдно глузували з нього за його політичні бздури: «Панчишин» якось оголосив, що трамваї і міліцейські машини у Львові вифарбувані у націоналістичні кольори… І що гадаєте: не минуло багато часу як спочатку трамваї, а потім міліцейські машини стали із синьо-жовтих однотонними.

Перед вакаціями ми з Дмитром домовилися: підемо на тиждень-два в гори, як ходили колись Вагилевич і Головацький. Я – збирати матеріали для курсової роботи на тему «Фольклорна основа „Тіней забутих предків“», Дмитро – набиратися вражень для поеми про Довбуша.

На Петра і Павла ми гостювали на празнику в Космачі у нашого приятеля Лук’яна Вардзарука, а на другий день із космацьких Завуял вирушили удвох з рюкзаками бездоріжжям прямо на двогорбу, немов верблюд, Білу Кобилу, за якою десь там розкинулось по гірському безмежжі безмежне село Жаб’є – заповідник гуцульського фольклору.

Тоді Жаб’є ще було Жаб’єм, а не Верховиною, Іспас ще не називався Долішнім, а Княждвір – Верхнім: більшовицький терор ще не встиг дістатися до найглибших пластів нашої історії – топоніміки, бо на їх сторожі стояли рештки УПА. По схронах ще переховувалися партизани: саме в цей час, прочісуючи ліси, винищувала їх «Червона рубаха» – каральні енкаведистські загони.

І як тільки нас батьки пустили в таку дорогу – останніх своїх синів?! Дмитрового старшого брата розстріляли німці як заручника на коломийському єврейському кладовищі, мого брата спіймали в лісі й засадили на п’ятнадцять літ каторги у Воркуту, а ми пішли стежками, де з-за кожного куща чекала на нас смерть – від більшовиків, а чи від своїх, – збирати фольклор! Наші батьки аж потім спам’яталися, коли ми щасливо повернулися, і негайно відправили нас до Львова.

На вершині Білої Кобили ми читали вперше один одному свої вірші. У Дмитровому уривку з поеми «Довбуш», незважаючи на збиту тему, я вловив свіжі інтонації, вправну ритміку і позаздрив – в мене виходило кострубатіше, хоч Дмитро похвалив мої вірші. Я сказав: «Ти будеш поетом, Дмитре, – і додав: – Я намагаюся писати прозу, але вона в мене надто черемшинівська». – «Пиши новели, Романе, – ніби зрадів Дмитро, що може сказати мені щире слово, – нема нічого кращого, як короткі психологічні новели». (Коли я повернувся з армії і прочитав йому свій «Бузьків вогонь», який потім приніс мені перший успіх, він вигукнув утішно: «А що я казав тобі ще на Білій Кобилі!»)

То було наше свято щирості й зізнання в найпотаємнішому. Ми вперше відчули себе творцями – не в рівень нинішнім рангам, а набагато вищими – і, втішаючись виявленим у своїх душах здібностям, підкорювали собі тоді і шум потоків та гаджуг, і глибини диких ізворів, застиглу бурю гір, і жаб’євську улоговину, з якої починається найбільше в світі село, і хатки, що приліпилися до кичер, мов ластів’ячі гнізда. Все тоді було наше, і ми були всесильні, мов боги.

До центру Жаб’я, над Черемош, прибились аж на третій день. Ми мали у своїх кишенях по п’ятдесят карбованців, тих прастарих грошей із своїх стипендій, і завернули їх додому: з нас не брали гуцули плати ні за їжу, ні за ночівлю, от хіба що старий та немічний газда попросив дужих хлопців нарізати й наколоти дров. Нам співали пісні молодиці, діди розказували легенди, ми все те записували і йшли нетрями далі, поки в самому Жаб’ї нас не затримали енкаведистські патрулі й замкнули на півдня у підвалі сільради. Вони кудись там дзвонили, з’ясовували, хто ми, а потім наказали швидко «змотуватись» із прикордонної зони.

Саме сплавляли дараби по Черемошу. Ми з Дмитром зайшли по пояс у воду, вчепились за останній пліт і так добрались до Криворівні, а звідти через Франкову гору подались у бік Брустор.

Тут на нас чекала смерть. Не встигли ми видряпатись на пологий хребет, як з маленької хмарки, що вмить набухла, як це часто буває в горах, впала злива, а потім вдарив град величиною у волоський горіх; полонина враз укрилася льодяною жорствою, ми йшли, застрягаючи у ній по кістки, промокли до нитки, а довкола – жодної хати! Йти ставало дедалі тяжче, ми вже падали з ніг, а град з дощем не вгавав, довкруж стало темно, ми вже йшли навмання і просто-таки наткнулися на пастушу колибу, замкнену на колодку, тільки дверці на стриху були відхилені. Я видряпався Дмитрові на плечі, щоб залізти наверх, а потім подати йому руку, і схопився рукою за щось холодне, залізне.

Був це автомат ППШ, затиснутий між чобітьми, я ще встиг побачити заросле чоловіче обличчя на сіні, чоловік мав заплющені очі, він міцно спав, – і я зрозумів: криївка!

Я знав, що за викриття криївки – смерть. Притьмом зіскочив униз, схопив Дмитра за руку, і ми помчались навмання, наслухаючи пострілів. Бігли, поки не звалились з утоми у якомусь яру.

Того ж літа приблизно в такій ситуації загинув наш однокласник з Космача Василь Середжук…

Так хотів Бог: ми мали жити. Може, тому сьогодні вельми тяжкою працею відплачуємося за життя.

А подорож у гори… Нас з Дмитром багато чого нині єднає, але та подорож, коли ми вирушали на пошуки Храму своїх душ, не мала ні крихти ганджу, і залишилась вона в нас найкращою згадкою під час гутірок, чистим моментом побратимства, на сторожі якого стояли тоді поезія і смерть.

Тепер – про consilium abendi.

«Ми разом не будемо закінчувати університету», – сказав якось відверто-погрозливо «Панчишин».

Я відчував уже своє приречення. 24 жовтня 1949 року був убитий Ярослав Галан, почалися масові репресії студентів. Та відступати я вже не мав куди – хіба зламатись перед «Панчишиним».

Убивство Галана буквально всіх спаралізувало: хто, за що і з якою метою його вбив? Був комуністом – та чи ж він один? Можна було дивуватися, як здужав він залишитись вірним комуністичним ідеям після того, як його молоду дружину Анничку в 1937 році розстріляли в Києві більшовики, – але й за фанатизм ніхто нікого ще не карав смертю. Писав ганебні памфлети проти папи римського – ну й що: памфлети писали тоді всі, кому не ліньки, скільки більшовицьких памфлетистів довелося б знищити?

А що Галан був незалежний і не ходив на пальчиках перед комуністичними бонзами, що своєю участю в Нюрнберзькому процесі здобув певний авторитет хоча б у Львові, що воював з руйнівниками української культури і захищав не тільки газові ліхтарі, а й картини і книги, які тоді стосами спалювали на внутрішніх подвір’ях музеїв і бібліотек, що Галана не приймали в партію і майже не друкували його творів, а п’єс не ставили – про це знали всі.

Знали окремі люди, наближені до Галана, що напередодні вбивства йому наказали здати в НКВД револьвер і кудись поділася його улюблена вівчарка… А почерк, почерк убивства: чи не так само був убитий Троцький – сокирою по голові? А недавно в пресі з’явилося свідчення про те, що убивця Галана Стахур, коли його вели на страту, закричав: «Я не вбивав, не вбивав Галана!» А ще є версії, що Стахура зовсім і не розстрілювали…

Історія колись скаже своє слово, та я, залишаючи для себе право на помилку, переконаний, що вбивство Галана було продуманою акцією Сталіна – Берії, в результаті якої НКВД і партія, позбувшись невигідної для них політичної фігури, отримали можливість розпочати в Галичині нову хвилю репресій. Це був маленький «львівський рейхстаг». А пам’ятники Таланові поставили більшовики не за його літературні заслуги, ті пам’ятники – то знаки боротьби з українською національною ідеологією, і тому їх треба знімати. Я каюсь, що колись, пройнятий певною повагою до культурницької діяльності й освіченості Галана, взяв участь у його глорифікації, забувши на мить, що він став уособленням запеклої боротьби з українською незалежністю.

Після похорону Галана в університеті запало тривожне й гнітюче затишшя: голосні суперечки у нашій групі припинилися, зате студенти чітко розділилися на два табори, більший з яких помимо своєї волі очолив я при підтримці двох студентів-фронтовиків – Івана Денисюка та Сергія Пушика, а менший – «Панчишин» при підтримці Миколи Грицюти та Володимира Здоровеги.

Тоді-то я й почув ті погрозливі слова від «Панчишина».

Я чекав грому. Та не було поки що чутно навіть передгрозового рокоту, і я, як ніколи дотоді, гарячково працював у бібліотеках, намагаючись у такий спосіб втекти від дійсності.

Мені це не вдалося: 13 грудня 1949 року вдарив грім у саму мою маківку.

Тож треба: того ж дня на перерві знайшла мене лаборантка з іноземної кафедри й повідомила, що після третьої пари чекає на мене в такій-то аудиторії професор Михайло Рудницький.

Рудницький?! Сам Рудницький чекає на мене? Хто ж я такий, що на мене чекає сам професор Рудницький?

З останньої півпари я вийшов з аудиторії і побіг на четвертий поверх. Професор Рудницький тряс борідкою, придивляючись до мене то скептичним, то поважно-прискіпливим поглядом, попросив сісти і поклав переді мною стосик листків, на яких були списані чужою рукою мої поезії, які я вислав колись поштою академікові Возняку.

«Ви їх писали?» – спитав.

«Так», – відказав я, мов на допиті.

«І ви вважаєте, що це поезія?»

«Не знаю, але…»

«То я мушу вам сказати, що їх ніхто не надрукує. Чи, може, ви розраховували на інше? Ви читали Бодлера, Верлена або Валері? Не читали. А сонети Шекспіра? Та звідки, коли не знаєте англійської мови. Про переклади не згадуйте, Шекспіра ще ніхто добре не переклав».

Професор передихнув, я весь напружився, мов підсудний під час оголошення вироку, і мовчав.

«У ваших поезіях, – продовжував Рудницький, – багато почуття і деяка технічна вправність. А життя не знаєте. І тому вдаєтеся до міфології й містики».

«Але ж Леся Українка…»

«Ого, не зовсім скромна аналогія!.. А ви вважаєте, Лесю Українку всі розуміють? Ви перший не розумієте. Бо ж то треба знати те, що вона знала. Ви хоч трохи знайомі з мистецтвом? Не кажіть, бо – ні. Прийдіть колись оглянути мою колекцію, і я б’юся об заклад, що найцінніші картини ви оціните як найгірші. Ви зараз пошлетеся на Стефаника. А на Стефаникових творах більшість розуміється так, як ваша мама на шампанському… Але не занепадайте духом. Те саме, що зараз вам, я говорив не одному нині відомому поетові. Тепер вони гадають, що втерли мені носа, і до смерті самі собі не зізнаються, що на поезії розуміються приблизно так, як я на китайських стравах. Отже, кажу, що з вас може вийти поет. Вибирайте собі добрих учителів, багато читайте, а насамперед вивчайте мови. Ніхто нині не хоче вивчати мов! Колись один професор знав їх десять, а нині десять професорів – одну. Це ж національна трагедія… Ну, йдіть, можливо, з вас колись будуть люди».

(Через багато років після цієї розмови професор Рудницький аналізував – сам на сам зі мною – мою першу повість «На краю ночі». Він розбив її дощенту. Збентежений, я запитав, чи йому сподобалася бодай одна сторінка. «Мені сподобалися всі 256 сторінок, – відказав професор. – Бо якби ні, то я не прочитав би всієї книжки». Отакий був наш професор!)

А тоді я вибіг з аудиторії – п’яний. Зі мною розмовляв професор Рудницький, учений-поліглот Рудницький, і не розчавив, а підбадьорив!

З п’яної ейфорії вивів мене голос Денисюка – він шукав мене:

«Йди в залу Коперника… Там курсові збори, на тебе чекають».

Він був блідий мов крейда.

Весь у тривозі й поганих передчуттях я зайшов до зали Коперника: там сиділа вся кафедральна професура, весь комітет комсомолу і – наш курс. За кафедру вийшов «Панчишин» і без вступу посипав звинувачення на мою адресу.

Я не вірив своїм вухам… Іваничук поширював релігійну пропаганду, а на Великдень приходив на лекції у святковій одежі. Зривав політінформації. Агітував проти вступу в комсомол. Індивідуаліст, позбавлений чуття колективізму – чи бачив хто, щоб він танцював з нашими дівчатами? (Я був тоді закоханий в Данусю Хому і танцював тільки з нею.) Потайки вивчає англійську мову – для чого? Розколов курс. І так далі…

Тупо дивився я в обличчя викладачів, сподіваючись побачити хоча б на одному тінь обурення, протесту, адже я був у них круглим відмінником. Нічого не побачив: обличчя були затягнуті масками страху, тільки академік Возняк, який мав тік, заперечливо похитував головою, і це мене трохи підбадьорювало.

«Панчишин» запропонував виключити мене з університету за антирадянську поведінку; мені тієї миті здалося, що я вже дуже старий і професор Рудницький розмовляв зі мною десятки років тому.

Я підвівся і все, в чому звинувачував мене «Панчишин», заперечив. Аргументи мої були до смішного ґрунтовні: я атеїст (мав, на жаль, тоді такі переконання) і маю тільки один костюм. Не пропустив жодної політінформації тільки тому, що цікавився політикою. Обіцяю танцювати з усіма дівчатами по черзі. Англійську мову вивчаю для того, щоб її знати. Курс розколов «Панчишин», який у кожному галичанинові вбачає ворога радянської влади…

Я побачив на обличчях присутніх глузливі посмішки, я вигравав бій, і якби під кінець свого виступу не кинув самим дияволом підказаної фрази: «Який гріх, який злочин ти покриваєш своєю мерзенною поведінкою, „Панчишин“?», може б, усе щасливо обійшлося, та після моєї репліки схопився з місця наш курсовий куратор викладач Федір Неборячок і, обізвавши мене скритим ворогом народу, поставив пропозицію «Панчишина» на голосування. Проте курс своєю більшістю проголосував проти мого виключення. Тоді Неборячок і «Панчишин» почали викликати на середину аудиторії кожного, хто голосував «проти», й запитували, чи хоче він учитися в університеті. Після такої обробки всі, крім трьох, проголосували «за». Залишилися зі мною Іван Денисюк, Сергій Пущик і Ганнуся Сива. Їх теж виключили. Тільки Івана Денисюка як інваліда війни потім поновили.

Всі розійшлися, а я сидів і не хотів нікуди йти: не мав бажання більше жити, всі мої мрії в один момент згасли. Не вийшов з аудиторії теж і академік Возняк. Він сидів за столом біля кафедри і далі заперечливо похитував головою, ніби осуджував ганебне судилище, якого ще не бачила досі альма-матер… Віднині вона бачитиме ще не таке: будуть тут виключати десятки студентів, будуть тут і арештовувати, буде тут потім каятися сам професор Рудницький, а доцент Василь Лесик, який напам’ять вивчив курс лекцій з «Вступу до літературознавства» і впродовж десятків років патетично виголошував їх, не міняючи й слова, скаже професорові крилату фразу, яку пам’ятають в університеті й донині: «Михайле Івановичу, якби в те, що ви написали, загорнути оселедця, то ним отруївся б навіть пес». Зазначмо, що Рудницький знав чотирнадцять мов і був найкращим знавцем західноєвропейської літератури…

Академік Возняк, перед тим як вийти з аудиторії, сказав мені: «Якщо ти любиш Україну, то все зроби для того, щоб залишитися в ній».

Я потім написав скаргу на несправедливе судилище першому секретареві комсомолу Михайлову. Була створена комісія, і мені дозволили відвідувати лекції. Та ненадовго. «Панчишин» організував запит про мене в коломийське НКВД, звідки прийшло повідомлення, що мій брат репресований, в чому я в своїй біографії під час вступу до університету не зізнався.

Мене викликав до себе ректор Савін і наказав назавжди залишити стіни університету. На другий день я пішов у військкомат, розказав там усе по правді, і мене забрали в армію. Так я ще раз уникнув тюрми. За чотири роки, після смерті Сталіна, демобілізувався і був поновлений на другий курс.

А ще, коли я служив у армії, із листа моєї сестри Наталки дізнався, що виключили з університету і «Панчишина».

Було так. Великий погромник секретар комітету комсомолу Череповський майже щодня проводив збори студентів, що тривали до півночі, і щоразу когось виключали. А коли вже не стало жертв, він сказав: «Признавайтеся самі, хто має гріх перед радянською владою, ми все знаємо. Все знаємо! Зізнавайтеся, поки не пізно, і вам буде прощено».

Тоді підвівся «Панчишин» і сказав:

«Я був в УПА».

І дивно: йому потім було-таки прощено, він закінчив університет.

То чому ж ви, пане «Панчишин», не признаєтеся привселюдно – чому вам було прощено? Врятуйте хоча б руїни храму душі своєї!

7

Московсько-більшовицька імперія, яку я колись в одному інтерв’ю назвав стодолою і це ймення прийнялося в політичному жаргоні, остаточно розвалилася 8 грудня 1991 року, коли в Мінську був ухвалено кравчуківський варіант Співдружності незалежних держав. Колос, який здавався незмірно могутнім і таки насправді десятки років потрясав світом, стояв на глиняних ногах, і ахіллесовою п’ятою була в нього Україна: недарма ж виморював її голодом Сталін, а команда Брєжнєва нагально русифікувала, намагаючись перетворити велику націю в населення, знеособлений народ; кожен тиран як тільки міг дбав про те, щоб Україна, залишившись багатою і людно заселеною землею, втратила назавше своє родове ім’я.

Та ось нація пробудилася. Власне, не прокинулася, бо й не спала – підвела голову. Ми ніколи не будемо знати, за що Бог так довго карав Україну, – мені здається, що він на одну Божу мить забув про неї і тривала ця мить кілька віків; проте мав-таки Господь в полі зору наш край, коли розділив його на частини і не залишив український народ гуртом в одній неволі.

Якби вся Україна опинилася під Росією, вона б давно уже загинула, зденаціоналізована валуєвими, столипіними, Сталіними, брєжнєвими і, зрештою, горбачовими: її задушила б русифікацією і фізичним мором Московія. Бог залишив частину України – Галичину – в легшій, австрійській і польській неволі, де панувала скупа, а все ж таки елементарна демократія, і в ній мали можливість вирости духовні й політичні провідці – Іван Франко, Мирон Тарнавський, Богдан Лепкий, Євген Коновалець, Роман Шухевич, Михайло Горинь. Такі провідці нашої нації могли визріти тільки в Галичині, яка стала українським П’ємонтом. Не столицею, ні, наша столиця може бути тільки в Києві; зрештою, сам Гарібальді йшов своїм визвольним походом з П’ємонту на Рим.

Кілька років тому повіяв новий весняний вітер з галицького заходу на всю Україну. Спочатку у Львові створилося Товариство української мови «Просвіта», від якого покотилася перша хвиля нашого відродження; у Львові було засновано перший осередок РУХу – найбільш популярної політично-громадської організації, яка підготувала демократичні вибори і створила в українському парламенті першу опозицію – Народну Раду, котра врешті-решт вирішила політичну долю України; 22 січня 1990 року з Івано-Франківська аж до Києва протягнувся живий людський ланцюг, який пригадав усій Україні її символіку і ствердив ідею єдності українських земель; з Галичини й досі розходяться по всій Україні політичні місіонери, і в Галичину на Різдво і Великдень з’їжджаються з усіх кінців України, мов до Мекки, учні, студенти, робітники, вчителі…

Не бурчіть на мене, галичанина, мої дорогі східняки, почекайте хвилинку – я зовсім не хотів вас принизити. Така вже наша реальність, що українське відродження завжди йшло із заходу, проте я водно був лютим ворогом галицького сепаратизму, бо знаю: головна сила незалежної України – на сході, і нема твердішого українського патріота, ніж прозрілий східняк. Поміркуймо лише: сьогодні одним із духовних провідців нації є зрусифікований колись уродженець Донецька Іван Дзюба, а з політичних – затятий комсомолець з Теліженець Іван Драч. Не кидаймо каменем у людину за те, ким вона була: думаймо, хто вона є нині і що робить для України. Хто дав останнього штурхана імперській стодолі? – колишній партократ, а нині Президент України Леонід Кравчук!

Тільки не допускаймо до себе патріотичної ейфорії, не забуваймо ані на мить слова Тараса Шевченка: «Правда ваша, Польща впала та й вас роздавила».

Остання в світі імперія валиться, та уламки її тяжкі. Страшна й нахабна українофобія, яка завжди була стрижнем імперського московського месіанства, спалахнула сьогодні блудним полум’ям в Росії: вона, бач, не мислить себе без України, вона мусить мати колонію, житницю, рабів, бо, зайнята ремеслом завойовництва, відучилася сама працювати. Та Росія, яка є власне Росією, – колишнє Московське царство – заросла бур’яном, там села зяють чорними ямами розбитих вікон, там животіють – на багатій землі – напівголодні люди, так правдиво описані у творах заклятого шовініста Василя Бєлова, які замість працювати й видобувати із своєї землі матеріальні й духовні скарби ходять Москвою з плакатами, на яких написано: «Борис, заставь хохлов накормить Россию!» До якої ганьби й самоприниження дійшов талановитий народ, керований історичними й нинішніми політичними горепровідцями! А звідси – сьогоднішня економічна блокада України, а звідси – погроза демократа Єльцина: вдарити атомною бомбою по хохлах…

«Ах, ах, – закликав колись Керенський, – не відривайтесь, брати українці, від спільної батьківщини, не розвалюйте спільного війська!» «Ах, ах, – бідкався недавно Горбачов, – не рассоединяйтесь, нельзя же резать по живому!» «Що ви, хіба може Україна існувати сама по собі, вона ж не має таких сил!» – волав з трибуни українського парламенту народний депутат України Олександр Мороз. «Украйна – вообще не нация, а ветка русского тысячелетнего народа!» – втрачає глузд автор редакційної статті в газеті «Литературная Россия».

Спам’ятайтеся! Тисячу років тому вас ще не було. Московське князівство, територія якого нині забута вами самими, Московське князівство, в історичні межі якого ви, що розповзлися по всьому світу, раніше чи пізніше вернетесь і розкопаєте свою землю і станете нормальною, не імперською нацією, – народилося значно пізніше… Панове російські шовіністи Бурбуліс, Бабурін, Руцькой і Солженіцин, спам’ятайтеся самі і спам’ятайте свій народ: ваша імперська психологія ніколи не дасть розвинутися його матеріальним і духовним силам, ви зможете стати багатими тільки вдома. Коли ж ви це нарешті втямите?

Як полюбляла казати Ірина Вільде: «Тепер я запитую сама себе».

«О люде османський! Коли тобі стане досить свого власного добра, занехаяного, нерозкопаного? Чого повзеш на чужі землі, не розоравши своєї, чому не нагодуєш власним багатством рідних дітей, а примушуєш їх голодними рискати по чужих полях і дарма проливати сусідську кров? Коли ти вгамуєш свою захланну спрагу? В тебе є сьогодні влада, і ти сваволиш. Хто ж захистить тебе від Божої помсти, коли вона прийде? А прийде. Сповнюється вже круг віків, і ти вернешся туди, звідки прийшов, виконавши свою страшну місію на землі. Вернешся, осуджений світом» («Мальви», 1968).

25 грудня перший і останній президент Радянського Союзу подав у відставку. Він був каталізатором розвалу московсько-більшовицької імперії, хоч сам цього й не хотів. Своєю діяльністю він навічно вписався в історію. А міг був зробити це достойніше: сам мав розпустити союз. Та до такого політичного розуму не дозрів іще жоден імператор.

Завтра, 30 грудня 1991 року, відбудеться в Мінську нарада голів незалежних держав, які входять до так званої СНД. Розпадеться й вона. І чим швидше, тим краще. Ініціатива Леоніда Кравчука у створенні Співдружності була тактичним ходом. Так принаймні думаю я. Треба було поставити хрест на союзі і виграти час. А далі…

Україна – держава європейська і на Європу мусить бути зорієнтована. З Росією нам треба жити в згоді, але йти поруч з нею та ще й в одній упряжці нам не можна: вона звикла мати Україну своєю колонією і від імперських апетитів ще довго не зможе відмовитися.

Я починаю вірити Леоніду Кравчукові: він поки що міцно стоїть на українських державних позиціях. Зрештою, побачимо, як наш Президент поведе себе завтра.

…Хто не знає, які вишукані прокльони вивергала довженківська баба Марусина на голову маленького Сашка, котрий повисмикував з грядки моркву!

«Царице небесна, заступись за мене, щоб ріс він не вгору, а вниз, щоб не почув він ні зозулі святої, ні Божого грому, щоб його болячки з’їли та шашіль поточила!» Та не додала темна бабуся та й не могла знати такого найтяжчого прокльону: «… а щоб тебе Бог покарав такою роботою, щоб ти не знав ні сну, ні відпочинку, щоб усе твоє життя було заповнене тим клятим ділом, і ти – ходячи, розмовляючи, горілку п’ючи та й зовсім іншою справою зайнятий, працював і працював, навіть уві сні».

Не вимовила цього прокльону баба Марусина, бо таких слів у її мовному арсеналі не було, та, мабуть, у творчій підсвідомості цієї талановитої жінки жив той проклін, бо проніс його через усе своє життя Олександр Довженко, – а хтось же й нас прокляв, усіх, хто пише – і все довколишнє життя, події, розмови, радощі й горе, зовнішній вигляд людей, запахи квітів і трав, сонце і дощ, навіть звироднілі партократи в українському парламенті і все-все, що тільки є на світі, перемінюється для нас у творчий матеріал. Тяжка наша доля, але й щастя велике маємо від того, що вміємо створювати нереальну реальність, і коли це прокляття буде врешті з мене зняте, я не захочу жити більше на білому світі.

Та не все встигаєш вилити на папір, і в мене є борги.

Несплачений борг маю перед Василем Палієм, який живе собі у Львові і, напевно, постарів, як і я, та не бачу його ніколи: чи то дороги наші не перетинаються, чи уникає він мене. А таки уникає, бо сказав колись під час останньої нашої зустрічі: «Чого б то я мав здибатися з тобою у кав’ярнях, коли я не розумію того, що робиш ти, а ти не годен зрозуміти нас – ремісників».

Ми з ним подружилися у вагоні-телятнику, завантаженому рекрутами; ешелон з рекрутами тягнувся зі Львова до Кіровабада (Гянджі) майже тиждень, і ми з Василем мали час для знайомства.

Чому ж не склеїлася розмова у кав’ярні, коли соціальне співвідношення залишилось між нами те саме: я мав тоді нескінчену вищу освіту, а він був швець-початківець; тепер я маю закінчену, а він став учителем шевського ремесла в ПТУ…

Мені сумно: я ж ні разу не зрадив своїх поглядів, а були вони у нас з Василем однакові, мені не вдарила в голову слава, і я з людьми вітаюся не раз набагато чемніше, ніж вони зі мною; я не відцурався ні від селян, ні від міщан – та хіба я зміг би написати всі ті книги, якби відцурався? Чи то заздрість – та ні, ніколи не був заздрісний Василь Палій, а все-таки існує, існує та прірва між соціальними станами… Та, напевно, бар’єром між нами – і я це добре знаю – став мій вступ до комуністичної партії. Більшовизм умів ділити народ на ворожі табори, і мого валенродизму не міг зрозуміти мій приятель.

Ми служили в одному полку біля Кіровабада майже чотири роки, мешкали в одній казармі і ділили нашу долю порівну.

До армії Василь працював у Львівському оперному театрі в шевському цеху – робив для балерин балетки. Він не пропустив жодної опери і знав напам’ять усі арії; мав Василь прекрасний тенор, і якби доля склалася в нього інакше, він – поставний красень – міг би стати оперовою зіркою. Василь до зустрічі зі мною не прочитав жодного художнього твору, я ж примусив його взяти в руки «Знедолених» Віктора Гюго, і він проковтнув роман – проковтнув і наситився назавжди: твір Гюго запам’ятав до деталей, але жодної книжки більше не хотів читати, свято переконаний, що кращого художнього твору, ніж «Знедолені», на світі нема. Василь знав, що я пробую писати (в армії я написав повість «Прут несе кригу», вислав її в Кабінет молодого автора Спілки письменників України і отримав розгромну рецензію – на жаль, автора рецензії не запам’ятав, бо тут же її знищив, а в ній мене було обізвано апологетом бандерівщини, хоч у повісті я описав події, за яких про Бандеру ніхто ще й не чув). Василь щиро бажав, щоб я став письменником і написав українські «Знедолені»; я написав – гірше чи краще, але він, я впевнений, не прочитав жодної моєї книжки, бо що доброго може написати комуніст… (Б’є, б’є і довго ще буде бити по нас наш конформізм!) Василя я навчив грати в шахи, і за півроку він став полковим чемпіоном – такий був Василь Палій, львівський швець!

Та не тільки це було фундаментом нашої щирої дружби. Ми якось зізналися один одному, що кожного з нас викликали поночі в полковий «особый отдел», і лейтенант НКВД Пінчук вербував його й мене в сексоти, щоб ми доносили один на одного. Василеві було простіше, він заявив, що швець на таких тонкощах розумітись не може, мене ж – виключеного з університету студента, до того ж, брата репресованого упівця – лейтенант шантажував і тероризував аж до арешту Берії. Мене й донині морозить на згадку про ті постійні нічні виклики. Не знаю, що було б зі мною, може б, я, стероризований, колись і застрелився на посту, якби не Василь, з яким я ділився кожною крихтою своєї біди.

Подай звістку мені, мій старий приятелю!

Моя служба в армії була довгою, і я постійно карався жалем за втраченими роками (мої однокурсники закінчували десь там університет, а я – «через день на ремень, через два – на кухню»), не знаючи ще того, бо й звідки було мені знати, що за тяжке прокляття письменник раніше чи пізніше щедро винагороджується.

Свої прозові спроби я висилав батькові й отримував від нього довгі й мудрі листи, в яких він суворо оцінював мою писанину, але й заохочував (я ті листи свято зберігаю донині), а одна його порада стала моєю творчою засадою, від якої я й донині ні разу не відступився: «Письменник мусить постійно вчитися і без упину працювати над словом, інакше не вмітиме і не матиме що переливати у творчість».

Я схопився, сприйнявши цю пораду: адже доля закинула мене на Закавказзя один тільки раз, більше не закине, коли ж я матиму знову таку можливість – пізнати життя цього неповторного краю, його мистецтво й культуру?

Я взявся за вивчення азербайджанської й грузинської літератур. Незабаром моїми кумирами стали Акакій Церетелі і Мірза Фаталі Ахундов, я почав писати вірші, наслідуючи великого грузина, й оповідання, сюжети яких навіювалися п’єсами знаменитого азербайджанця. Я захотів увіч пізнати обидві батьківщини письменників, а тому у вільний час блукав ізворами Малого Кавказу неподалік Гянджі, пішки добирався в аджикентські відроги гір до ока азербайджанської землі – високогірного озера Гйок-Гйоль, обкурювався солоним пилом євлахського степу (як болить мене серце, що там нині ллється кров); зачарований стояв перед пам’ятником Руставелі на проспекті в Тбілісі й спинався на Мтацмінду і хребет Шавнабада (і там нині ллється кров!) – й журився марністю набутих знань, не відаючи з причин зелепужної юності, що в житті людини, а тим паче письменника, ніщо не пропадає даром, що кожна зернина життєвого досвіду проросте у свій час.

Тож трапилося потім у моєму житті те, чого я тоді зовсім і не сподівався… Давно я вже зазнав насолоди від терпкої, з присмаком гірчичного зерна праці історичного романіста, мандрівки стали для мене не розвагою, а робочою потребою: та ось, проїздивши півсвіту, я враз шемно затужив за тим краєм, куди завели мене стежини юності, де дивиться в небо голубим оком озеро Гйок-Гйоль, де пливе, поєднуючи живильною артерією Грузію й Азербайджан, повновода Кура й куриться солоний степ біля Євлаха, де я збагатився творчістю Церетелі й Ахундова, Нізамі й Руставелі…

Восени 1978 року я приїхав сюди у складі делегації на Дні української культури в Азербайджані. Через двадцять п’ять років побачив мою Гянджу – на рівнині Шейха, у притворі гробниці Нізамі. З Дашкесанських гір вихоплюється той самий бурхливий Кошкор-чай, над яким за тридцять кілометрів від Гянджі скупчилося село Ял-кишлак, де стояли наші казарми, і схожі на азербайджанку Айну, в яку я був безнадійно закоханий, чорноокі красуні перуть білизну в річці, і такі ж як колись кучеряві хлопчиська, замурзані ягодами шовковиці, вибігають назустріч, і я втираю сльози, і приходить до мене святкове усвідомлення того, що моє серце міцно зрослося з цим краєм.

Секретар кіровабадського міськкому партії Гасан Азізович Гасанов, який нині обіймає високу посаду в незалежному Азербайджані, робить для мене й Івана Драча, з яким ми мешкаємо в одному готелі, парадоксальне відкриття: в Гянджі доживав віку цілком забутий у нас сподвижник Тараса Шевченка, засновник Кирило-Мефодіївського братства, вчений-поліглот, дослідник грузинської й азербайджанської літератур Микола Гулак.

Нам з Драчем соромно. У Гянджі є вулиця М. Гулака, на стелі в центрі міста серед нізамізнавців світу пишається його барельєф, а ми, українські письменники, не знаємо, куди він подівся після шліссельбурзького ув’язнення. Іван Драч з властивою йому наполегливістю спонукає мене написати пошуковий роман про М. Гулака: «Хто це зробить як не ти, ти ж знаєш кавказький антураж!»

Недовго гаючись, я виїжджаю у Гянджу й Тбілісі й збираю матеріал. Через кілька років за книжку «Четвертий вимір» мені присуджено Державну премію України ім. Т. Шевченка. Я незмірно гордий цією нагородою. Та чи не найкраще віддячила мені доля за мою вимушену солдатчину – визнанням грузинського письменника Рауля Чілачави і азербайджанського – Абдулли Аббаса, кожен з яких, не змовляючись, дав ідентичну оцінку моєму романові: «Цей твір міг написати тільки грузин»; «Цей твір міг написати тільки азербайджанець».

Ніщо не минає даремно для письменника, до того ж, заклятого музою Кліо.

…5 березня 1953 року раннім ранком розбудив наш полк у Ял-кишлаку металево-казенний голос Левітана: помер Сталін.

«Здох Сталін!» – мало не вихопилося мені з уст, та я силою згасив утіху в очах, глипнув на Василя, і він теж згасив радість; не дивлячись один на одного, ми притьмом вибігли на майдан.

Солдати й офіцери стояли розгублені, дехто втирав сльози. Сила Сталіна і його кліки була насправді диявольською: народ, повергнутий терором у дике рабство, де навіть людоїдство було звичайним явищем, не мислив свого існування без тирана. Тільки в очах Василя Палія кипів нестримний глум, і я боявся, що той насміх прочитають і стане Василь першим агнцем для заклання на тризні по бузувірові.

До мене підійшов комбат капітан Гольдман і прошепотів, перериваючи подих:

«Сержант Іваничук, тобі треба виступити нині на розводі зі словами скорботи».

Це було неможливо, я не міг, не мав права прославляти, хай і по смерті, виродка, через якого серед мільйонів невільників мучиться мій брат. Я сказав, опустивши очі:

«Не можу… Мені надто важко… Не вимовлю й слова».

«Я розумію тебе», – погодився капітан.

А Василь, слухаючи це, насилу стримував регіт, і я був у паніці: він таки засміється!

Слова скорботи виголошував хтось інший, а я думав про свою сім’ю, яка пережила – вже пережила найтяжче лихоліття. Я скоро вернуся додому, і ми з батьком будемо довго розмовляти, і завжди я буду ділитися з ним найпотаємнішим і вголос читатиму йому все, що написав.

А ще повернеться Євген. І припаде батькові до колін, благаючи прощення. А може, батько проситиме прощення в нього?

Перед моїми очима постала картина. Мене випустили з тюрми, я прийшов у Трач і застав Євгена ще дома. Він був одягнений у бушлат, з-під якого визирав кожух автомата.

«Я тебе не пускаю, – говорив батько ослаблим голосом. – Ти йдеш на певну смерть». – «Але ж не тільки я один, весь народ бореться». – «Це безнадійна боротьба». – «Але ж упродовж усієї нашої історії ми програвали в боротьбі. Чи ж це означає, що ми маємо назавжди перестати боротися?» – «Ти занапастиш нашу сім’ю», – благав батько. – «А інші не мають сімей, тату?»

Євген поцілував маму, кивнув мені рукою, ще зупинився на порозі.

«До побачення, татусю», – сказав.

«Я тебе проклинаю!» – забив батько головою об стіл.

«То чому, чому ви мене так виховували?!» – пролунала відповідь.

І друга картина. Я йду зі школи і бачу, як центром міста чотири енкаведисти ведуть арештованого. Крадькома придивляюся до нього: руки закладені за спину, обличчя в синяках… Мати Божа, це ж Нусько! Я знову біжу в Трач і кричу на порозі: «Сталося найстрашніше!»

«Вбили?»

«Ні, спіймали…»

«Пропали ми всі», – тільки й сказав батько.

Я осуджував Євгена аж до цієї миті – найрадіснішого траурного мітингу для всіх народів світу. У цю хвилину великих надій з приводу смерті тирана я подумав: «Слава вам, хлопці, що не зганьбили нашу націю і довели народам усієї землі, що не рабами єсьмо. Друга світова війна між державами світу тривала шість років, а українська партизанська боротьба – десять! Слава вам!» Мене демобілізували швидше за всіх – помер мій батько. Це було несправедливо, він мав усього п’ятдесят шість років і – дожив до смерті Сталіна. Сказав тоді полегшено: «Діти мої зійдуться до хати». І почав чахнути, никнути, ті сили, які тримали його перед обличчям смерті, вичерпались, і він тихо відійшов від нас, не діждавшись каяття сина і не покаявшись перед ним.

Я запізнився на похорон. Могила батька була ще свіжа, і мене діймало дике бажання розгребти її й востаннє глянути… Мабуть, тому, що не бачив батька в останню хвилину, він і досі приходить до мене в снах, і я дивуюся уві сні: хто пустив брехливу чутку про його смерть? Ми завжди з ним розмовляємо – бо не договорили – у трацькій хаті, а потім він каже «мені пора» і віддаляється, немов пливе, до горизонту. Може, це приходить до мене його молода енергія? Зрештою, я вірю в потойбічне існування людського духу…

Мати-вдова – їй виповнилося тоді всього сорок сім років – просила мене залишитися при ній і вчителювати в селі на батьковому місці. Та я поцілував її, взяв у рюкзак ворок кукурудзяної муки і глечик бринзи й далі пішов у світ райські сади садити. Я знав уже, чого хочу. Мій хребет зміцнів, і я вибрав для себе свій жанр: прозу!

У Львові знайшов Павличка. Він втішався тоді першою славою, вчився в аспірантурі, мав неабиякий авторитет, і сорокарічний ректор університету професор Євген Лазаренко був його приятелем. То був єдиний за моєї пам’яті ректор!

Ми пішли до нього. Я – у військовій уніформі, в сержантських погонах.

Євген Костянтинович – лисуватий, з випуклим чолом і відкритим благородним обличчям – уважно вислухав Дмитра, який просив поновити мене на другий курс. Потім пройшовся по кабінету, зупинився переді мною, пильно приглядаючись до мене, далі сів за стіл і мовив скрушно:

«Поновити його неможливо. Він же ж мав перерву в цілих чотири роки. До того ж, нині не серпень, а жовтень. На другому українському в цю мить Юрій Мушак втовкмачує своїм „ослам“, як він називає другий український, латину. Вже другий рік втовкмачує, а вони нічого не знають. Навіть найздібніший хлопець не може всього того наздогнати… Іваничук, – звернувся ректор до мене, – на другий рік поступите на перший курс, я вам гарантую».

«Не можете ви так зробити! – підступив до ректорського столу Павличко і твердо поклав на папери долоню. – А може, в цю хвилину ви вбиваєте письменника… Великого письменника!» – заволав Дмитро, звівши вгору руки.

Треба було чути, як щиро сміявся ректор.

«Ну й демагог, ну й нахаба!» – хлипав Лазаренко від сміху, пишучи наказ про моє поновлення на другому курсі українського відділу.

Перед дверима зали Коперника, біля тієї самої аудиторії, в якій мене чотири роки тому виключили з університету, я зупинився, зірвав погони і, не чекаючи перерви, тихо прочинив двері.

На мене видивилися півсотні здивованих очей незнайомих мені студентів, а професор Мушак – той самий дивак, який знав усі мертві мови світу, – не звертаючи на мене уваги, водно повторював латинське словосполучення й допитувався в аудиторії, яка це конструкція? Студенти мовчали. Я сів за першу парту, мізкуючи: а що ж, це справді за конструкція?

Мушак безсило розвів руками і аж тоді мене помітив.

«То, може, ви скажете, не знаю, хто ви такий і чого прийшли?» – звернувся він до мене.

«Ablativus absolutus», – скромно відказав я.

«А бачите – і на лекції не ходить, і знає!» – заспокоївся врешті Юрій Федорович.

Я знову став студентом.

8

Починаючи з цього розділу, я говоритму здебільшого про літературу.

Український народ, який в нерівних і програшних битвах утратив зброю і припинив народжувати політичних вождів, народ, якого окупанти позбавили навіть князів, гетьманів, отаманів, генералів – ворон не позбирає їх кісток, мусив витворити для свого порятунку новий політичний інститут, в якому б едукацію здобували не регіментарі, що із озброєним до зубів військом відвойовують народові незалежність, а мислителів, які йдуть на приступ ворожої фортеці з натужною мислю.

«Zmiana pozycji», – сказав би польський фацетист, а воно так і є: загальна концепція усіх моїх історичних романів теж зводиться в мене до єдиної формули «меч і мисль», яка означає переміну зброї, засобів боротьби.

Це закономірно, так воно є. «Зміна позицій» відбувалася не тільки в нас – багато народів у різні часи обирали своїми політичними вождями поетів (Хосе Марті на Кубі, Христо Ботєв у Болгарії, Шандор Петефі в Угорщині, перелік можна б вести й далі), проте в Україні політизація літератури набрала явної однобокості. Аж так багато літературних вождів як Україна не мав жоден народ світу – не було ніде в цьому потреби. В інших народів при першому спалахові боротьби за незалежність літературні провідці ідентифікувалися з політичними вождями і йшли на штурм чужої ворожої фортеці; в нас же ворожою фортецею став власний народ, його впродовж віків невпинно штурмують митці, хльоскають його нагайками, славлять і лають, повертають йому пам’ять, аби він не заснув мертвим сном і не став жорствою на завойовницьких трактах.

Тому в нас література стала функціональною, а не самодостатньою, як у більш цивілізованих народів; всі українські письменники досі були і нині є національно заангґажованими, творці незалежної поезії традиційно вважалися мало що не відступниками; гасло «мистецтво для мистецтва», що закликає до розвитку високої штуки як самостійного духовного самовираження, оголошувалося політичним гріхом, за який безжально шмагав українських модерних поетів своїм критичним канчуком Іван Франко.

А з Тараса Шевченка патріотична українська еліта, з одного боку, а російський держиморда – з іншого – спільно зробили ідола, і він з великого поета поступово перетворювався в рупор ідей національних організацій і соціальних станів; над ним маніпулювали, мов сектанти над Біблією, професійні політики й політичні невігласи, патріоти і яничари, свої макіавеллісти і чужі фальсифікатори, солодкі українофіли й закляті українофоби… І навіть ми, сучасні письменники, й донині цитуємо Шевченка де треба і не треба, підсилюємо його поезією свої політичні аспірації, а про його поетику, його науку мистецтва знаємо дуже мало, бо так мало мали часу – через постійну загрозу національного зникнення – вникати в секрети шевченківської поетичної творчості.

Проте без політизації літератури ми б не вижили як нація, давно б уже втратили не тільки мистецтво, а й елементарні національні ознаки; українські письменники протягом століть штурмували свій власний народ і таки перемогли його – пробили міцний панцир підневільної лінивості і сплячки, а за це платили волею і життям, висилаючи з-поміж себе на рідні барикади найкращих своїх представників: Шевченка – в солдатчину, Грабовського – в тюрму, Франка – на розтерзання польським шовіністам, Лепкого, Маланюка, Самчука, Багряного – у вигнання; віддали, зрештою, на смерть усе літературне відродження двадцятих років, загатили мордовські табори у сімдесятих і нарешті послали їх у перший український парламент, де вони, перемагаючи інфаркти, проголосили незалежність України.

У всіх письменників мого покоління, які вважають себе українськими патріотами, іншого засобу боротьби, ніж політизованість і літературна професійність, не було. Адже більшовицька система нічого позитивного у собі не мала – позитивним було тільки те, що її опротестовувало. В антирадянській мережі протесту на перше місце вийшла література, і тому більшовизм так нещадно з нею боровся.

Ми ще не знаємо, що з наших набутків залишиться жити в наступній епосі вільного національного розвитку. Можливо, найкращі наші твори стануть неактуальними й нецікавими. Будьмо до цього готові. А тому я закликаю нинішнє молоде письменницьке покоління йти в зворотному напрямку, проте – вперед: від політизованої літератури до чистого і незалежного мистецтва.

Усвідомлюю, що це не швидко станеться. До новітньої якості мистецтва ще довго будемо йти заанґажовані, проте неухильно звільнятимемось від політичної залежності. Паростки українського модерну ми вже бачимо – це передовсім поезія Ігоря Калинця, а теж Віктора Неборака, Івана Малковича, Василя Герасим’юка, Ігоря Римарука, проза Юрія Андруховича, Євгена Пашковського, Галини Пагутяк, Ярослава Павлюка…

На нинішньому ступені національного розвитку функція літератури повинна категорично змінитися: надалі письменники підуть уже не за схемою «література і держава», а навпаки – «держава і література», інакше навіть тоді, коли станемо зовсім незалежними, – залишимося нікому не цікавим народом на своєму духовному загумінку.

…Цей короткий розділ пишу 1 січня 1992 року. Настав перший Новий рік за незалежної Української держави. Вперше по телебаченню вітав наш народ не московський імператор, а український Президент – під звуки національного гімну, на тлі синьо-жовтих кольорів. Як не розірветься від щастя серце! Адже попереднє покоління ще гинуло в безнадії, переконане, що Україна навіки пропала. Чи міг хоча б на секунду уявити собі нинішній день мій стрийко Михайло Іваничук перед тим, як більшовицький убивця вистрелить йому в потилицю? Таж ні…

А втім, вірили. Адже писав Богдан Лепкий у своїй епопеї «Мазепа»:

«Нинішній програш (Полтавська битва) переміниться у завтрашню перемогу, бо перемінитися мусить, бо земля наша завелика, щоб її можна чужим шумовинням залити, і завеликий народ, щоб його можна винищити докраю або перетворити на чужий лад».

Вірили. Та це були тільки мрії: ніхто тоді не знав, у який спосіб можемо стати незалежними, маючи тільки обскубану літературу і не маючи елементарних державних ознак, не кажучи вже про армію. Я ще три роки тому в поїзді, коли ми верталися з Києва з установчого з’їзду РУХу, відказав скептично Михайлові Гориню, який передбачав парламентський спосіб боротьби за незалежність: «Твої б слова та Богові в ухо!»

А воно так і сталося. Наш народ нині не долив до моря крові, пролитої протягом віків за незалежність, більш ні краплі. Видно, досить було її – переповнилась чаша.

Та чи не проллє іще? Чи маємо ми вже незалежність? Ми ж працюємо й досі в старій скорумпованій системі: ніхто ще не поміняв державних механізмів, нова влада подекуди не вміє інакше діяти, ніж по-більшовицькому. Всі ж вийшли з тієї страшної школи. Корупція шаленіє й далі, чимало демократичних депутатів усіх рівнів ловляться на гачок мафіозі, підпільний більшовизм сіє загальне недовір’я до нової влади, змучений народ піддається провокаційним чуткам, жадає твердої руки і, звиклий до чужої, у власну тверду руку не вірить, і я не здивуюся, коли знову обдурений український люд піде громити нову владу й просити на свою шию варяга. А той варяг уже готовий до цього: з хижою усмішкою Камінного господаря він нетерпляче жде в своєму московському Білому домі, коли нашому недержавному народові увірветься терпець і зіткнуться ворожі угруповання під однаковими прапорами. Як у Грузії…

Не допустім до того, щоб нас і надалі запитували, що ми за народ такий? Кажуть, десь на початку нашого століття візитував у Києві Микола II. Милуючись мазепинським чудом – Миколаївським собором (його зруйнував Постишев у 1934 році), він запитав у прихожан: «Ви вдячні Мазепі за цей храм?» – «Аякже, ваша величносте, – відповіли прихожани, – він же його побудував». – «І проголошуєте йому анафему у цьому ж соборі щороку на Великдень?» – «Не можна інакше, всі проклинають, ваша величносте». – «І що ви за народ такий?!» – вигукнув цар, вражений нашою роздвоєністю.

Не допустімо. Виведім на правий суд новітніх псевдопатріотів-злодіїв, але не захитаймо віри до своєї ж влади. Бо загинемо.

Мусимо виховати почуття державності в психології нашого народу. Це довгий процес, коли брати до уваги, що державності ми, власне, й не мали. Хай у цьому допоможе новітнє українське – ще політизоване і вже самодостатнє – мистецтво.

І ці рядки – теж.

…У другому турі свого університетського навчання я свідомо почав виковувати з себе професійного літератора, втямивши, що, тільки так використовуючи власні здібності, можу вийти на передній край боротьби за незалежність України.

Тоді в політичній атмосфері вперше почувся запах відлиги.

Я застав в університеті тих самих викладачів і професорів, які були присутні на моєму consilium abendi чотири роки тому; вони мене впізнали, підкреслено тепло прийняли, доцент Федір Неборячок, який дослужився до заступника декана, призначив мене старостою групи, про старе ніхто не згадував, ніби його й не було, і я почав потроху забувати – боявся тільки зустрітися де-небудь з «Панчишиним» – мені здавалось, що вчеплюся йому руками в горло, чого потім не сталося, коли він зважився просити в мене вибачення, я тільки не прийняв його руки, тієї руки я не зможу прийняти вже ніколи: важив негідник ні більше, ні менше – а на мою долю. Та досить про це… Я втішався новим моїм життям і радів, що з людських облич сповзають маски страху.

Тюрма, проте, ще міцно стояла на своїх підвалинах, вона іще довго стоятиме, та сталося в просторому більшовицькому концтаборі те, що відбулося у справжніх каторжних тюрмах Воркути, Колими, Караганди, Магадана після зеківських страйків: знято грати з вікон й дозволено контрольоване спілкування із зовнішнім світом. Після розстрілу Берії народ ковтнув дрібку свіжого повітря.

Для львівської інтелігенції, а теж і студентів, стали можливі зустрічі (під пильним зором сексотів) з американськими й канадськими українцями – представниками так званої «прогресивної» еміграції, що зосереджувалася в ТОУК (Товариство об’єднаних українців Канади) та ЛАУ (Ліга американських українців): були це перші галицькі емігранти, переважно комуністи, які, проте, вигідно відрізнялися від наших партократів, оскільки виховались у вільному світі, – і ми ловили кожне їхнє слово.

Та куца можливість спілкуватися з іноземцями здавалася нам справжньою свободою, бо ми ще не знали і знати не могли, що, крім комуністичних українських осередків, існує в тій же Америці, а теж і в Канаді густа мережа українських національних товариств, де зосередилася головна маса другої і третьої еміграції – від комбатантів УГА і петлюрівської армії до комбатантів УПА, які, незважаючи на міжпартійні суперечки, а то й ворожнечу, заснували поважні видавництва й зайняли українські кафедри в університетах; ми не знали, що там працюють могутні українські письменники Улас Самчук, Василь Барка, Іван Багряний, Євген Маланюк, Богдан Кравців, що там скрупульозно досліджено творчість розстріляного українського відродження 20-х років і виходять твори Миколи Хвильового, Миколи Куліша, Михайла Грушевського; що в Гарвардському і Колумбійському університетах виросли поважні українські професори Омелян Пріцак та Юрій Шевельов; що працює в діаспорі невтомний літературознавець і критик Іван Кошелівець, який знає українську сучасну літературу набагато краще, ніж хто-небудь із материкових дослідників. Та навіть якщо хтось про них і знав, то мовчав, бо на них було накладено тавро «лютих ворогів українського народу», і лише трохи згодом наші продажні публіцисти – ревні борці проти «українського буржуазного націоналізму», вислужуючись перед більшовицькими хлібодавцями, як могли зневажали їх, брудно лаяли, принижували і висміювали, не усвідомлюючи, що цим самим інформують нашого читача про потойбічний український світ.

Потім, коли я видав першу свою книжечку новел «Прут несе кригу» (із повісті, яку написав у армії, тільки заголовок залишився), ректор Лазаренко, втішений, що Павличко не обманув, обіцяючи, що з мене вийде письменник, вислав цю книжку до ТОУКу, і на неї у своїй газеті відгукнувся Петро Кравчук, зробивши для мене перше міжнародне паблісіті. Згодом з Кравчуком ми подружили, я й донині не можу сказати про нього жодного лихого слова. Вони ж, «прогресисти», були на той час єдиними зв’язковими між нами й діаспорою: коли вся українська еміграція мала можливість слухати хор Вірьовки и дивитися ансамбль Вірського, то в цьому виключна заслуга ЛАУ і ТОУК. Проте півроку тому, коли я летів до Канади на запрошення вінніпезької «Просвіти» і в літаку випадково зустрівся з Петром Кравчуком, мені мимоволі стало шкода, що такі діяльні, як він, люди – а їх було чимало – через свою сліпу вірність комуністичним ідеалам навіки залишилися на узбіччі всеукраїнського культурного і політичного процесу…

Львівські студенти почали організовувати наукові гуртки і літературні студії – їх і далі контролювали ті самі череповські із комітету комсомолу, і, хоч хижа хватка більшовицьких кураторів помітно ослабла, залишився і продовжував все ж таки лякати нас зловісний їх оскал. Коли в малому актовому залі, наприклад, зачитували закритий лист Хрущова про культ Сталіна, і я, не приховуючи зловтіхи, голосніше за всіх плескав у долоні, Череповський «по-дружньому» порадив, щоб я вгамовував свої емоції, якщо не хочу бути ще раз виключений з університету. Проте вже ніщо не могло стримати відлиги: більшовицький кулак невтримно розтулювався. Дивувалась зима…

До університетської літературної студії належали тоді, крім її керівника Дмитра Павличка, – Ростислав Братунь, Василь Колодій, Григорій Глазов, Микола Петренко, Галина Леонченко, Володимир Лучук (найоригінальніший на той час поет-новатор), Григорій Печенівський, Георгій Книш, я, а на підходах з’явилися Роман Лубківський, Роман Кудлик, Дмитро Герасимчук, Михайло Косів, Ніна Бічуя… Остання, правда, – оте зарозуміле дівча з довгим до пояса русявим волоссям – незалежно і гордо косувала очима на поетичну рать, що збиралася в 114-й аудиторії, поолімпійськи зверхньо не сприймаючи наших традиційних соплів, і зухвало бомкала перед нами кольоровим м’ячиком: не знала, бідолашна, що незабаром сама прийде до нас і ніде від нас не зможе вже подітися, та назавжди залишиться самотньою зі своїм оригінальним і неприйнятним у нашій заполітизованій і сентиментальній читацькій громаді – модерним стилем…

Гай, гай – косяки золотих і срібних, більших і менших рибок гасали, метушилися в заплавах біля берега змілілої за час радянської посухи літературної ріки і не сміли, не могли іще вирватися з них у замшіле русло, по хребті якого повільно і сонно пливла протрухлявіла мистецька галера, на кормі якої сиділи й куняли за життя віджилі класики галицького культурного процесу – письменники Михайло Яцків і Денис Лукіянович, художники Іван Севера і Григорій Смольський, вчені Іларіон Свєнціцький і Михайло Возняк, композитор Станіслав Людкевич і ще багато-багато знаменитих дідуганів, які пристосуватися до нового життя не вміли, а тому нічого або майже нічого не творили; за штурвалом стояв колись доволі здібний, а тепер до всього збайдужілий Петро Козланюк, лоцманами на цій галері служили меценат молодих письменників, але затрачений на спекулятивній публіцистиці красень Юрій Мельничук та закінчений цинік Петро Інгульський, про якого говорили, що для того, аби публіку розсмішити, він ладен рідній мамі в очі плюнути, а барменом працював невтомний і винахідливий знавець галицького політичного життя, водно захмелений енциклопедист з потрощеним хребтом Тарас Мигаль. І тільки Ірина Вільде, вічно енергійна й мудра жінка, яка увібрала в себе всі галицькі достоїнства і гріхи, сиділа окремішньо на палубі із закоченими на ногах камашами і, спустивши ноги у воду, дивилася в наш бік, терпляче очікуючи, поки золоті і срібні рибки зважаться нарешті вийти в русло і всі зберуться біля її ніг.

Ми ж поки що спостерігали галеру збоку і, маючи про всіх пожильців свою нігілістичну думку, втішалися насмішкуватими анекдотами, які поширював про них читаючий люд.

Нігілістичну – тому, що твори старих композиторів ми не мали можливості чути, їх не виконували, художників – бачити, вони не виставлялися, а письменників – читати: книги замкнули від нас на сім замків у спецфондах, нам же залишили їхні покаянні сповіді на зразок спогадів Петра Карманського «Крізь темряву» або антиукраїнського памфлета «Під чужими прапорами», написаного войовничим українофобом Володимиром Бєляєвим до спілки з Михайлом Рудницьким, в яких Карманський і Рудницький, стоячи біля ганебного стовпа, самобичувалися за свою колишню участь в українському національно-культурному процесі. Хто цього не хотів робити або ж не вмів, тих партократи примушували виступати на велелюдних зборах з апологетичними промовами на тему «Що нам дала радянська влада», та дуже швидко їм довелося відмовитись від цих політичних експериментів, бо ті промови старих галицьких інтелектуалів, які ніяк не могли оволодіти секретами більшовицької демагогії, закінчувалися часто до сліз смішними курйозами.

Денис Лук’янович у доповіді про оновлений радянський Львів сказав, до речі, приблизно таке: «І ось коли ми ходимо вулицями нашого стародавнього і вічно молодого міста, то на кожному кроці бачимо радісні переміни. Ось центральний проспект, який називався колись Гетьманські Вали, має нині ім’я великого Леніна; ось у цьому прегарному будинку урядував колись чужинецький сейм, а сьогодні в ньому розмістився наш український радянський університет; вулиця Баторого названа ім’ям славного генерала Ватутіна, і на бічній Ватутіна у старовинному ренесансовому палаці мешкали колись курви, вибачайте – проститутки, а нині тут вища партійна школа».

Григорій Смольський промовляв якось у Спілці художників про лихоліття, які пережила багатостраждальна Галичина, і заговорився: «Була колись Австрія, ми боролися і чекали зміни. Потім запанувала над нами панська Польща, але ми далі боролися і чекали зміни. Якою страшною була німецька окупація, але й тоді ми боролися і чекали-сьмо зміни. А тепер маємо нашу рідну радянську державу, щоденно боремося за щасливе і радісне життя і – чекаємо зміни…»

Найточніше, проте, висловився з приводу політичних ситуацій у Галичині Станіслав Людкевич на з’їзді композиторів у Києві: «Пережили ми Австро-Угорщину, не стало на світі клаптикової імперії; перестраждали польську окупацію і дочекалися золотого вересня; навіть страшну фашистську окупацію витримали – загинув окупант, а тепер до нас прийшла рідна радянська влада – і нема на то ради!»

Жарти жартами, а старі живі класики замовкли, і довго про них ніхто нічого не чував, ото один лише раз сумна громада пирснула сміхом на похороні Іларіона Свєнціцького, коли Іван Севера закінчив свою жалобну промову словами: «Дорогий Йосифе Віссаріоновичу (мав сказати – Іларіоне Семеновичу), земля тобі пером». От в’їлося людям у пам’ять ім’я тирана!.. Сміх пирснув і раптом стих – не тільки тому, що сталося це у вельми траурну хвилину: кожен подумав, де б опинився Севера, якби він допустився подібного ляпу кілька років тому!

Старі класики прийшли до нас – і то частково – лише тоді, коли більшості з них не стало. Невтомний критик і літературознавець Микола Ільницький поволі, але методично повертав нам неповторного прозаїка-новатора Михайла Яцкова; зі скульптурними роботами Івана Севери я познайомився вже після його смерті; лекції із староболгарської літератури ми встигли ще дослухати у професора Свєнціцького: він у той час дуже вже забувався, проте ми були щасливі, що могли бачити і слухати великого вченого; другий великий учений Михайло Возняк прийшов на захист курсової роботи «Фольклорна основа „Тіней забутих предків“», матеріал для якої я зібрав ще до служби в армії під час пам’ятної подорожі по горах з Дмитром Павличком, та старий академік, як мені здавалося, був уже ніби відсутній, незабаром він і помер; а кантату «Кавказ» Станіслава Людкевича мені довелося вперше чути аж на 90-літньому ювілеї автора.

Думаю собі тепер, у своєму поважному віці, зі скрухою: ми найщасливіше покоління, бо нам судилося дожити до незалежності України, і водночас найбільш обкрадене інтелектуально. Ми самоуки або неуки, перед нами нині відкрився світ, ми проникаємо в нього і паленіємо від сорому за свою німоту, встилаємося своєї непрофесійності, недорікуватості в дискусіях; вінніпезький професор Мирослав Шкандрій, який мені в сини годиться, переходить у бесіді з мови на мову так легко, як я з української на російську, знає їх щонайменше п’ять, а ми мали таку високу професуру і в гімназіях, і в університетах – і не мали жодної можливості скористатися з її знань, бо комуністична система найбільше боялася національного інтелекту і якщо вже й не знищувала фізично його носіїв, то примушувала їх замовчувати настільки глухо, що в професора Рудницького, наприклад, який знав понад десяток мов, ми могли навчитися хіба що літературних каламбурів.

Воістину обкраденими збуджені, як передбачав колись Шевченко, і передовсім духовно. А тому мені стає страшно, бо наш бездарний український парламент (бездарний сьогодні – в самостійній державі, бо вчора він ще творив революцію) так мало приділяє уваги культурі, яка повинна стати головною підвалиною держави: хліб буде, і хліб ми з’їмо, а що, крім освіченості, є запорукою безперервного цивілізованого розвитку? Згадаймо хоча б Японію, яка так мало має території, власного хліба і скарбів земних, а завдяки високому розвиткові науки і культури диктує світові ринкові закони.

Але бачу вже я нове освічене покоління, яке надолужить те, що втратили ми. І якщо нині в українському парламенті, який є ні що інше як політичний бульйон, виросли такі професійні економісти, як Володимир Пилипчук, Олександр Барабаш, Віктор Пинзеник, юристи Сергій Головатий та Віктор Бедь, то можна сподіватися, що вже їхні учні будуть кваліфікованими будівниками України.

Тільки б ніхто не опікувався нами… Коли я проводив свою передвиборну кампанію, мій конкурент, трускавецький лікар Мирон Бучацький відповів одному ревному «опікунові», який переконував нас, що Україна сама існувати не зможе: «Не турбуйтеся нами. Лише вступіться з дороги, а нам залишіть пилу й сокиру. І ми здивуємо світ».

Не так воно просто, як говориться, але рація є в одному: стати багатим – матеріально і духовно – може тільки вільний народ.

Отож наше літературне покоління розминулося із ще живими тоді класиками, але так чи інакше мусило вийти на шкафут мистецької галери, де – біля штурвалу – зайняли місце літературні посередності, що їх згуртував біля себе збайдужілий до всього, крім міцних напоїв, голова Львівської організації Спілки письменників України Петро Козланюк, який сам – я повинен це сказати – посередністю не був: був він жертвою радянської бездуховності й безперспективності; стати справжнім письменником не мав мужності, а створювати читабельну комуністичну жуйку – пробував, але це йому не вдавалось, і він дочасу поламав перо.

Та знаходилась на палубі галери, на наше щастя, Ірина Вільде й сміливо виходив по трапу могутній письменник, до пори потім згаслий, – Григорій Тютюнник.

Атмосфера для нашого розвитку була більш-менш сприятливою: ректор Євген Лазаренко розбурхав сонне царство університету. Відбулося велике свято Франкового сторіччя, Нагуєвичі стали студентською Меккою; у Підлиссі, з ініціативи Лазаренка, при нечуваному за радянської влади многолюдці встановлено пам’ятник Маркіянові Шашкевичу роботи скульптора Дмитра Крвавича; відсвятковано в університеті 50-річчя Андрія Малишка, який до смерті перелякав партократію своєю промовою, спрямованою проти русифікації, але саме тоді зачаївся у львівському обкомі партії найлютіший ворог української культури Валентин Маланчук, який спочатку вижив зі Львова Євгена Костянтиновича, а потім взявся за всіх нас…

На моєму курсі стихійно створилася студентська літературна група, яку я назвав «Гомороси» (Голомбйовський, Моторнюк, Роман і Солтис); ми підпільно збиралися на квартирі найстаршого серед нас студента Антона Доценка, де провадили завзяті політичні дискусії. Антон, який відбув німецьку каторгу, був досвідченіший за нас, проте грішив тим, що вірив у радянську систему, яку, мовляв, можна вдосконалити (не картаю його, до такої містики вдавався і Горбачов), ми ж не вірили, і це було причиною наших тяжких суперечок і повного потім розриву.

Крім того, я очолив на факультеті офіційний літературно-науковий гурток, на засіданнях якого незабаром з’явилися молодші за мене студенти, серед котрих швидко вирізнилися Михайло Косів, Богдан Горинь, Богдан Василишин, Ігор Калинець. Підходила нова генерація, яка незабаром заграла в першу скрипку.

Мене настигала тридцятка. Я багато встиг пережити, й мені запраглося сімейного затишку. З коханням не щастило. Богдану Хому, з якою наші стосунки стали товариськими, я познайомив з моїм знаменитим другом, і вона скоро стала його дружиною. Сподобалася була мені Галя Леонченко – дуже освічена дівчина, яка прагнула стати новелісткою, але нею не стала, була вона, як і багато дівчат, закохана в Дмитра Павличка, і для мене в її серці місця не було; розлучаючись з нею, я запросив її до себе на Новий 2000 рік, вона радо прийняла запрошення, але не дожила, бідна, і мені її дуже шкода. Справжнім і воістину нещасливим коханням була в мене Валя Бедюк – розкішна дівчина з русявою довгою косою, і я сам не знаю, чому ми не зійшлися, адже симпатизували одне одному. Я й донині її кохаю, ту, яку знав, і дякую долі, що ні разу не показалася вона мені у старшому віці, хоча й телефонувала не раз; не треба розчарувань…

Я щасливо закінчив університет, втішився дебютом у журналі «Жовтень», теж щасливо, як виявилося потім, одружився з учителькою, яка працювала в Трачі і мешкала в моєї мами, Софією Денегою, родом з Войнилова, і ми обоє почали працювати в містечку Щирець на Львівщині учителями тамтешньої середньої школи.

З цього часу розпочалася моя професійна літературна праця.

9

За своє життя я лише тричі змінив місце роботи: п’ять років учителював, два ось уже роки працюю у Постійній комісії Верховної Ради України з питань культури, а між тим – цілих двадцять сім літ – обіймав посаду завідуючого відділом прози в редакції журналу «Жовтень» (нині – «Дзвін»).

І якщо за цей спорий відрізок часу мені пощастило знайти, підтримати, окрилити щонайменше сотню молодих прозаїків і вдесятеро більше тихих і войовничих графоманів відтіснити від літератури, то в цьому велика заслуга першого мого метра Григорія Тютюнника, який проскакав по українському літературному видноколі на баскому огирі, достоту як його родич генеральний хорунжий армії УНР Юрко Тютюнник у свій час – бойовими шляхами; схарапудив і вбоки розігнав гнилу мерву на дзеркалі української мистецької стариці, учинив у замшілій течії могутній вир і сам канув у нього, наздогнаний німецьким осколком, який давно носив під серцем, і другий з тютюнниківського роду підтвердив прокляття, яке над ним висіло: найстаршого Юрка поцілила в потилицю більшовицька куля, наймолодшому ж, Григорові, свої збільшовичені недоноски зсукали петлю, – всі три Тютюнники загинули на п’ятому десятку життя, залишивши в серцях людей нестертий слід і нестерпний біль.

Не буду аналізувати письменницький доробок Григорія Тютюнника, його твори, а особливо роман «Вир», належно оцінені нашою критикою, писав про Г. Тютюнника і я; хочу лише згадати про ті миті, які в’язали мене з ним, впливали, виховували, стимулювали мою працьовитість і чуйний слух на несміливі, але чисті голоси літературних талантів.

Я познайомився з Григорієм Тютюнником ще студентом третього курсу – у редакції журналу «Жовтень», де він тоді працював на посаді завідувача відділу прози. Вкотре уже (а тепер вирішив: востаннє) – зайшов сюди з рукописами своїх перших новел. Я вже тут бував і щоразу повертався ні з чим, вірніше, із тією самою порадою: «Більше читайте, вчіться у…» То були добрі поради і справедливі оцінки моїх перших спроб, та давали мені їх якось сухо, казенно вбивче.

Того дня за столом сиділа незнайома мені людина. Великоголова, тяжка й понура. На мене глянули втомлені очі й пройняли всього: були виразні, розумні й вимогливі. Зізнаюсь, я вже й не чекав якоїсь підтримки від цього непривітного на перший погляд чоловіка. Але почалася розмова, і всі мої упередження відразу пропали. Я побачив перед собою сердечного, розумного і щирого друга. Він розпитав, коли я почав писати, якими темами цікавлюся, сказав, між іншим, що не варто бути аж таким сором’язливим, хоч, як я помітив, моя хлоп’яча скромність йому сподобалася. Він у моїй присутності прочитав оповідання і сказав: «З вас, можливо, буде письменник. Але принесіть мені щось нове. І передрукуйте на машинці, будь ласка».

Я вийшов у коридор і подався сходами вниз, збентежений, стривожений – це ж уперше я почув від письменника добре слово про свої спроби, – та водночас і зажурений: грошей на передрук у мене не було… Враз почув чиюсь руку на своєму плечі. «Не загнівайтесь, – промовив Тютюнник, уникаючи мого погляду. – З першого гонорару віддасте. Це для друкарки». Він вклав у мою нагрудну кишеню кілька купюр і квапно подався нагору.

Доброта, відвертість і простота Тютюнника просто вражали: він уголос говорив усе, що думав про себе і про людей. Заступникові головного редактора Петрові Інгульському сказав якось: «Твої нариси літературі не потрібні, хіба тобі самому», за що той обзивав його поза очі «геніальним ефіопом», маючи на увазі смаглявість Григорія. Мені якось сказав на вулиці: «Я буду повертати вам новели так довго, як Флобер Мопассанові, аж поки ви не принесете мені свою „Пампушку“». А коли я зайшов до нього з новелою «Доктор Бровко», якою потім дебютував, він прочитав, усміхнувся і сказав таке: «Я на гарматний постріл не підпускаю пробивних, а ви скромні, тому я згоден бути вашим меценатом».

Якось запросив на каву – Тютюнника, Мигаля і мене – єврейський письменник Олександр Лізен, і Григорій Михайлович за столиком ділився з нами своїм задумом написати роман «Вир». Він, пам’ятаю, розповідав моторошну картину з часів голоду: дівчинка затиснула в долонці галушку і втікала з нею від сільрадівського опричника, а він таки наздогнав її, вибив з рук галушку й розтоптав (цей розділ цензура зняла з «Виру»); закінчив Тютюнник свою розповідь, без тіні позерства, так: «Я напишу прекрасний твір, я вже бачу його». А коли написав книгу, то у великій радості сказав привселюдно: «Хлопці, я чую, як до мене йде слава». Немало з цього приводу лихословили потім високопосадові спілчанські графомани, особливо Микола Романченко. Та Тютюнник і не оборонявся: він бажав слави, як орач дощу після сіяння чи сонця у жнива, і радів нею так, як добрий хлібороб густими сходами пшениці.

На посаді завідувача відділу прози Тютюнник працював недовго: після виходу в світ першої книги роману «Вир» він застряг у своїй Кам’янці-Бузькій – писав другу книгу. Я працював у Щирці, та до Львова приїжджав щотижня і часто з Тютюнником зустрічався. Якось я запитав його, звідки він черпає таку дзвінку мову. «Від бабусі Орисі, моєї тещі з Шилівки, – відказав Григорій Михайлович. – Я приїжджаю до неї, викликаю на розмови, а часом і спровокую сварку з сусідкою. Такої лексики і в Грінченка не знайдете».

Про смерть Григорія Тютюнника я дізнався, перебуваючи у відрядженні у Владивостоці. Не був на його похороні, тому й донині запам’ятався мені таким, яким бачив його востаннє перед своїм від’їздом. Я проходив парком Івана Франка і помітив Григорія на лавочці. Підійшов ближче і зупинився. Тютюнник сидів, ледь відкинувши голову, і не бачив ні перехожих, ні мене. Обличчя його було натхненне, осяяне внутрішнім світлом. У чистих виразних очах лягла задума, біля кутиків уст збіглися скорботні складки, запорошена сивиною чуприна впала на чоло. Я тоді вперше побачив, який він вродливий. Таким залишився в моїй пам’яті й донині.

…На палубі львівської мистецької галери застали ми уцілілого представника розстріляного українського відродження тридцятих років – обкраденого, змученого двадцятилітньою каторгою і на диво життєрадісного та по-дитячому наївного Володимира ҐЖицького.

Після довжелезної перерви вийшла у світ його збірка оповідань «Повернення». Ми, наймолодше тоді літературне покоління, просто-таки накинулися на ту книжку, й була вона для нас відкриттям, і радістю, і святом: кожен з нас знав, що ім’я автора «Повернення» лунало вже колись доброю славою, що знаменитий роман «Чорне озеро», якого ми поки що не мали змоги прочитати, ще у двадцятих роках увійшов у золотий фонд української класики.

Невелику книгу новел про мужніх людей далекої Півночі, особливо новели «Лось», «Помста», «Самшитовий гай», ми зачитували до дірок, відкриваючи для себе дивний чар екзотичної тундри, яку так майстерно, з любов’ю і з відтінком легкої туги змалював ще не відомий нам Володимир ҐЖицький.

Якось я зайшов до редакції журналу «Жовтень», і головний редактор Юрій Мельничук представив мене поставному, з високим чолом і дбайливо зачесаним набік волоссям чоловікові. Був він не молодий, але й зовсім не подібний на шістдесятирічного діда; орлиний ніс, дещо скептично закроєні губи й добрі очі приваблювали й заполонювали.

«Гжицький», – назвав себе чоловік, а мені за невблаганною асоціацією уявився той із одноіменного оповідання гордий, благородний і граціозний лось, і таким – добрим, ніжним, вірним і непоступливим – я сприймав письменника до останнього дня його життя.

Ані сліду втоми, ні тіні озлоблення після тяжких життєвих випробувань не бачили ми в його поведінці, не чули в його мові. Невсипуща енергія, допитливість, широко відкритий погляд на довколишнє життя, доброзичливість, вибагливість і спрага пізнання характеризували його протягом останніх двох десятиліть життя і праці.

Давно немає серед нас Володимира Зеноновича. Не залишив він після себе надто гучної слави, і в цьому не його вина, а кривавої комуністичної системи: високі літературні набутки двадцятих років не вдалося йому закріпити новими, ще сильнішими творами; другий період його творчості, після повернення з каторги, позначився, за невеликими винятками, автобіографічністю і не першого штибу конформістською мемуарністю, що поставило його твори в кут літературного процесу.

Вірю, настане час – і до творчості ҐЖицького звернеться із особливим зацікавленням незнане ще нині покоління читачів, яке, відвіюючи в його книгах зерно від полови, розпізнаватиме в них складну епоху в історії нашого народу – період першої половини двадцятого століття.

Мені неодноразово доводилося вирушати з ґЖицьким у далекі й близькі мандрівки. Це були радісні для мене хвилини, а водночас і клопітні. Педант зроду, Гжицький не терпів запізнень. Коли хтось не приходив вчасно, він втрачав настрій і покидав компанію. Відчуваючи, що шагренева шкіра його життя невблаганно скорочується, а відібрано в нього було цілих двадцять літ, він жадав побачити якнайбільше, якнайповніше насититися враженнями, і горе було тому, хто заперечував йому, що є кращі гори в світі, ніж Карпати, – коли ми бували в Карпатах; на Кубі він співав іншої – невдоволено бурчав, коли хтось не захоплювався королівською пальмою чи орхідеями, а на бідного Якова Стецюка привселюдно насварив, коли той, кваплячи його до автобуса, не дав надивитися на мініатюрного колібрі, що довгим дзьобиком спивав нектар з троянд над Когімарською затокою.

Володимира Зеноновича, який хворів алергією до фальшу й брехні, легко було здурити, що ми незлобливо й робили: він ніколи не ображався, коли ми, молоді, добродушно забавлялися його наївністю.

«Чого ти отруюєш себе тими цигарками, сину?» – запитав він якось одного жартуна-поета. «Нікотин розбуджує уяву», – бовкнув поет. «Справді?! – попросив ҐЖицький цигарку і, затягнувшись, сплюнув. – Ні, це неправда, ніяк не можу в таке повірити – паскудство, та й годі!»

Не забуду, як у залі абстрактного мистецтва в гаванському Капітолії він довго й терпляче розглядав живопис, намагаючись знайти сенс у гармонії кольорів, все розпитував товаришів, що вони бачать у тій чи іншій картині, прислухався до чужої думки, сумнівався, проте категоричних висновків не робив. Та ось, коли ми підійшли до якоїсь потвори, звареної зі шматків покрученого металу, й екскурсовод почав пояснювати, що ця скульптура символізує любов, ҐЖицький вибухнув гнівом: «Хто сміє так трактувати кохання?!» – заволав.

У житті, як і в творчості, ҐЖицький був ніжний, людяний, проте я довго не знав, що він володіє справжнім почуттям гумору. Одного разу мені було соромно і навіть страшно: Володимир Зенонович дізнався, що я в компаніях наслідую його голос, манери, жести. Запитав мене, чи це правда. Я змушений був зізнатися.

«Тоді, синцю, – сказав він, – зробиш це при мені в Спілці на новорічному вечорі».

Я виконав його просьбу і чекав суду.

«Не забудь це зробити тоді, як мене не стане», – мовив ҐЖицький, коли я виконав «номер».

Я це й зробив на поминках по ньому, хай простить мені Господь.

«Як мене не стане…» – ҐЖицький часто повторював ці слова немовби жартома, не видно було, щоб він заглиблювався у їх фатальний сенс, – так, ніби й не вірив, що це може коли-небудь трапитися. Якось, вислухавши скаргу значно молодшого від себе чесного й нудного письменника Дмитра Бандрівського на старечі хвороби й немочі, сказав до мене з глибокою скрухою: «Не хотів би я дожити до такої старості!»

Шанований автор «Жовтня» Володимир ҐЖицький майже щодня широко, аж сипалася з одвірків штукатурка, відчиняв двері редакції – не з метою дізнатися, в якому номері йде твір, а так: «побачити вас, мої любі». Сідав, розповідав якусь стару пригоду, пересипаючи розповідь емоційними вигуками «Царице небесна» – тоді хрестився, і поруч – «о катюга вусатий!» – тоді спльовував; потім розпитував нас про дітей – своїх не мав, посилав усім повітряні поцілунки, й усміхнений та дужий сімдесятисемилітній дід буквально збігав сходами вниз, бо в нього ніколи не було часу…

…Кілька слів про великого химородника і характерника, батька української модерної новелістики Михайла Яцкова, який у двадцятих роках замовк назавжди і спілкувався – до нас – хіба лише з однією Іриною Вільде.

Тяжка письменницька доля випала йому. Найталановитіший член літературного угруповання «Молода муза», яким опікувався і не раз батожив – заслужено і незаслужено – Іван Франко, завжди, проте, виділяючи на перше після Стефаника місце молодого модерного новеліста, Михайло Яцків у перші роки польської окупації в Галичині став несподівано для всіх колабораціоністом, за що його збойкотувала галицька громада, і він назавжди замовк, не написавши більше ні рядка не те що художньої прози – навіть підпису свого ніде не ставив.

Найдужче зневажав його посередній прозаїк Денис Лукіянович, про якого писала колись Леся Українка, що його твори читати – все одно що жувати вату, – він називав його «хрунем». Мені самому доводилося чути: маленький гном з довгою білою бородою, який завжди чомусь сидів у президії й іншого місця в залі засідань Львівської організації Спілки письменників для себе не знаходив, попискував картаво, коли до зали заходив Михайло Яцків: «О, х’юнь пйийшов!» І коли хтось не розумів, що сказав Лукіянович, Михайло Рудницький, який завжди сидів у передньому ряді, пояснював: «Він каже, що до нас зайшов хрунь».

Рудницький теж був вартий свого. Ерудит, скептик і літературний цинік, він водно глузував з молодих поетів, які читали в залі засідань свої поезії або виступали із роздумами про літературу; кидав з першого ряду в’їдливі репліки, які згодом усім приїлися й остогидли: «Назвіть хоча б двох французьких поетів», «Щоб говорити про „Варлаам і Йоасаф“ Франка, треба знати стільки мов, скільки знав він», а найулюбленішою його фразою було: «Ваші вершики можна читати знизу вверх і зверху вниз, і від того їх зміст не міняється».

Мав Рудницький необережність сказати це на адресу молодого Павличка, і той тяжко відомстив професорові. Переклав «Осінь» Пушкіна українською мовою з останнього рядка доверху (Стояв листопад біля двору, Надходила нудна пора – і т. д.) і прочитав на засіданні поетичної секції, видаючи вірш за свій. Рудницькому поезія сподобалася, він схвально похитував головою й почісував пальцем борідку, а Павличко, закінчивши, сказав: «Так ось, Михайле Івановичу, я щойно прочитав знизу вверх вірша Пушкіна „Осінь“ у своєму перекладі». Пирснув у залі сміх, Михайло Рудницький вийшов, на засідання більше не приходив, і від цього ми, звісно, багато втратили.

Але – про Яцкова. Надходила відлига шістдесятих років, і молоді письменники потягнулися до чистих джерел, відшукуючи в літературній спадщині і в сучасній поезії те справжнє, що не було вражене фальшем і політичною спекуляцією. Знайшли молодого Тичину, Фальківського, Зерова; відкрили поетичну скарбницю Богдана Ігоря Антонича; я вчився лаконічності в Івана Керницького («Святоіванські вогні»), а зразком лапідарності була для мене новела Михайла Яцкова «Гермес Праксителя».

Аж потім я дізнався, що львівські молоді літератори (працював тоді в Щирці) за кілька років до мене відкрили для себе Михайла Яцкова: внадилися до нього, слухали з відкритими ротами його цікаві розповіді про літературне життя минулого століття і водили старого на каву, бо любив метр добре й випити. Та коли ті безпардонні молодики – В. Лучук, М. Петренко. Б. Горинь – намагалися завести Яцкова в третю або четверту кав’ярню, він вивільнявся з рукавів свого чорного сюрдута з кротовим коміром і втікав додому, знаючи, що на другий день хлопці принесуть йому сюрдут і викуп – «бенькартик» монопольки.

Звісно, всього цього я не знав, коли з тремтінням у серці переступав поріг його квартири по вулиці Мечникова. Зробив я це з лукавої намови директора видавництва «Каменяр» Дмитра Цмокаленка. Мені було запропоновано вступити до Спілки письменників – я збирав рекомендації. Мав уже їх дві – від Ірини Вільде і Дмитра Павличка, а за третьою зайшов до видавця моєї першої книжки Дмитра Цмокаленка. Цмокаленко мене не любив: я писав інакше, ніж його пристосовницьке покоління, він у нас, молодих, небезпідставно вбачав майбутню опозицію прокомуністичному письменницькому кланові і, звісно, рекомендації дати не хотів. Та щоб якось викрутитися, підступно порадив вдатися до Яикова («О, як він дасть рекомендацію, то тебе приймуть без жодного слова!»), знаючи наперед, що Яцків жодної цидули за своїм підписом нікому не дасть.

Мені відчинив двері старезний вісімдесятип’ятилітній дідуган з обвислим аж на груди жировим волом і довгим тонким носом, що хилитався, мов п’явка; чорні гострі очі, що збіглися до перенісся, пройняли мене недовірою, цікавістю і лукавим блиском; не маючи вже аж надто доброї пам’яті, старий подумав, певне, що це прийшов до нього Горинь або Лучук, постояв якусь мить – чистий тобі римський патрицій у банному халаті – і помахав сварливо пальцем:

«А бенькартика приніс?»

Я не зрозумів. Вийняв із внутрішньої кишені піджака свою тоненьку книжечку «Прут несе кригу» і, подаючи йому, мовив затинаючись:

«Я… Я хочу вам подарувати…»

«Ого-го, пишеш! Це добре! – вигукнув Яцків, забираючи в мене книжечку. – А пляшечки не приніс?»

«З чим – пляшечки?» – запитав я, відчуваючи, як душа йде в п’яти.

«Таж не з водою… Не приніс? Ну, то принесеш другим разом».

Я втямив, що мені треба йти геть, але все ж наважився сказати, чого ж врешті-решт завітав до нього.

«Я вступаю в Спілку письменників і прошу вашої підтримки».

«А що, не приймають? О-о, вони такі, я їх знаю! То скажіть їм, що старий Яцків стоїть за вас по-козацьки – ого-го!»

«А ви мені це „ого-го“ напишіть», – випалив я.

Він глянув на мене, мов на ворога, і відказав коротко:

«Е ні. Щодо того – то ні!»

Я аж тепер зрозумів, що мене обдурено, і позадкував до дверей. А Яцків умить забув про мене, сів за бюрко в своє вольтерівське крісло і, покручуючись на ньому то в один, то в другий бік, розгорнув мою книжечку і почав читати новелу «Бузьків вогонь», якою збірка врозпочиналася.

Я затамував подих і стояв біля порога. Яцків читав, читав, потім шморгнув носом, взяв ручку, аркуш паперу і довго щось писав. Коли закінчив, сказав сам до себе: «О, я в молодості вмів ще краще писати! А тепер мене знають більше в Японії, ніж дома». Він глянув на двері й зовсім не здивувався, що я стою іще біля порога.

«На! – подав мені записаний папір. – Але на другий раз без бенькартика не приходь».

О, що то була за рекомендація! Й говорити незручно…

Мене прийняли до Спілки, як і передбачав Цмокаленко, – «без жодного слова». Я справив у ресторані бенкет, а Ірину Вільде попросив, щоб вона привела і Яцкова.

Яцків мене не впізнав. Він сидів за столом, попивав коньяк і був відсутній. За рік його не стало. А тоді, на бенкеті, Ірина Вільде вилила мені на голову чарку горілки і поблагословила в літературу. Я назвав її «нанашкою», і це ніжне прозвисько залишилося за нею назавжди: хотів назвати нанашком і Яцкова: виголосив тост за його здоров’я, подякував за рекомендацію, та він нетерпляче похитав носом-п’явкою і мовив:

«Юначе, я тридцять років нікому нічого не підписую і нічого не пишу, та й вас бачу вперше».

Нині, дякуючи Миколі Ільницькому, ми маємо опубліковані всі твори Яцкова і пишаємося знаменитим письменником. Чи додасть щось до його імені цей мій спогад? Можливо…

Про молодомузівського характерника можна – і варто – написати цілу книгу. Його образ я вивів у романі «Шрами на скалі», проте дуже фрагментарно – Яцків заслуговує на більше… Та ми й донині вражені комплексом неповноцінності. Вічно осміяні і чужим сміхом принижені, втратили почуття самоіронії, не вміємо кепкувати самі з себе, боїмося сказати звичайну правду про великих людей, творимо з них ідолів і залишаємося нудними, мов старі діви або монашки, і зрештою, будучи такими, створюємо й нудну літературу. А потім скаржимося, що нами не цікавляться чужинці…

Тут би годилося відвести цілий розділ для Ірини Вільде. Та боюся, що не зумію цього зробити: вона увійшла в моє життя як рідна, як справжній приятель. Я любив її і сперечався з нею, я навіть посмів одного разу не прийти до неї на багатолюдні посиденьки в день її народження: перед тим вона необачно скомпрометувала себе неприхильною, з політичною інкримінацією, статтею проти молодих письменників – було й таке, хай їй Бог гріха не пише… Якось з Романом Кудликом ми серед ночі втекли із її дачі в Дорі, не витримавши міщанської компанії. Вільде, у свою чергу, сварила мене, мов мама, коли я без рації задирався в суперечках, – та це були стосунки сина з матір’ю, а про маму що напишеш – тільки й те, що вона мама.

Вільде була єдиною особою серед львівських письменників, біля якої гуртувалася літературна молодь. Вона була енергійною, дотепною, деколи смішною – якщо брати до уваги її забудькуватість і недбалість щодо зовнішнього вигляду, але завжди цікавою і мудрою. Новаторка у прозі, сама чужі новації не завжди сприймала, і прикро не раз було Ніні Бічуї, яку Ірина Вільде називала донею і водночас зізнавалася, що не вміє читати її творів.

Не можу пробачити їй змарксищення знаменитої епопеї «Сестри Річинські» – як те все тепер відредагувати?

Але й не міг я натішитися її пожадливістю до життя: де тільки її не носило! То Японія, то Америка, то Коломия, то Москва… Ну, а що б ви сказали на те, що одного разу, вибравшись із своєю мамою на весілля до її далекої родини в селі Микитинцях на Косівщині – у той глухий закуток за річкою Пістинькою, через яку треба було вміти перейти хисткою кладкою і не запаморочитись, – побачив я за весільним столом на чільному місці свою «нанашку»!

«Хлопці, кудись поїдемо! Виберемося в гори на санки! Поїдемо бригадою в рідні села, і по тому, як нас там будуть приймати, дізнаємося, хто ми є! Хлопці, скільки я можу бути між вами наймолодшою?»

А на моїх сорок років вона принесла в подарунок свій п’ятитомник з таким автографом: «Може й таке бути, що ці книжки, Романе, переживуть твоє й моє життя. Хай тоді знають нащадки, що нас з тобою в’язала козацька приязнь – ніжна і сувора».

Тож, напевно, зможете, дорогі читачі, уявити мій біль, коли настав такий страшний і несправедливий час, що Ірина Вільде мене не впізнала, і навіть моє прізвище нічого для неї більш не означало…

Постать Вільде буде присутня у моїх спогадах весь час. Хай буде благословенне її ім’я.

1961 року я перебрався зі Щирця до Львова. Довго не зустрічав однодумців, і мене загрозливо засмоктувала чужа компанія. Я зблизився з Петром Козланюком, але ж його «собутильниками» були Романченки і йому потрібні графомани, що плазували перед «вуйком» і тікали від нього й доносили кому треба, коли він, сп’янівши, затягував стрілецької «Вернуться ще тії стрільці січовії, задрижить тоді Варшава!».

Любив я Юрія Мельничука: він так багато зробив для мене, публікуючи і всюди рекламуючи мої писання. Але не міг Юрко стати моїм другом – адже все своє коротке творче життя змарнував на блюзнірські памфлети, в яких очорнював історію Галичини і її стражденний народ. Не знаю, в ім’я чого робила це така талановита і вродлива людина. А задля кар’єри – більш нічого.

Тарас Мигаль, мій земляк і приятель, робив таке саме не задля кар’єри: через свою відданість Вакху жодного вивищення він здобути не міг. Коли п’янів, обзивав себе найгіршими словами, каявся, а потім переконував, заспокоюючи мене й себе самого, що пише антинаціоналістичні памфлети задля популяризації заборонених імен та ідей. Можливо, так воно й було – але якою ціною! Письменник, який написав найкращий і найправдивіший твір про часи німецької окупації у Львові «Шинок „Оселедець на ланцюзі“», людина енциклопедичних знань, сердечний і добрий чоловік – свідомо йшов із світу з неславою.

Найстрашніше те, що вороття до національної порядності цим людям не було. Хто вкусив плоду із комуністичного дерева пізнання зла, той був злом покараний, а добра уже принести не міг, як би не переконував себе, що замасковано чинить справедливе діло. Хто раз піддався спокусі більшовицької змії, тому ворота у світ порядності назавжди закривалися.

У таке оточення потрапив я, переїхавши із Щирця до Львова. Не обливаю брудом цих людей – вони були жертвами комуністичної системи. Та між ними залишатися мені було б смерті подібно. Що сталося із здібними людьми Богданом Василишиним і Аркадієм Пастушенком? Зазнавши дешевих вигод і сумнівної популярності, ці молоді й енергійні люди пішли далі за своє оточення…

Доля була для мене милосердною. Я знайшов молодших за себе друзів – чистих, мов кришталь, згуртував їх біля себе і з ними – окремою міцною ланкою – увійшов у гурт Ірини Вільде, з ними перебув лихоліття сімдесятих років, і сьогодні у незалежній Українській державі йдемо ми разом визначеним нам відрізком життєвої дороги.

10

Лютий 1992 року. Розпочалася П’ята сесія Верховної Ради України. Приватизуємося, воєнізуємося, окультурюємося. В село повинен повернутися господар, на сторожі держави має стати Українська Армія, парламент приймає нарешті Закон про культуру. Одеський, Прикарпатський і Київський військові округи присягнули на вірність Україні, крім головнокомандуючих – Президент замінив їх іншими. Адмірал Касатонов не допустив українських депутатів на кораблі, ситуація загострюється, Кравчук вимагає від маршала Шапошникова зняття з посади командуючого Чорноморським флотом. Ціни ростуть, карбованець втрачає будь-яку вартість, Українська держава чекає своєї валюти.

Видавництва, преса, зрештою вся культура віддана на поталу ринкового хаосу, хоч до справжнього ринку ще далеко. Гинуть газети і журнали, закриваються видавництва. Українські письменники, які створили «Просвіту», РУХ, Народну Раду і врешті-решт були ініціаторами проголошення незалежної України, перші постраждали від самостійності: не мають можливості видавати свої книги, національна література відтісняється на ринку російськомовною бульварщиною і порнографією.

Комуністичні й націоналістичні екстремісти чекають соціального вибуху знедоленого люду, щоб захопити владу. В Одесі бойовики з Української націоналістичної партії проголошують винятковість української нації, яка повинна завоювати світ і стати імперією; імперські недобитки в Москві виходять на демонстрації з портретами Сталіна, а в Україні народний депутат Олександр Мороз збирає комуністичний люмп під червоні прапори Соціалістичної партії України.

Нині, як ніколи, треба бути єдиними. Та чи може бути єдиною зчервивлена традиційною охлократією і комуністичною автократією українська нація? Видно, поки що не може. Монолітний РУХ розколюється, і вбиває в нього клин не хто інший, як В’ячеслав Чорновіл, пекуча спрага влади якого не вгасилася на президентських виборах і не зреалізувалася на посаді голови Львівського облвиконкому. Чого в нього більше – патріотизму чи егоцентризму? Нині треба підтримувати Президента, а не боротися з ним, в опозицію до нього стали сьогодні колишні партократи, Народна Рада вийшла з опозиції, хіба цього не розуміє Чорновіл?.. Але як казав хтось із моїх знайомих: людина перевіряється владою і горілкою. Чорновіл не п’є…

Я дивлюся все-таки з оптимізмом на цю тяжку ситуацію. З біди ми вийдемо, як тільки відсунемося подалі від Росії. Росія ніколи демократичною не буде, імперський шовінізм – у душі майже кожного росіянина. Тому підтримуймо зовнішню політику Кравчука, який прагне наблизити Україну до демократичної Європи. Тільки там наш народ пройде школу справжнього демократизму: про це говорив ще Микола Хвильовий.

«Хто ж він – Кравчук? – запитали мене вчора у Вінниці, куди я їздив на літературні – нарешті літературні – виступи. – Патріот чи заложник престолу?»

Не знаю. Те, що він робить нині, можна робити тільки з патріотичних спонукань. Він гордо і незалежно веде себе супроти Росії, відверто називає російських шовіністів держимордами, я не бачу в його поведінці ні тіні страху чи залежності. Так хто ж він – Кравчук, вчорашній комуністичний партократ? Справді – Мазепа? Але на нинішній день кращого – хитрішого, зваженішого й рішучішого президента годі й видумати. Проте не квапмося з оцінками: ми ще не знаємо, чим дихають вчорашні комуністи, котрі стали нині при кермі незалежної України. Чи не загрожує нам комуністична самостійність?

Одне слово – цьогорічне Різдво проминуло хоч і в тривогах, зате в чіткій визначеності: ми маємо свою державу і готові стояти за неї на смерть.

А минулого року на Різдво держави ще не було, і ми не знали, коли її збудуємо. Тепер готові обороняти проголошену державу, а тоді лише боролися за її створення. На нас чигав, мов гриф на мершу, новоогарьовський союзний договір – остання петля для нашого народу, яку зсукала імперська армія і її слухняний пахолок Горбачов. Тоді запахло в країні військовим переворотом, і це невзабарі сталося. Тоді сидів Степан Хмара в тюрмі й писав звідти свої безвідповідальні листи, в яких закликав до розпуску парламенту на нашу і свою погибель. Тоді було так тривожно, що навіть колядники не прийшли заколядувати.

І ось у надвечір’ї третього дня Різдва почувся дзвінок у дверях. Таки прийшли! Я, невимовно втішений, кинувся зустрічати колядників, відчинив нарозтвір двері – а там Юрко Брилинський, актор театру ім. Марії Заньковецької, один з тих, які мали право кликати мене «папою». Непрошений зайшов.

Не встигли ми розговоритися – як знову дзвінок. Відчиняю: стоять Ніна Бічуя і Роман Кудлик – непрошені прийшли.

Тільки випили чарочку – і знову: то вже Роман Безпалків – теж непрошений.

Сказала Ніна: «Немає тільки Володі Яворівського і не буде – він у Києві». Тільки вона це сказала, а до мого кабінету, де ми розсілися, входить разом з Сонею наш красень!

Хто про таке міг подумати? Я ж нікого не кликав, і вони не змовлялися. Що це за знак, що вся моя компанія, яка вірно і дружно, підтримуючи одне одного, втішаючи, допомагаючи, ціло пройшла через тяжке двадцятиріччя, зібралася, не домовляючись, рівно в такому складі, як колись, – і теж у мене!

То сказав я, тамуючи сльози розчулення:

«Гряде до нас, братове, велике лихо або велике щастя. Якщо лихо – то знову вкупі його перебудемо, коли ж щастя – разом зустрінемо його».

…Влітку 1960 року перед святом Івана Купала я приїхав до Криворівні у гості до свого приятеля і колишнього однокурсника доцента Івана Денисюка, який перебував там із студентами на діалектологічній практиці.

Криворівня завжди вабила мене до себе ще з тих пір, коли ми з Павличком втікали з-над Черемоша від граду через гірські хребти і мало не зажили смерті на брусторській полонині; потім я не раз примандровував у цю дивовижну закутану Карпат, де не тільки очманієш від суворої краси довколишньої природи, а й фізично відчуєш вкраплені у криворівненські стежки сліди великих людей, а ще жили тоді дев’яносторічний Микола Потяк, в якого квартирував Михайло Коцюбинський, коли писав свої «Тіні забутих предків», і стоп’ятилітня Параска Харюк, котра з подробицями розповідала про те, як колись до каменя, що зветься нині Франковим, виносила поетові щоранку збанок свіжого молока.

Цього разу я тут застав стареньку, важку тілом і молодечо енергійну дружину Гната Хоткевича Платоніду Володимирівну, молоду Михайлину Коцюбинську і компанійського Платона Воронька, з яким вже встиг подружитися в Станіславі, куди він щоліта приїжджав на відпочинок. Нема вже нині ні Платоніди, ні Платона, постаріли й ми з Іваном та Михайлиною, а купальська ніч у Криворівні не забувається та й не забудеться ніколи: освятилися тоді новітні стосунки між людьми, які входили в літературу не для того, щоб тільки писати, мати ім’я і отримувати гонорари, а й утверджувати в нашому національному житті нову зброю – правдиве слово, за яке потім всі якось поплатилися, та не відступили, поки те слово не проголосило найзаповітнішого політичного акту, – а вже потім воно трансформуватиметься в новітню художню сутність.

Винятком у цій компанії був хіба що один Платон Воронько, цей симпатичний, веселий паруб’яга і здібний поет… а може, й не був він надто здібний, коли не зумів і не хотів сприйняти нові віяння, як це сталося з Рильським і Малишком, і став на боці Шереметів, Равлюків і Левад у боротьбі проти «шістдесятників».

Я повів товариство на Писаний Камінь, там ми розпалили ватру, Платон пригощав усіх горілкою, ми п’яніли від алкоголю, гірської краси і своєї молодості, з нами були й студенти – розумні й вільнодумні хлопці і одна в одну дівчата-красуні, які у відблисках полумені здавалися неземними істотами.

З гурту хлопців до мене пильно приглядався юнак з татарським чи то циганським обличчям; це, мабуть, той, подумав я, котрий – коли Денисюк представляв мене студентам – хмиркнув зневажливо: «Іваничук написав „Прут несе кригу“ і „На краю ночі“, то, може, скажете, що ви той Іваничук?» Мені лестило те, що студенти обрали вже мене своїм літературним кумиром, і я не образився: тепер хлопець не знав, видно, як загладити свій нетакт, а познайомитися зі мною ближче явно хотів, та не встиг. Мене взяли попідруч дві красуні і повели на сінокоси – були це Жанна Храмова і Таня Кобржицька; ми до світанку блукали левадами й царинками, доночовували під копицею, і можете уявити собі мій стан, коли їх було дві, а я один, і жодна з них і в думці не мала, щоб заснути.

З тим студентом я познайомився пізніше на літературному вечорі в Політехнічному інституті. Був це Роман Кудлик. Він прозрівав тоді, нещадно зривав з очей комсомольську полуду й ідеалізував Хрущова. «Лікував мене лікар у двобортному костюмі», – писав він в одному вірші, але й цих ілюзій Роман швидко позбувся під впливом Богдана Гориня і, певне, моїм: Кудлик викристалізовувався в непоступливого протестанта проти комуністичної фальші і таким залишився й досі – мовчазним, сердитим юнаком, якому нині вже, слава Богу, за п’ятдесят.

Ми стали побратимами, і було нас два.

Не знаю, як зараз спілкується творча молодь, а тоді ми, формально належачи до офіційних спілок, гуртувалися, як це було в двадцятих роках, у творчі асоціації за смаками й поглядами, і не було такого поета чи прозаїка, який би не спілкувався з художниками і акторами, композиторами і молодими вченими.

Ми збиралися, звісно, в художніх майстернях – у скульптора Еммануїла Миська і подружжя – скульптора Теодозії Бриж та графіка Євгена Безніска. На ці «бімбери» приходили актори Богдан Антків, Федір Стригун, Богдан Ступка, Юрко Брилинський, Володимир Глухий, письменники Роман Кудлик, Микола Петренко, Дмитро Герасимчук, художники Іван Остафійчук, Володимир Патик, Любомир Медвідь, відвідували ці вечори зовсім не знайомі нам прихильники мистецтв, серед яких були й стукачі; ці майже підпільні зустрічі ставали для всіх нас і для мене високою, хоч дещо хаотичною, школою пізнання новітніх напрямків у мистецтві й поезії, і я навіть не уявляю, яким я став би письменником, якби – затятий послідовник традиціоналізму – залишився поза цією компанією, у Щирці.

Партійні бонзи забили тривогу. Львів був оголошений особливим містом, з Москви і Києва нагрянули комісії, почалися відвідини майстерень – з’являлися ідеологи на чолі з секретарем ЦК КПУ Скабою і львівським партійним посіпакою Маланчуком; художників Бриж, Патика та Остафійчука оголосили абстракціоністами, що ототожнювалося з націоналізмом; журнал «Жовтень», в якому зібрався колектив однодумців (головний редактор Ростислав Братунь, завідувач відділу критики Микола Ільницький, завідувач відділу поезії Роман Кудлик, прозою відав я), був оголошений ідейно хибним, над Р. Братунем зависла загроза зняття з посади.

І саме в той час, гнітючий і тривожний, відбувся несподівано для партократів і для нас також мистецький акт української соборності, предтеча живого ланцюга між Києвом і Львовом.

Були це поетичні гастролі перших «шістдесятників» – членів київського Клубу творчої молоді – Івана Дзюби, Івана Драча і Миколи Вінграновського та експлікація п’єси Миколи Куліша «Отак загинув Гуска», яку провели у Львівському театрі ім. Марії Заньковецької молодий режисер, президент Клубу Лесь Танюк і художниця Алла Горська.

Тоді я ще не мав тісних зв’язків з письменниками Києва. Товаришував лише з Борисом Олійником, який познайомив мене з молодим і лютим критиком, який дотепно і нищівно висміяв львівських графоманів у памфлетах «Радість безмежна» та «Життя і пригоди рожевощокого Ананія», Анатолієм Шевченком: вірну дружбу ми з ним пронесли до сьогоднішнього дня. Зустрічався також з мудрою Михайлиною Коцюбинською, яка мені розповідала про молодих і зовсім незвичайних у контексті сучасної літератури поетів Івана Драча та Миколу Вінграновського, які назвали себе «шістдесятниками», а Платон Воронько – який жаль! – дражнив їх у своїх віршах «сестидесятниками» та еквілібристами і глузував: «Гризи Драчеві терпуги!» Івана Дзюбу я вже читав: його критичні статті засвідчували, що в Україні з’явився критик-новатор, безоглядний і чесний, а щонайголовніше – глибоко ерудований: ми звикли були фіглювати іменами європейських письменників, а він їх творчість досконало знав і умів визначити її вартість для нас. Такої методології в літературній критиці ми після Івана Франка не знали, тож не дивно, що всі Дзюбою зачитувалися, і навіть скептик М. Рудницький прийшов на зустріч з київськими гастролерами, щоб почути живу мову Івана Дзюби.

У актовому залі Львівського університету я побачив трьох красенів, які, до речі, всі до одного потім поженилися у Львові; вони були горді, але приступні, вони заговорили зовсім іншою поетичною мовою, яка зачаровувала і викликала мимовільний протест: їй треба було піддатися або заперечити новими, спородженими тільки тобою художніми формами.

І коли «Ніж у сонці» Івана Драча викликав обурення в партійних наставників, а в літературних жуїрів – глузи, то в мене сталася різка зміна у ставленні до авангардистської літератури: я зрозумів, що мені треба вириватися з традиційних пут, мов метеликові з лялечки, і піти далі, полетіти своїми манівцями і знайти свою нову дорогу, щоб не засохнути, мов шовкопряд в коконі, і я відчув, що зможу.

Шевченківська аудиторія була набита студентами, викладачами, літературною молодцю і старими письменниками, з яких чимало прийшло хіба лише для того, щоб почути від молодих суддів смертний для себе вирок: заперечення їхньої косності, консерватизму, двоєдушності і пристосуванства.

Дзюба своїми логічними формулами, які визначали мистецтво як самодостатню категорію, а не слугу державних структур, як духовну силу, що завжди стоїть в опозиції до офіційної влади, як субстанцію, яка може мати тільки національну заангажованість, приголомшував людей, котрі свою творчість, якщо її можна було так назвати, вкладали, ламаючи їй кості, в прокрустове ложе схем, видуманих і назавжди визначених партійними форналями від літератури; їхня діяльність вмить на очах у тисячоголового залу втратила будь-який сенс. Молода публіка, яка тоді ще не наважувалася викрикувати «ганьба» і «слава», безнастанно плескала в долоні, плескала ритмічно – ніби цвяхи забивала у віка домовин, в яких враз упокоїлися духовні мерці. Вінграновський читав свого «Пророка» і кидав у обличчя пристосовникам: «Я рік йому: „Брехав я людям, тож покарай тепер мене!“, „І мій язик орденоносний згорів, як лист, як віск розтав!“» Іван Драч вибухнув, мов вулкан, своїм «Ножем у сонці», сколихнув нашу безкрилість віршем про наївного Гаврила, який соромився крил, що виросли у нього на плечах, і безжально обрубував їх, а вони все росли й росли (Господи, чи виростуть вони у нашого Гаврила хоч тепер?), а закінчив свій виступ одою сивоголовому метрові із чорним піднебінням, адресованому Любомирові Дмитеркові, якого в залі не було, – тож підвелися львівські сивоголові метри на чолі з Антоном Шмигельським – косяк придворних письменників покинув актовий зал під злорадний регіт розбурханої літературної молоді.

То був знаменний час. Київські «гастролери» вперше в радянській літературі заявили, що нове письменницьке покоління полишило батожити свій власний народ, відмовилося назавжди від плаксивого й нудного національного мазохізму й вирушило на штурм ворожої фортеці. Література з бонни, сестри милосердя і бурсацького екзекутора стала враз на поріг державного будівництва.

Тож можна було сподіватися жорстокої реакції.

Опікував й представляв гостей Дмитро Павличко. Павличко мав уже таке право: він перший виступив проти існуючого порядку книжкою поезій «Правда кличе», а особливо сонетом про Торквемаду, в якому висвітлив із темряви тюрму, готову постійно зазивати до себе нових тюремщиків; Павличко був тяжко поранений морально – його книжку порізали, а він сам потрапив у неласку… Потім він знайде стежку, якою вийде з поля бою: та стежка не буде надто гонорова, але поет врятується і ще напише «Поєдинок», «Ти зрікся мови рідної», «У бібліотеці Леніна», і будуть ці та інші знамениті його твори читати сміливі декламатори на вечорах, і будуть у пошані схилятися перед автором вдячні читачі, та прийде час волі – і ті поетичні його шедеври відсунуться набік, і ніхто не захоче їх помічати, як не помічають двигунових поршнів, що виконали свою службу, а на капоті машини залишиться видною іржа брехні, і довго нею колотимуть водієві очі, хоч та іржа не заважала машині, в якій водно оновлювався мотор, без упину рухатися вперед.

Та хіба тільки Дмитро був грішний? Проламався, мов на льоду, не витримавши наруги, Іван Дзюба, але ж таки знайшов силу вибратися з каламуті – і все треба йому простити, забути за те, що зробив для нації: він її розбудив і виховав своїми мужніми творами, серед яких насамперед виділяється «Інтернаціоналізм чи русифікація?», а теж ціною свого гріха: таких людей породжує народ раз на століття в найкритичніший для себе час… «Задихав» один раз Леніним і Іван Драч, але ніхто інший, а він на чорнобильському з’їзді письменників 1986 року вибухнув промовою, в якій назвав імперську комуністичну систему злочинною, перший назвав, і та промова детонувала експлозію, яка й зруйнувала систему… І Микола Вінграновський, незважаючи на нинішню збайдужілість і аполітичність, залишається творцем новітньої поезії, якій і в нинішньому літературному процесі не знаю рівної.

Доля Леся Танюка, а особливо Алли Горської, була значно трагічнішою.

У той самий час, коли у Львові гастролювала знаменита літературна трійця, юний режисер Танюк і молода художниця Горська представляли в театрі ім. М. Заньковецької експлікацію вистави Миколи Куліша «Отак загинув Гуска». Як член художньої ради театру я був присутній на цій процедурі. Над київськими гастролерами вже почали розправлятися власть імущі: викликали на килимки, примушували каятися, обіцяли посади й міжнародні поїздки, а Лесь із Аллою ще пробували у Львові повернути до життя виклятого й забутого Миколу Куліша не найкращою його п’єсою. Актори театру зацікавилася молодим режисером, славетний Доміан Козачковський, який працював колись в театрі Леся Курбаса, говорив про Танюка як про талановитого послідовника геніального режисера; модерне художнє оформлення вистави – після набридливих соняшників, тинів і глечиків на кіллях – вражало несподіваними узагальнюючими формами, актори розбирали ролі, готуючись до репетицій.

Партійні чиновники довго не знали, як позбутися зі Львова небажаних театралів, та допоміг їм – свідомо чи несвідомо – професор Семен Шаховський: він якось поквапливо, ніби виконував чиюсь волю, зорганізував зустріч студентів з Лесем Танюком і Аллою Горською в актовій залі Львівського університету, і ми вважали цей захід нерозумною акцією або ж провокацією.

Лесь Танюк говорив тоді на зустрічі про репресованого Курбаса. Цього було досить, щоб виставу «Отак загинув Гуска» зняли з репертуару, Танюка ж і Аллу Горську видворили із Львова, Клуб творчої молоді у Києві був розгромлений; Лесь Танюк з вовчим білетом виїжджає до Москви, де за двадцять років праці зробив десятки вистав, проте національного українського театру, що було заповітною його мрією, створити не мав можливості, і ми тепер його знаємо більше як громадського діяча, а не режисера. Аллу ж Горську по-звірячому вбили партійні найманці. Її знайшли мертвою в підвалі.

Почався наступ реакції на українську культуру. Вмирає побитий в темряві злодіями і від того побиття вражений білокрів’ям геніальний Василь Симоненко. Зачиняється у своїй квартирі і не спілкується з людьми Ліна Костенко. Набуває академічних знань у своїй квартирі-бібліотеці Валерій Шевчук – його ніде не друкують, один лише я правдами і неправдами просуваю окремі його новели в «Жовтні». Виростає безкомпромісний і вельми егоцентричний Володимир Дрозд. Його смілива повість «Маслини» стає літературною подією і зазнає партійного погрому. Знамениту новелу В. Дрозда «Білий кінь Шептало», в якій показано, як чистий кінь, не витримавши своєї винятковості, сам вимазується в болото, щоб стати подібним до інших, а тоді його, присмиреного, заганяють у стійло, теж друкую в «Жовтні» під маскою анімалістичного жанру. Мою хитрість розкушено – «Жовтневі» вчинено черговий погром. Без упину працює визначний стиліст Євген Гуцало, який після розносу його знаменитої повісті «Мертва зона» вдається до сільської тематики й весь час повторюється в ній. Врешті з’являється на літературному видноколі молодший брат Григорія Тютюнника Григір, і з його іменем починається новий етап, а ще відчутніше – нова атмосфера в літературі.

Ми з Романом Кудликом працюємо в «Жовтні», і нас поки що тільки двоє в компанії. Та ні – нас більше: міцніє критик Микола Ільницький, дебютує в «Жовтні» Дмитро Герасимчук, знялася в піднебесся, мов білий лебідь, поезія Богдана Стельмаха – все це один гурт, всі ми однодумці, проте довкола нас з Кудликом створюється замкнуте коло. Він публікує поему «Зелені радощі трави», за що зазнає жорстокої критики, я отримую своє за «Спрагу» («Зупинись, подорожній!») – і це нас теж єднає. Письменники починають ділитися на битих і небитих.

Усвідомлюю нарешті, що мушу йти і я в наступ на ворожу державну фортецю: починаю збирати матеріал для роману «Яничари», який з цензурних міркувань назвав потім «Мальвами».

Було трохи страшно: знав, що ризикую своїм становищем і спокоєм; але я хотів стати письменником, а ним ще не був. Закінчив школу письменницької каліграфії – тепер почав освоювати літературну в’язь. Спонукала до такого рішучого кроку моя близькість до братів Горинів. У той час вони вже займалися справжнім ділом: розповсюджували самвидавом заборонену літературу. Я знав, що їм загрожує, і зважував свої сили. Вирішив залишитись на волі і боротись пером, за що потім зазнав цькувань і негації. Брати Горині були для мене зразком мужності, проте я не пішов їхньою дорогою.

Доріг у цей час прослалось багато, і кожною мусив піти свій пілігрим. Така необхідність різнодоріж, спрямованих до однієї мети, завжди постає перед нацією, яка бореться за свою незалежність.

На Першому конгресі українців східної діаспори, що відбувся у Києві наприкінці січня 1992 року, я почув виступ однієї українки з Берестейщини, який мене дощенту пригнобив, і я не відразу й повірив у правдивість її слів: білоруси утискують права українців, не реєструють їхнього національно-культурного товариства, забороняють відкривати українські школи, радіо- і телепрограми та газети.

Як це могло трапитися? Невже білоруси, які так солідарно з нами перетерпіли один і той же московський гніт, самі заразилися імперською отрутою і, не ставши ще на ноги у своїй незалежній державі, користуються рецептами колишніх гнобителів?

А втім, відомо, хто сіє розбрат між народами і серед народів і кому це часто й непогано вдається зробити. Хіба ж я міг був коли-небудь припустити, що монолітна Західна Україна роздереться у чварах на міжконфесійному ґрунті? А роздерлася – і б’ються люди, обдурені попами – кагебістськими агентами, на церковних майданах.

Але ворожнеча між білорусами й українцями – то таки парадокс!

За своє літературне життя мені випало знайомитися і навіть дружити з письменниками з різних країн. Жили в моєму світі болгарський перекладач Петко Атанасов, славний польський письменник Єжи Єнджеєвич, польський україніст Флоріан Неуважний, чеський україніст Вацлав Жидліцький – і до кожного я ставився з певною резервою, бо вони все ж таки були чужинцями, а Неуважний навіть якось насмілився при мені сказати, що синьо-жовті кольори його дратують, й на цьому наша дружба закінчилася, – але білоруси?! Мені після цього страшнувато буде здибатися з моїм другом, білоруським літературознавцем Вячеславом Рагойшею, – а що, коли й він підтримує берестейських малодержавних шовіністів?

Та ні, ніколи не може статися між нами роздору. Був у мене побратим, який уособлював у собі всю Білорусь, – і хай він, мертвий, стоїть на сторожі нашої єдності.

Мовлю я про Володимира Короткевича.

Після того як у журналі «Дніпро» була опублікована остання частина мого великого й дуже недосконалого роману «Край битого шляху» – «Спрага», я отримав з Мінська бандероль з книгою В. Короткевича «Колосся під серпом твоїм» і листа від автора: йому сподобалася моя повість, і він хоче заочно познайомитися зі мною.

Та, перш ніж написати Короткевичеві листа, я прочитав його роман і зрозумів, що, коли відпишу, почнеться моє спілкування з могутнім письменником. Це мене лякало. Я ніколи не страждав комплексом неповноцінності, але товаришувати з ким-небудь міг тільки на рівних засадах, тож утямив, що для дружнього листування з Володимиром Короткевичем у мене ще нема підстав.

Я подякував за книжку і аж через два роки вислав йому «Мальви». Білоруський літературний витязь зробив мені велику честь – приїхав до мене у Львів.

О, що то була за зустріч! Ми розмовляли дні й ночі, Короткевич для моєї сім’ї став рідним, він полюбив мою дочку Наталю, як свою, і тоді ж ми поклялися один одному, що віддамо – кожен своєму народові – життя, а дружба наша хай символізує солідарність наших невільних націй.

Невже ми марно клялися, Володю?

А може, треба було й мені, не гаючись, приїхати до тебе, а може, треба було нам помандрувати разом українськими й білоруськими селами та містами і проповідувати правду єдності? Може, замало було обом народам наших історичних романів – і ми мали стати мандрівними богомольцями на шляхах до волі?

Я ніколи в житті не мав часу… А ти кликав мене: «Виберися якось до Мінська, Романе. Хочеш – зимою: роздобудемо лижі й розкладемо у пущі вогнище. А хочеш – навесні: поїдемо на мій білоруський Дніпро, будемо ловити рибу й спати на сіні». Я відповідав завше: «Трохи пізніше, Володю, встигнемо, ще ж не вмираємо». І ти чекав, у своїх листах аналізував кожен мій новий твір і так по-лицарськи обороняв мої «Мальви» перед московським погромником Валентином Оскоцьким…

Я приїхав до Короткевича, коли вже було пізно. На мене з узголів’я зеленої могилки, на яку потім ляже дикий валун, поглядало з портрета добродушне обличчя мудреця, і я придумував слова виправдання за своє запізнення, дошукуючись оптимізму в невблаганному слові «смерть».

Чому людське небуття повинно доконче пригноблювати живих? А може, від смертей, закономірних і неминучих, людство не бідніє, а збагачується? Що дала світові смерть Бальзака, Толстого, Франка – втрату чи зиск? Зиск, бо зі смертю геніїв зникли назавжди їх слабкості, а залишився тільки доцільний продукт їхнього мислення. Чи ж то змалів я, дізнавшись про смерть Короткевича? Таж ні – я виріс і змужнів, забираючи в нього те найцінніше, що зумів він залишити людям.

Так я виплакував свій біль, стоячи в скорботі на Східному цвинтарі Мінська перед могилою друга. Утішав себе марним філософуванням, яке не змогло заглушити в мені відчуття непоправної провини.

Гай-гай… Як легко дійти до висновку про доцільність продукту письменницької праці, забувши, скільки добра ми висушуємо в собі, вишукуючи в людях лише потрібні нам цінності, і забуваємо про їх звичайну земну людськість.

Чогось я не зробив, щось необачно обминув – і, певне, не тільки я, коли нині, на зорі волі, спотикаємося так гірко об свою власну державну неписьменність.

Може, ці мої слова дійдуть до Білорусі… Хай би ті, хто осягнув злу науку в рабовласника, уздріли в нашій з Володею дружбі вищу її сутність.

…Коли вже зайшло про біль, висповідаюся за кривду, якої я завдав ще одному приятелеві. Скажу кілька слів про Грицька Тютюнника.

Григір Тютюнник не був легким у співжитті чоловіком. Тяжке було його дитинство, тяжко входив він в українську літературу, натужно вириваючись завдяки допомозі свого старшого брата з магнітного поля російщини, тяжко він і писав – мабуть, тому кожне слово його художньої прози народжувалося важким і вагомим, мабуть, через те йому, як мало кому із сучасних письменників, вдалося видобути з надр своєї душі чистий метал людського слова.

Григір був безкомпромісний і в безкомпромісності своїй деколи грубуватий – всі пам’ятають, як він після спілчанської розправи над Іваном Дзюбою вивів за вухо з-за секретарського стола драматурга-чиновника – щоб і подиху його в Спілці не було чутно, а драматург все-таки залишився і мстив Грицькові, довівши його – звісно не сам – до трагедії. З Григором люди важко сходилися, але назавжди. Пам’ятаю, як Ніна Бічуя, коли я їх познайомив, сказала, що сприйняти Гриця ніколи не зможе, а потім ніжно його полюбила, за радість мала зустрітися з ним і світліла, і гарніла, і добріла в його присутності – Гриць володів чаром добра і любові.

Його перші новели «Зав’язь», «Оддавали Катрю», «Поминали Маркіяна» засвідчили, що в українській літературі народився жорсткий стиль, споріднений із стефаниківським, і мої ліричні, дещо й сентиментальні новели, якими на той час захоплювалася читацька публіка, самі собою відсунулися набік, тож мені, якщо я мав бажання стояти в авангарді молодого літературного процесу, треба було вертатися на стартову смугу й вибирати іншу бігову доріжку.

Я так і зробив. Час вимагав не відпочинкової, а державотворчої літератури: народ повинен був міцніти в жорстокій правді, а його заколисували лірикою, народ треба було розбурхувати, повертаючи йому правдиву історичну пам’ять, а його присипляли шараварною бравадою. Я взявся за найболючішу сучасну проблему – яничарство.

Гриць Тютюнник, який умів наслідувати чужі голоси, перекривлював мене: «Но-но, прецінь, я заздрив вам, але тепер написав собі „Мальви“, то можете евентуально позаздрити і мені».

Я ще не раз згадаю свої «Мальви» – не із похвальби: роман відіграв певну роль у становленні державницького напрямку в літературі, тема відступництва виявилася глобальною – роман вмить облетів весь український світ. Проте в цю мить я хочу сказати про інше: якби я не увійшов у тісні контакти з людьми, про яких оце пишу, «Мальви» не були б навіть задумані.

Так чим же я завинив перед Грицем? Я не був на його похороні, хоч і міг, – і цього собі ніколи не прощу. Немає в мене гріхів, тільки цей один, але такий нестерпно тяжкий… Я міг би нині списати десятки сторінок про наші з Грицем розмови, зустрічі, суперечки, та чи ж маю таке право?

…1966 року – було це після першого туру арештів львівської інтелігенції й жорстокого погрому тих, які зосталися на волі, але заступилися за арештованих, – до редакції «Жовтня», який теж стояв тоді на приколі у КГБ, зайшла тендітна, з довгим русявим волоссям зеленоока молода жінка й запропонувала мені свою новелу. Як на прозаїка, вона здалась мені замало статечною, та й настрій був тоді у мене не з найкращих…

Новела в мене особливого захоплення не викликала, хоч і написана була професійно, проте я приховав свою нехіть; дівчисько було суворо-вродливе й викликало в мене певний респект. Новелу потім я надрукував, і добре, що це зробив: вразлива, немов мімоза, Ніна Бічуя, коли ми вже стали друзями, призналася, що, якби я був повернув їй тоді «Смоликові яблуні», вона б ніколи не написала «Дрогобицького звіздаря», «Буєсті Митусиної», «Чистотілу», театрального циклу повістей і – квінтесенції її інтелектуального самовираження – останньої поки що новели «Камінний господар».

Про творчість Ніни Бічуї я написав чимало статей – захоплених і критичних: письменниця тяжко виковувала свій оригінальний стиль. Нині я хочу тільки наголосити на вазі її творчості в сучасному літературному процесі.

Якось Микола Ільницький при ній і при мені висловив таку думку: мовляв, Іваничук мав вирішальний вплив на формування таланту Ніни Бічуї. Ніна не заперечила і не образилася, тільки сказала: «Це правда. Але – хлопці! Ви ніколи не задумувалися, якими б ви були без мене?»

А якими: нудно традиційними, лінивими до пошуків нових форм, сито задоволеними тим, що знаємо, банальними белетристами, які спроможні описати факт і не вміють визначити його вартості, оспівувачами сільського босоногого дитинства, апологетами старих дідів і бабусь, що сидять на призьбах під патріархальними стріхами, – і, може б, ніколи не побачили міської вулиці з її ритмом, запахами, архітектурою, типажами; може б, ніколи й не змогли «залишити щось від світу, який був тільки мені видимий», не навчилися б у густому потоці власної свідомості побачити найрізноманітніші ракурси явищ у потрібному освітленні й робити безліч спроб перетворення власного життєвого досвіду.

Маємо такого літератора і належно ще його й не оцінили. Твори Ніни Бічуї деколи й залежуються в книгарнях на полицях, це її пригноблює, і тому вона так мало пише, й ніхто, і я в тому числі, не годен її переконати (а може, про це вона сама найкраще знає), що Ніна Бічуя переросла цілу нашу епоху і знаходиться вже давно – разом з Валерієм Шевчуком, Ігорем Калинцем й, може, ще кількома сучасними елітарними авторами – у тому не знайомому для нас часі, коли літератори стануть виразниками психології державної нації, а не мобілізованими солдатами у війні за державу.

…У цей саме приблизно час, коли Ніна дебютувала в «Жовтні», я отримав листа від не відомого мені Володимира Яворівського з Одеси, в якому він просив зустрічі. Звичайно я на такі листи не відповідав – хто хоче, той мене знайде, адреса відома, та лист Яворівського здався мені особливим: була це готова новела з парадоксальними образами, вільним, аж розв’язним, стилем – я зрозумів, що хлопець талановитий, і відписав йому.

«Хлопець» не тільки приїхав на побачення зі мною, а й зовсім перебрався до Львова і засліпив усіх нас своїм полиском, непідробленим гумором, освіченістю і, звичайно, літературним хистом. Його письменницький стиль я назвав «яворівщиною» – він блискуче й легко виявився в незакінченій трилогії Яворівського «Оглянься з осені», і мені дуже жаль, що сьогодні Володя самовиражається уже не в повістях і новелах, а в парламентських політичних виступах і промовах… Що ж, такий час: з письменників-депутатів, здається, тільки ще я один пишу.

З нашою компанією постійно контактував актор Юрко Брилинський – єдиний у Львівському театрі ім. М. Заньковецької літератор, який читає все, а не пише нічого; трохи пізніше прилучився талановитий художник, освічений, начитаний і непоступливий у суперечках – Роман Безпалків. Якось під час гострої нашої дискусії, а вони завжди спалахували на посиденьках у майстерні Романа, я «видав» жарт: «Що Кудлик знає – невідомо, бо він мовчить; я не знаю нічого; Брилинський – трохи, Ніна – трохи більше, а Безпалків знає все!» Слава Богу, що ми вміли кепкувати один з одного – самоіронія рятувала нас від депресій.

Ось таким гуртом ми увійшли у сімдесяті роки, ознаменовані маразмом Брєжнєва, сваволею кагебістів, державною корупцією і нечуваним ханжеством партократів. Славилися ці роки масовими репресіями, страхом, ламанням хребтів, втечами у міщанство і зрадами. Та не тільки. У ці роки вийшло на кін покоління безстрашних лицарів, які за волю України пішли в тюрми, і – валенродів, що залишалися в чужому стані без слави і ореолів, та немало спричинилися до розкладу системи, яка у восьмому десятилітгі нашого століття самовіддано займалася вже не фізичним знищенням націй, проте не менш страшним злочином – деструкцією людських душ.

Ми збиралися у Ніни Бічуї, а ще частіше в мене дома, прикривалися балагурництвом, такою собі примітивною богемою і разом викристалізовувалися в розмовах і праці, готуючи себе до найважчого – якщо б довелося.

Мене прозвали «папою», а мою дружину «Сонечком» – вона заслужила собі на таке ймення: терпіла нас у хаті, переночовувала, годувала й поїла, щоб тільки ми не розбрідалися врізнобіч, де на кожного окремо чигала смерть: алкоголь, стукачі, побутова компрометація і, зрештою, фізичне вбивство.

І ось ми зійшлися, ті, хто залишився живий і вірний побратимству, – бо з великого нашого гурту відійшли в небуття і Тютюнник, і Близнець, а Борис Олійник у зраду, – у моїй квартирі на різдвяній гутірці 1991 року.

11

19 лютого 1992 року на пленарне засідання Верховної Ради було винесено питання про державний герб України – тризуб. Найскладніше і найважче політичне питання, якщо брати до уваги, що розташування сил в українському парламенті після проголошення Акта Незалежності майже не змінилось: реакційна прокомуністична група «239» зменшилася на якийсь десяток депутатів, проте не перестала бути більшістю, і якщо після провалу путчу комуністи принишкли, пригнулись, злякавшись арештів, то тепер, відчувши повну безкарність – бо ж комісію депутата Гайсинського в справах гекачепістів фактично розпустили, – знову, ніби нічого не трапилось, підвели голови, і народ ще раз побачив на їх парсунах такий знайомий більшовицький оскал.

За допомогою різних дипломатичних хитрощів Народній Раді й Президії Верховної Ради, при підтримці Президента, вдалося затвердити державним синьо-жовтий прапор і мелодію Державного Гімну «Ще не вмерла Україна», проте знали ми всі, що проти тризуба українофоби стануть стіною. Ще б пак! Історія синьо-жовтого прапора доволі молода, бо сягає всього-на-всього становлення козацької республіки, на яку не посягав і ніколи не називав її спільною колискою жоден московський історик; гімн України народився сто з чимось років тому. Але тризуб!.. Прийняття тризуба державним гербом України – що й сталося, незважаючи на запеклий опір російських шовіністів і українських перевертнів, – примусить Москву переглянути всю свою імперську історію: де ж ділося враз тисячолітнє царство, коли його геральдика почалася фактично з двоголового петровського орла? Які зараз версії заходиться вигадувати академік Лихачов, а може, вкуситься за лікоть, пошкодувавши, що не наважився – через Петлюру й Бандеру – оголосити володимирівський державний знак гербом Третього Риму!

Та парламент таки прийняв гербом України тризуб й назавше цим припинив дискусію, хто серед слов’ян є старшим братом; старшинства, власне, нам не треба, проте ми мусили нарешті оголосити світові, де й коли розпочалася наша національна історія.

Розуміли це українофоби, які на засіданні Верховної Ради цілий Божий день воювали з тризубом. І програли. Тож подумав я тоді зловтішно: нарешті Москва втратила Київ! Вісім століть тому руками Андрія Боголюбського сягнула вона по древню столицю України-Руси, щоб, знищивши її, забрати собі історичне ймення й навіки записати Київ у аннали московської історії – першою столицею Володимиро-Суздальського, а потім уже й Московського князівства.

Вісім століть— історично, фізично і морально – тривало нищення Києва. Йому ніколи не вдалося стати столицею Гетьманщини; його славну Києво-Могилянську академію живцем забрали в Москву і Петербург; національну друкарню й багатюще «древлєхранилище» Печерської лаври наказав спалити Петро І; вирізував Київ більшовицький бандит Муравйов; у Києві підривали золотоверхі собори російсько-комуністичні герострати – не назвете жодного іншого народу, крім російського, який би так наполегливо й методично знищував чужу столицю тільки для того, щоб назвати її історично своєю. Не здогадалися лише зробити гербом Московщини тризуб! Та ні, здогадувалися і навіть писали про це у пресі, та до такого грабунку не дотяглися руки московського ординця: герб наш освятився українською державністю 1918 року – тільки цей факт усвідомивши, можемо впевнено сказати, що сімдесят років тому наш народ пролив кров немарно.

Наруга над Києвом відбулася і в 1964 році: агент КГБ Погружальський спалив Українську національну бібліотеку. Я сам бачив, як вона горіла. Старанно пересипані червоним фосфором стародавні фоліанти – наша історія і наша слава – палали, мов солома, і вмисно запізнілі пожежники не могли вогонь загасити водою, бо ж вода підтримує горіння червоного фосфору… Люд мовчки стояв і споглядав нечувану національну катастрофу, востаннє найзаклятіші наші вороги спалювали тризуб, і, впевнені у своїй остаточній перемозі над українським народом більшовицькі опричники, цинічно регочучи, відганяли від палаючої бібліотеки німе бидло… Та не відали вони ще того, що саме в цей мент зазнали нищівної поразки: трагедія пробудила наймолодше покоління борців, які рішуче виступили проти окупанта і через три десятки років видобули із попелу очищений у вогні національний герб, увіковічнивши його на щитах і документах.

Саме тоді я, спонуканий новими віяннями в літературі, вертався на початки доріг, відшукуючи для себе нову – і тільки свою. Пожежа Національної бібліотеки – гвалт, вчинений над безправною нацією, – витруїв у мені палючим болем страх, висвітлив мерзенність пристосуванства; півправда, якою я виправдовував свої пристосовницькі принципи, засмерділа мершею фальшу, і я вирішив: віднині до смерті не напишу жодної конформістської фрази; витягну з глибин української історії на поверхню найогидніші моральні болячки і вичавлюватиму їх, не шкодуючи ні читача, ні себе; вигрібатиму з попелу найяскравіші приклади героїзму, моральної чистоти наших предків, волатиму до голосу крові, буду зривати незрячим полуду з очей прозріння ради. І цьому посвячу, не відступаючи і не каючись, усе своє життя. Готувався я до того чину у великій таємниці, в цілковитій самотності – аж потім зустрівся з людьми, які йшли до тієї самої мети, що і я, іншим шляхом, але із знайденої стезі я вже не сходив.

Найстрашнішим злом того часу (а чи тільки того?) вважав яничарство, і найбільше мучила мене гірка правда, сформульована у Франкових словах: «Чому відступництва у нас так много і чом відступництво для нас не є страшне?»

І враз – ніби проблиск, ніби раптове наближення до Бога: я напишу історію яничарів! Дам у романі волю роздумам над долями імперій, які неминуче приходять до упадку, над закономірністю пробудження поневолених народів, над причинами тимчасових ворожих перемог, а теж фатальних невдач у боротьбі за визволення з-під чужоземного ярма… Я покажу різні соціальні типи, характерні для суспільних формацій, в яких панує самовладдя окремої людини або кліки: тиранів, самодурів, підлабузників, некоронованих правителів, мудрих, але безсилих політичних імперських діячів, героїв, перевертнів, рабів; просстежу процеси формування вождя й прозріння відступника, винесу за світло денне проблему солідарності народів, які борються за своє визволення, а теж прозріння народу, котрий в силу історичних обставин був змушений поневолювати народи інші.

Я перенесу образ більшовицької імперії в історичну площину і назву свій перший історичний роман «Яничари». Та не міг я ще тоді знати, що вся ця безліч проблем буде втілюватися не в одному, а в цілому десяткові романів.

Історичною площиною для роману «Яничари» я вибрав десятиліття «золотої волі» польської шляхти й безгетьманства в Україні 1638—1648-х років, найвищого розквіту яничарського корпусу в Туреччині та безкарної сваволі кримських татар, які забирали в безборонної України багатий ясир. Крім того, аналогія між епохами вбачалася мені ще й у тому, що зримий вже занепад більшовицької імперії нагадував упадок імперії турецької, яка ще панувала на трьох континентах, але вже була неспроможна економічно володіти надто великою територією й асимілювати безліч народів: переобтяжила імперію надмірна мілітарна сила, а яничари, ті справжні турецькі партократи, перетворилися у касту, яка стала над народом корумпованою мафією, що зверху розкладала імперію.

Настала для мене врешті пора інтенсивного і копіткого збирання матеріалів: упродовж майже трьох років я сліпав у архівах та бібліотеках і подорожував. Кілька місяців квартирував у Бахчисараї, де мені допомагала опановувати тюркський матеріал директор музею Марія Кустова, яка знала татарську мову і вміла читати в’язь; відвідав як турист Стамбул, східний базар спостерігав аж у Марокко, у мусульман Сенегалу побував у гостях на байрам. Врешті поїхав з дружиною на відпочинок у кримський будинок творчості «Коктебель».

Треба було починати писати роман, а мені опускалися руки: видавці навіть і говорити не хотіли про публікацію роману під назвою «Яничари», а придумати іншу я ніяк не міг.

Мої колеги по пляжу хворіли «камінною» хворобою – шукали сердоліків і «курячих богів», ми ж з дружиною блукали степами й горами Криму, займаючись не властивим для нас заняттям – збиранням квітів для гербарію. Я вперто шукав квітку, дерево чи рослину, яка б дала назву моєму романові, що вже просився на папір. Іноді здавалося – знайшов! Держидерево – колюче, загребуще – хіба поганий символ для імперії? Ось неопалима купина – символ вічного живучого народу. Тирса!.. Але все це вже було, все збите.

Аж одного дня я нахилився над голівкою звідкись добре знайомої жовтої квітки, пришпиленої коротеньким стебельцем до потрісканої кримської землі. «Що це за квітка?» – запитав у дружини. Вона здивувалася, що я не можу розпізнати цвіту наших мальв. «Але ж вони у нас високі, вищі за соняшники!» – «Видно, фунт для них не той», – відказала дружина.

І в цю мить прийшло до мене: «еврика». Мальви! Мій історичний роман буде називатися «Мальвами». Бо це трагічний символ українського народу – гожого вродою, пишного на своїй землі й знищеного духовно та фізично на чужині.

Нині я повертаю творові первісну назву «Яничари». Чи добре чиню – не знаю, адже читач звик уже до «Мальв». Однак мушу це зробити – стара назва набагато точніша.

А тоді я, втішений творчою знахідкою, повернувся в будинок творчості, де відпочивали теж Дмитро Павличко та Іван Драч, і застав у них гостя – Михайла Гориня. Цю людину я завжди ніжно, але й з певним респектом, любив. Ви тільки один раз порозмовляйте з ним – добрим, спокійним і твердим, як криця, ви тільки один раз подивіться на його статечне й розумне обличчя – і відразу попадете в магнітне поле його особистості… Я зразу ж поділився з приятелями своєю радістю, виклав їм задум роману, вони із зацікавленням слухали мене, проте Михайло, я це помітив, був чимось стурбований… Я знав чим. Вони з братом Богданом, Михайлом Косівим, Іваном Гелем, Михайлом Масютком – і не було серед них жодного письменника – вже упродовж двох років розповсюджували підпільну літературу, і їх уже взяв на мушку КГБ. Я сам випозичав у Івани Геля матеріал про процес над Погружальським.

«Це добре, – сказав Михайло, – що ти пишеш „Мальви“, а ще краще буде, як збережеш хребет».

Я зрозумів, що він має на увазі, і не збентежився та й не образився, бо впевнений був: напишу «Мальви» і збережу хребет.

Потім ми вчотирьох пішли на Кара-даг, щоб там вільно порозмовляти. Михайло кинув виклик письменникам: «Ми виходимо на барикади, що ж будете робити ви?» Павличко закликав до врівноваженості, я сказав, що писатиму правдиву історію і за це прийму те, що мені буде долею присуджено, Драч понуро мовчав. Виклик письменниками не був прийнятий: це станеться аж за сім років… За нами йшло двоє «туристів» з рюкзаками і з рацією – безсоромно підслуховували.

«Ми ще нічого не зробили, – скрушно сказав Михайло, – а вже мусимо готуватися до тюрми».

«Тюрма – то й буде основна робота», – відказав Іван Драч.

…Ростислав Братунь пішов у керівництво дуже рано – ще з-за студентської парти. Є такі люди, які почувають себе цілковито повноцінними, доки керують, і не феба їм брати цього за зле: без проводу військо гине. Братунь усе своє життя провів на керівній роботі, включаючи депутатство, і аж тепер перебуває на заслуженому відпочинку. Зробив він багато доброго і багато дурниць – як кожен керівник. Тому в літературній і політичній історії його ім’я залишиться надовго. У літературному доробку Братуня залишається непристойна збірка памфлетів «Крапка без і» й знаменита поема «Зачарований трамвай». Він зумів зацікавити журналом «Жовтень» увесь український світ і позбавити його найкращих працівників. Він зважився на похороні Володимира Івасюка виголосити революційну промову і водночас тримати у Спілці своїм найближчим радником наклепника й інтригана Б. Гавришківа. Він два роки боровся за депутатський мандат і два роки німо сидів у Верховній Раді Союзу, але українську символіку обстоював у Москві лише він…

Ростислав Братунь довго працював заступником голови правління Львівської організації СПУ, а коли – несподівано і в молодому віці – помер головний редактор журналу «Жовтень» Юрій Мельничук, і його заступник Петро Інгульський, нітрохи не сумніваючись, бачив себе вже керівником редакції, Р. Братунь тихенько поїхав до Києва і за кілька днів повернувся до Львова з портфелем головного редактора. Його призначення вельми не влаштовувало обласне партійне керівництво, а особливо львівського ідеолога В. Маланчука, якого з Братунем роз’єднувала ще й особиста неприязнь, і молодий редактор сидів весь час мов на пороховій бочці.

Ростислав відразу зреформував журнал, який за Мельничука був нудний і офіційний; в ньому з’явилися нові рубрики і нові автори; цензор Савчук не знав ні дня, ні ночі, він перечитував журнал зліва направо і навпаки, ще й по діагоналі, шукаючи в ньому ідейних похибок, в цьому ревно допомагав йому Інгульський; цензура свавільно знімала зовсім невинні матеріали (осінь – чому осінь, а не весна; розбита дорога – чому не заасфальтована, дівчина сумує – чому не сміється і т. ін.) – на головного редактора готували компромат.

Я вже знав, що на мене обком партії прицілився як на матеріал, з якого можна виліпити слухняного спілчанського функціонера: мене запрошував до себе Маланчук і, ласкаво усміхаючись, хвалив за талант; коли помер Петро Козланюк і головою Спілки стала Ірина Вільде, він відверто говорив у кулуарах так, щоб усі чули, що шановна Дарина Дмитрівна побуде головою тільки два роки – до пенсії, а на її місце стане «молодий і талановитий» (таке визначення присвоїли мені партократи) – Роман Іваничук.

Не буду лукавити, ніби ці похвали (і взагалі – слава) не лестили моєму самолюбству, проте я вже твердо йшов по своїй новій дорозі: якби мене зваблювала кар’єра, не запропонував би «Жовтневі» повість «Зупинись, подорожній!» (потім – «Спрага»), яку поки що з глухим тріском зняла цензура, не пропонував би до друку новели Валерія Шевчука та Володимира Дрозда, через що мав самі лише неприємності; крім того, я знав одну істину, до якої дійшов сам: з партійними власть імущими грати в карти не можна: «раз тільки ступиш – і пропала воля».

Не знали, правда, моїх засад знайомі та й не всі друзі знали: вони вже звикли мене бачити в президіях, куди водно милостиво запрошувало керівництво, та й що, мовляв, у тому злого: хай краще керує Спілкою Іваничук, а не Романченко.

Отож першого дня після мого повернення з Криму секретарка «Жовтня» сказала мені, що Братунь поїхав на місяць у той самий «Коктебель», а я буду виконувати його обов’язки. Не встиг я ще прийняти справи, як мене викликав сам перший секретар обкому партії В. Куцевол.

Ішов з тривогою (о, більшовицька система вміла тримати людей у постійній непевності, тому народ і був слухняний), продумував, що й де сказав, з ким зустрічався, – й готував відповіді: а може, знята цензурою повість потрапила за кордон, а може, стукачі вислідили, що я брав у Горинів нелегальні рукописи, а може, хтось із сусідів доніс, що моя сім’я потихеньку святкує Різдво і Великдень, а може, а може… Та який я був здивований і спантеличений, коли увійшов до кабінету першого секретаря обкому партії: з глибини просторої кімнати йшли до мене усміхнені, з простягнутими для вітання руками Куцевол і Маланчук. Вони трясли мені руку, питали про здоров’я, про творчі плани, сім’ю і квартирні умови, а вже потім Маланчук, холодно зиркнувши на мене спідлоба, коротко запропонував:

«Ми тут порадилися і прийшли до такої думки: рекомендувати вас на посаду головного редактора журналу „Жовтень“».

«Редактором „Жовтня“? – перепитав я. – А що – Братуня зняли?»

«Знімуть як неспроможного забезпечувати ідейно-художній рівень журналу… Він поки що відпочиває – хай набирається здоров’я. А вернеться – і стане перед фактом. Головне, щоб ви погодилися».

Мені до обличчя вдарила кров: за кого вони мене мають, невже я дав їм підстави вважати мене підляком? Я підвівся і мовив зшерхлими губами:

«Ми зможемо вернутися до цієї розмови лише тоді, коли повернеться до Львова Братунь».

«Подумайте добре, – застеріг Куцевол. – Такий шанс зробити кар’єру дається раз у житті».

«В мене інше трактування цієї категорії: я хочу зробити кар’єру літературну».

«Якщо це вам удасться», – кинув погрозливо Маланчук. Аудієнція була закінчена. Та коли я сидів у кабінеті секретаря, за його стінами чинилась чергова супроти мене провокація: поки я повернувся в редакцію, весь інтелектуальний Львів уже знав, що Іваничук підло схрунив, витіснив Братуня за його відсутності й сам став редактором. Мої прихильники і навіть друзі вже вставляли образ Братуня у рамки мученика, мені ж проголошували анафему.

«Ну, чорти б їх побрали!» – вигукнув я, зайшовши в редакційну кімнату, де сиділи, пильно щось редагуючи й не дивлячись на мене, Ільницький і Кудлик. Я здивовано глянув на них і вимовив невпевнено: «Ви нічого не знаєте?»

Кудлик зняв окуляри, і я побачив страдницький вираз на його обличчі. Що ж трапилося? Роман кивнув рукою на мій стіл: «Там для тебе є записка…» – вимовив глухо.

Я взяв той клаптик паперу, розгорнув і прочитав:

«Скільки в тебе душ, Романе? Одна, дві чи більше? І яка з них правдива? Я зневажаю тебе. Богдан Горинь».

Як довго тягнулася моя німота – не знаю. Та коли шок минув, я прокричав:

«То неправда, що часи дуелей минули! Я викликаю Богдана Гориня на дуель!»

І вийшов з кімнати.

Богдана в Картинній галереї, де він працював, не застав. Нічого, знайду його завтра…

Та на другий день прокотилася Львовом звістка, що всіх приголомшила, навіть тих, які були цій звістці раді: у Львові відбулися арешти молодої інтелігенції. Михайла Гориня зняли з поїзда в Сихові, коли він вертався з Криму, Богдана Гориня заарештували вранці біля парадного входу в Картинну галерею. Вночі були взяті Михайло Косів, Теодозій Старак, Іван Гель, Мирослава Зваричевська, Ганна Садовська, Михайло Осадчий і Михайло Масютко.

Сталося це 25 серпня 1965 року. Українське суспільство почало розходитися по дві сторони барикад.

…Ростислав Братунь попрацював у редакції недовго.

Після арештів приїхав з Києва секретар СПУ Юрій Збанацький проводити у Львові утихомирюючм збори. В набитому залі нашої Спілки, у присутності Маланчука, Збанацький запевняв письменників, що тридцять сьомий рік ніколи не повториться, що арешти відбулися на правовій основі: громадяни, позбавлені тимчасово волі, грубо порушували політичну етику, закликали до повалення існуючого ладу і покарання мусять відбути.

Роман Кудлик сидів, як завжди, біля мене, обличчя в нього мовби закам’яніло, він весь час поривався встати, вагався в чомусь, мучився. Я не знав, що хоче зробити мій мовчун, і тривожився за нього. Врешті він переступив мої коліна і, не питаючи в президії дозволу, вийшов за трибуну і свій короткий нервовий виступ закінчив словами:

«Де зараз мій друг Богдан Горинь?!»

Був це грім з ясного неба. Маланчук зблід і мовчки сидів, не знаючи, як повестися в такій непередбаченій ситуації, зал загомонів, атмосфера стала вибухонебезпечною, Збанацький махав руками, намагаючись заспокоїти письменників…

Почалося обговорення поведінки Романа Кудлика. Незважаючи на те, що більшість письменників намагалася захистити молодого поета, Ростислав Братунь того ж дня звільнив його з роботи.

Відтоді в Романа Кудлика почалися довголітні митарства – де він тільки не працював! – і аж за п’ятнадцять років вернувся знову до «Жовтня». Сьогодні він займає посаду заступника головного редактора журналу «Дзвін».

У час цілковитого приголомшення арештами й тривожними очікуваннями нових – кожен-бо знав, що кагебістський репресивний маховик розкручується надовго й перемелює свої жертви доти, доки сам не зав’язне у кривавому місиві, – хтось десь на партійних верхах вирішив відновити в «Жовтні» посаду заступника головного редактора.

Ростислав Братунь зумів зібрати професійний редакційний колектив з молодих письменників: критикою відав Микола Ільницький, публіцистикою – Тарас Мигаль, поезією – Роман Лубківський, який прийшов на місце Романа Кудлика, прозою – я.

Приціл партія мала точний: Петра Інгульського Братунь з редакції вижив, і той пішов працювати директором видавництва «Каменяр» – тож потрібен був у редакційному апараті солідний троянський кінь.

Редколегія одностайно запропонувала в заступники мене, бо й кого – всі ще тоді були надто молоді, і якби редактор погодився, обком нічого не зміг би вдіяти, проте Братунь, мабуть, побоявся мене, пам’ятаючи про обкомівський демарш у час його відсутності. Він довго думав і мовчав, а парткерівництво не дрімало і врешті добилося свого. Хтось із прилітературних осіб, заангажованих органами безпеки, можливо, й на каві, нарадив Братуневі взяти заступником відставного полковника Миколу Романченка, який усе життя пописував графоманські комуністично-патріотичні віршики, за що був прийнятий до Спілки письменників з благословення Петра Козланюка, працював позаштатним, проте сумлінним інформатором обкому партії у Спілці, чого зовсім не соромився і навіть хвалився своїм партійним дорученням, – мовляв, матимеш добрий громовідвід, редакцію перестануть цькувати, Романченко захистить… І ось одного дня ми всі примліли, побачивши за столом заступника редактора войовничого солдафона.

Тоді ж стався у Львові вибух, детонація якого дійшла вмить до Москви, – знову запрацювали у місті всілякого роду комісії, за Львовом був назавжди закріплений «почесний» статус особливого міста з усіма наслідками, які з цього статусу випливали.

16 квітня 1966 року в приміщенні обласної прокуратури розпочався суд над заарештованими дисидентами.

Напередодні я повернувся зі своєї місячної мандрівки до Туреччини, Марокко і Сенегал: квапився закінчити роботу над «Мальвами», відчуваючи, як швидко холодніє на світі після хрущовської відлиги, як цензори, трохи присмирені за Хрущова, випускають з подушечок пазурі, – і я таки встиг, встиг видати твір, чого вже не вдалося мені зробити із «Журавлиним криком» – романом про Петра Калнишевського.

Йдучи до праці, я побачив біля обласної прокуратури перших в радянській історії пікетувальників. Була це переважно молодь: пікетувальники вигукували «слава» і «ганьба»; наряд міліції тісним ланцюгом оточив чорну машину-буду, утворивши на початку Пекарської вузький прохід від машини до брами прокуратури, і я встиг побачити, як підштовхувані в спини просто влітають у браму в’язні, і серед них – пострижений і через те ще нижчий ростом, змарнілий, але бадьоро усміхнений Богдан Горинь, якого я не встиг викликати на дуель. На один лише мент наші очі зустрілися, я подався вперед, міліціонер штовхнув мене в груди, я щось вигукнув – ні, не «слава», цих ейфоричних вигуків я не люблю й донині; Богдан потряс кулаком, мовляв, тримайся! – і зник у проймі темних дверей.

Натовп шаленів, спалахували бліци – нас фотографували агенти КГБ в цивільному, якусь мить я стояв поруч з Іриною Калинець – розлюченою, мов тигриця; вона розривала руками міліцейський ланцюг і кричала: «Дайте мені бути з ними!»; тоді я вперше зрозумів, що більшовицький кулак слабне і треба бити по пальцях, що й розпочав уже робити народ, – і врешті-решт розірве ланцюг…

Вирішив тоді: назад ані кроку!

(Через три роки вернеться з тюрми Богдан, покличе мене телефоном на побачення біля пошти, обніме, тим самим попросивши вибачення, і скаже: «Романе, назад ані кроку!»)

Над’їхала пожежна машина, вдарила з брандспойтів, натовп розтанув. Весь мокрий, я зайшов до редакції і там застав Івана Драча, Еммануїла Миська, Якова Стецюка, Миколу Ільницького, Романа Лубківського. Радили раду. Заявляти протест проти арештів наша громада не зважилася – вирішили подати в суд колективну заяву про взяття Богдана Гориня, як наймолодшого серед заарештованих, на поруки львівської інтелігенції. А під дверима суміжної кімнати, в кабінеті заступника, припавши вухом до замкової щілини, підслуховував, не дихаючи, Микола Романченко. Прибиральниця на мигах нам про це сказала, ми вийшли з редакції й подалися до Ірини Вільде.

«Робимо велику справу, хлопці!» – сказала «нанашка» й, нітрохи не вагаючись, поставила свій підпис під заявою.

Всі попідписувалися, і ми удвох з Яковом Стецюком віднесли заяву в суд. Викликали суддю. Пам’ятаю, як довго й нерозуміюче він на нас дивився, похитував заперечливо головою, не сміючи брати заяву, давав очима знак, щоб ми чимшвидше йшли звідси геть. Та я таки всунув йому папір до рук!

За кілька днів почався партійний суд над нами. Відкриті партійні збори у Спілці проводив Микола Романченко, доповідав секретар обкому Валентин Маланчук. Він приніс папку судових документів, читав їх, коментував, доводячи нам, які тяжкі злочини супроти радянської влади вчинили підсудні, потім вергав громи на нас, неслухняних, – «З ким ви, з ким ви, працівники культури?!» – й нарешті партійні збори вліпили усім, хто підписав листа, по суворій догані з попередженням, тобто з погрозою виключення з партії. Аж тоді я зрозумів, у яку псарню всунув колись свою немудру голову, пройнявшись ідеєю валенродизму. Що означало виключення з партії, ми знали ще із сталінських часів: «политический расстрел», а нині – звільнення з роботи, вовчий паспорт і заборона друкуватися.

А потім – нескінченні парткомісії: принизливі, грубі, нахабні. Аналізували причину догани на парткомісії, затверджували догану на партійному бюро райкому. Через рік знімали догани – і знову та ж покаральна процедура.

Не знаю, що нині роблять члени тодішніх парткомісій. Більшість із них були персональними пенсіонерами і військовими відставниками, то, може, досі й переставилися. Але ж були там і молоді. Що вони зараз діють: будують самостійну Україну, працюють в Радах, представниками Президента, в СНБУ? Я завжди дотримувався думки, що нікому не треба нагадувати старих гріхів – не можна розкривати кагебістських архівів і дізнаватися, хто працював стукачем, це призвело б до нових репресій. І все ж мені цікаво, що вони, ті суперідейні комуністи, які кидалися на нас, мов злющі пси на короткому припоні, і бризкали скаженою слиною нам в обличчя, – чим вони займаються після проголошення незалежності України? Та що я таке питаю: вони й далі сидять на керівних посадах, і понад двісті їх самовіддано борються проти України в парламенті нашої незалежної держави.

То чи ж маємо ми незалежність, коли головний український гекачепіст Станіслав Гуренко преспокійно сидить в залі пленарних засідань Верховної Ради, коли депутат від Одеси Світлана Остроущенко цинічно виступає проти державної символіки України, голосує проти Декларації про суверенітет, проти Акта Незалежності, й ніхто її за антидержавну діяльність не карає? Коли армія, що присягнула на вірність українському народові, користується чужою мовою і носить відзнаки неіснуючої держави? Коли у східних містах шаленіє відверта русифікація, українських шкіл майже не збільшується, а донецькі шовіністи з трибуни парламенту вимагають визнання російської мови державною? Коли в Криму безкарно лінчують дівчинку, яка вийшла на мітинг із синьо-жовтим прапорцем? Коли й далі нашу національну валюту грабує Москва, а маршал Шапошников викрадає з українських аеродромів бойові літаки? Коли в СНБУ працюють нині ті ж самі, що й колись, кагебісти?

Чи не завчасно ми заспокоїлись, увірувавши у свою незалежність?

Такий стан речей, така реальність. Однак в оцінці явищ завжди слід іти й від супротивного. Ми завоювали незалежність парламентським способом і прийняли для вжитку стару комуністичну систему. Зруйнувати її можна було тільки війною і аж тоді утвердити нову. Та скільки б крові пролилося! А післявоєнний голод, а розруха, знищені міста, бездомні люди, сироти, каліки! Чому ж ви, громадяни незалежної України, десяте й найщасливіше покоління, яке таки дочекалося волі, не переживши того лихоліття, мастите дьогтем нову владу, водно порівнюєте її з комуністичною на користь останньої, бо при ній було більше ковбас? Чи, може, ви готові за ту ковбасу вернутися в московсько-комуністичне рабство? «О люди, люди-небораки… ви ж таки люди – не собаки!»

А може, й справді воля народжується лише на вістрі кулі, й іншого варіанту не буває?

…Братуня не врятували ані його несправедливий вчинок супроти Романа Кудлика, ані обережність під час процесу над заарештованими.

Якийсь художник зробив «ідейно хибну» обкладинку журнального номера, присвяченого радянській армії: зображений на ній доблесний воїн із закритим шоломом обличчям мав вигляд холоднокровного убивці – такими я потім побачив омонівців. Романченко показав обкладинку Маланчукові, відповідно прокоментувавши: Братуня з тріском зняли з роботи, а головним редактором став його колишній заступник.

Розпочалася чорна смуга в історії нашого журналу. Історична рубрика зникла, історичні художні твори й близько не допускалися до редакційних столів, проза стала виключно антибандерівською, поезія переважно славила комуністичну партію, а рукописи більш-менш пристойних творів, які ми все-таки якось пробивали, безслідно зникали із шухляд відповідального секретаря Аркадія Пастушенка.

Задумалася врешті Президія Спілки письменників України і голова Олесь Гончар: пропадає журнал. Редактори почали шукати собі інших робіт: працювати в антиукраїнському часописі стало ганьбою. Проте збутися Романченка ніхто не мав сили: за ним горою стояв львівський обком партії.

Та допоміг страшний випадок, з якого радіти було б блюзнірством: сталося вбивство, до якого була причетна знайома Романченка. Жінку ту засудили, а Романченка, зважаючи на його заслуги перед партією, всього лишень звільнили з роботи.

Знову в редакції настала криза. Львівські письменники запропонували на посаду головного редактора «Жовтня» молодого Романа Лубківського, обком – Петра Інгульського. До згоди не прийшли, і тоді Дмитро Павличко, який працював на той час секретарем СПУ, запропонував соломонівський варіант: запросити на цю посаду з Івано-Франківська талановитого письменника і журналіста Романа Федоріва.

Нині журнал «Дзвін» – один з найкращих в Україні. В цьому заслуга всього його колективу і моя – теж, бо віддав журналові двадцять сім років свого життя, та передусім – Романа Федоріва. Він зумів витворити найоптимальнішу структуру журналу, мужньо переніс терор сімдесятих років, коли нас, а мене в першу чергу, хотіли розігнати – як казав Петро Інгульський, «розсадити Ільницького з Іваничуком»; Федорів майже щомісяця вистоював у обкомі «на килимку», витримуючи розноси, критику, погрози; партійний функціонер В. Подольчак буквально ногою відчиняв двері редакції й на засіданні редколегії знімав неугодні йому матеріали з номера і пропонував інші; врешті й над самим Федорівим учинили розправу за його повість «Рудий Опришко», підтекст якої прокоментував першому секретареві міськкому партії В. Секретарюкові професійний партінформатор із письменників Георгій Книш, – а журнал, проте, все ж виростав і врешті задзвонив на всю Україну.

Хай Бог пошле добре здоров’я головному дзвонареві «Дзвону»!

12

Роботу над романом «Мальви» я закінчив 1967 року, і на початку наступного опублікував його в журналі «Вітчизна». Встиг.

Головний редактор «Вітчизни» Любомир Дмитерко повівся в цей тяжкий час, понад усі наші сподівання, відважно. Він навіть хизувався своєю відвагою, й тяжко було пояснити, чому цей колишній комсомольський, а потім партійний активіст СПУ, який немало наробив гріхів у тридцятих роках, так кардинально змінився: прозрів чи взяв на себе покуту? Незважаючи на те, що Іван Драч назвав його «сивоголовим метром із чорним піднебінням», він з номера в номер друкував у своєму часописі поезії того ж Драча; Григір Тютюнник віддавав свої новели тільки у «Вітчизну», а вже великою дивиною було те, що в першому номері 1968 року Дмитерко надрукував «Собор» Олеся Гончара – літературну бомбу, яка тут же й вибухла, і не встигли ще цензори оговтатись й отримати партійні догани, як у четвертому номері Дмитерко заклав другу петарду з трохи довшим бікфордовим шнуром – мої «Мальви».

Неймовірним було й те, що сам головний редактор віддав мій рукопис на спецрецензію Іванові Ле, знаючи наперед, що. посилає її «на заріз», а коли старий колабораціоніст учинив мені перший письмовий погром, шановний Любомир Дмитрович викликав мене до Києва, дав ту рецензію прочитати, тут же порвав її і, сказавши: «Старого життя нічому не навчило», заслав «Мальви» до набору. Нічого іншого це не означало, як лише декларацію зміни власної суспільної поведінки.

Якось Володя Яворівський висловився в одній із статей, що я «Мальвами» потрапив у «десятку». А воно так і було: проблема яничарського прозріння стала в ті роки найпекучішою проблемою нашої нації – і я тепер добре знаю, що такого розголосу мій твір не мав би, якби його видав після брєжнєвщини, коли національне відродження вже настало. Знаю, бо переконався на власному гіркому досвіді: «Журавлиний крик», де я поставив теж актуальну тоді проблему зміни зброї – меча на мисль, ходив по людях у самвидавівських списках, а коли роман – через п’ятнадцять років – був таки опублікований, розголос про нього пройшов приглушеним відлунням: до тієї пори народ сам встиг поміняти зброю, і перед ним постали інші проблеми: пошук покаянних доріг до Храму, що я й намагався відтворити в «Орді».

Рівночасно «Мальви» вийшли окремою брошурою у щойно створеній редакції видавництва «Дніпро» – «Романи і повісті» – стотисячним тиражем; зробив це покійний нині Олександр Підсуха, а благословив у світ професор-історик Кость Гуслистий. Цей мужній чоловік свідомо йшов на ризик, добре зрозумівши, що я написав.

«Описали корпус йені-чері, шановний Романе? – мовив він до мене, коли я прийшов до нього в Інститут етнографії за рецензією. – Ой, описав та ще й як! Але додайте, не пожалійте хоч одної фрази „старшому братові“, бо будемо обидва биті».

Я при ньому дописав єдину конформістську фразу – в листі Хмельницького до Іслам-Гірея: «Православна Русь не зрадить нас», яку зараз із соромом викреслюю у перевиданнях. Але тією фразою я врятував роман. Видавництво «Радянський письменник» взялось видати книжку в твердих обкладинках: редактор Євген Гуцало і директор видавництва Анатолій Мороз теж свідомо йшли на ризик. Але тут уже всі ми разом спіткнулися: голова Держкомвидаву, колишній партократ, який свого часу працював у Львові, Василь Костенко розкусив суть твору і затримав видання. Удвох з Анатолієм Морозом ми пішли до нього правуватися. Даремна справа: Костенко грав у відкриті карти – у творі, на його думку, прихований антирадянський зміст.

«Але ж чому у вас такий антирадянський спосіб мислення, – вдався я до демагогії, – що ви в яничарах вбачаєте наших простих трудящих?»

Костенко не міг від цього звинувачення відбитися, то почав атакувати роман з іншого боку: одним із головних персонажів твору є Богдан Хмельницький, а про Переяславську раду – ні слова.

«Бо твір закінчується 1651 роком, а рада в Переяславі відбулася трохи пізніше», – виставив я логічний аргумент.

«А мрії, мрії українського народу про возз’єднання – де це відбито?»

«А ось», – показав я пальцем на конформістську фразу.

«Та й справді, – здався Костенко. – Аж шість слів!»

«Але є!» – гарикнув Мороз і подав Костенкові тематичний план видавництва, вказуючи пальцем, де має голова Держкомвидаву підписатися.

Костенко поставив свій підпис – і книжка за півроку вийшла. Але атаку на «Мальви» він продовжував: розіслав свою рецензію в партійні органи, а там почали вивчати… Порятувала мене на якийсь час надрукована в «Жовтні» офіційна рецензія на «Мальви» відомого історика Олени Апанович. Та настав час тотального погрому нашої культури в сімдесятих: мені було заборонено «писать и рисовать», Олену Апанович звільнили з роботи; подав у відставку Анатолій Мороз, віддавши директорське крісло у видавництві бездарному літзаписувачеві – другові Маланчука Анатолієві Стасеві; Олеся Гончара зняли з посади голови СПУ, а бідного професора Костя Гуслистого зацькували, і – кажуть – він уночі отруївся. А «Мальви» голосно пішли по світу; шановний добродій Микола Гнатів, з яким аж через двадцять років пощастило мені зустрітися в Канаді, видав мій роман у вінніпезькому видавництві «Тризуб» – і я чекав арешту.

Та поки що я втішався славою, і мені – як сказав Михайло Горинь – довелося пройти й через це випробування.

І, може б, слава й забамбурила мою молоду голову, якби не мій хворобливий потяг до праці, – бо й справді, тоді тільки й було розмов, що про «Собор» та «Мальви». Ці книжки продавалися на чорному ринку за фантастичними цінами, з них робили фотокопії і читали вголос по сільських хатах.

Не можу втриматися, щоб не розповісти, як оцінив мій роман один пияк. Про це мені розповів львівський поет Роман Качурівський.

У якомусь там селі жив собі пиячина, який споживав трунок тільки на чужі гроші: у крамницях, на весіллях і на поминках. Не було жодного випадку, щоб він колись когось пригостив. Отож пиячина винюхав хату, де читали книжки, і, сподіваючись, що після читання дадуть і випити, почав приходити й мусив спершу слухати. Слухав він уважно кілька вечорів, а коли роман був уже дочитаний, мовив поважно:

«Цьому авторові я поставив би фляшку… Ні – дві!»

Хто з вас діждався такого вигнання?!

Знавісніле цькування «Мальв» розпочалося після конференції на фізичному факультеті Львівського університету 1970 року.

Одного вечора потелефонував не відомий ще мені молодий професор-фізик Ігор Рафаїлович Юхновський: запрошував на викладацько-студентську конференцію з приводу мого роману. Я спочатку не погоджувався, знав-бо вже, що ажіотаж довкола «Мальв» може мені – та й не тільки мені – нашкодити, тим більше, що в ідеологічному відділі обкому партії своєрідно сформульовано концепцію твору: «Это книга не о Туретчине, а о советчине». Підтекст прочитали, тож можна було сподіватися, що незабаром, як це вже сталося з Гончаревим «Собором», зарясніють газети обуреними виступами представників робітничого класу.

Проте Юхновський наполягав, і я погодився. Конференція вдалася знаменито: багато було ґрунтовних виступів, я отримав десятки усних і письмових питань, проте ніхто не розкривав підтексту твору, розуміючи, що це могло б спровокувати відповідну реакцію у партократів. І аж наприкінці розмови, вже після мого заключного слова, вихопився за трибуну якийсь юнак (він не був студентом, Юхновський зовсім його не знав) і залементував: «Розплющте очі, не ховайте голови в пісок, це твір не про турецьких яничарів, а нинішніх, наших, і скільки їх сидить у цій залі!»

Юхновський зігнав провокатора з трибуни, та це вже не допомогло. На другий день професора викликали в партком університету, вимагали пояснень, а потім скликали на факультеті партзбори, де Юхновському винесли сувору догану.

Думав я, не схоче професор більше мене знати, а вийшло зовсім інакше: ми стали добрими приятелями, і не раз нині, бігаючи вранці перед пленарними засіданнями Верховної Ради по кругу на київському стадіоні «Динамо», згадуємо старі прикрі часи, які – коли вже сказати правду – дуже прикрими чомусь нині не здаються. Чи тому, що чесно вистояли, або – що були молоді?

Рубікон я перейшов: став по лівому боці барикад, наготовлений і готовий уже посвятити себе справі українського державотворення літературними засобами.

Але що робити далі? Вертатися до новелістики? Я й не покидав тоді ще цього жанру, і написати психологічну новелу було для мене рівноцінним солодкому гріхові, але ж це так мало! Розповсюджувати підпільну літературу і сісти в тюрму? Спочити на лаврах і замовкнути після першого вдалого твору?

А в душі нуртувало: в нас відібрано меч – чим його замінити?

Тільки, мислю, поверненням народові історичної пам’яті, тільки просвітницькою працею, яку треба переводити у ранг політики.

Мали тоді львівські письменники невеликий сад-город за містом на Майорівці, куди одні приходили за черешнями і сливами, а запопадливіші копали грядки, щось там садили й вирощували, що скидалося більше на забаву. В тому ж городі, за лопатою, зблизився я з відомим ученим, який досліджував розповсюдження української пісні в світі, а його майже не друкували, – Григорієм Нудьгою. Якось він сказав мені:

«Ви довели, що можете писати історичні романи. А чи знаєте – а якщо знаєте, то чи добре усвідомлюєте, – що ми належимо до унікального народу, якому колонізатори заборонили вивчати власну історію? Де праці Грушевського, Костомарова, Антоновича, Крип’якевича, Яворницького? У спецфондах – і доступ до них мають тільки такі, як ви. Отож ви повинні написати історію України для людей, а особливо для молоді, в романах. Це ваш обов’язок. Великий цикл історичних романів!»

«Але ж для такого огрому роботи не вистачить життя», – знітився я.

«А може, ще й залишиться, – відказав Нудьга. – Ви тільки спробуйте».

І таки залишилося. Я написав за двадцять п’ять літ дев’ять історичних романів і завершив увесь цикл «Ордою». А тепер пишу ці спогади.

…Другим моїм історичним романом був «Журавлиний крик», який я спершу назвав «Меч і мисль». Тепер об’єднаю під цим заголовком весь цикл моїх історичних праць і, якщо Господь допоможе, видам у двох томах.

На початку сімдесятих років я подався в пошуки за матеріалом, тоді ж пізнав усю Україну, а ще й Соловки, до яких наша знедолена батьківщина мала завжди пряме відношення, і віддав новому творові п’ять років життя.

…На Лівобережжя я їхав з великим упередженням: усе там, звісно, зрусифіковано, рідною мовою розмовляти буде мені тяжко, а то й неможливо, ніхто не зрозуміє ідейної суті моїх творчих пошуків, одне слово – я відправляюся у ворожий стан, і треба бути готовим витримати образи, напади і завзяту боротьбу в нерівних вагових категоріях.

Дивним було б моє запевнення, що я цього там не відчув: уся ворожа система стояла напоготові морально знищити мене, то я до місцевих власть імущих і не потикався: з самого початку мандрівки по Лівобережжі мені вдалося відмежувати окупантів від окупованих, а саме окупованих мені треба було побачити, пізнати і збагнути їх національну потенцію – чи є вона ще в далеких нащадків Петра Калнишевського, чи мій майбутній роман хоча б зачепиться за рештки національної свідомості поневолених людей і заговорить до них зрозумілою їм мовою, а чи залишиться ними не помічений і не потрібний їм, мов фоліант, списаний ієрогліфами?

Напевне, мені пощастило, а може, спрацювала магічна сила великого свята – Спаса; хто не пам’ятає, що саме в день цього празника була спаралізована сила гекачепістів минулого року; я приїхав до Полтави 19 серпня.

Зупинився перед пам’ятником Полтавській битві, вдивився у садистичну гримасу найлютішого ката України, і впало моє серце від раптового усвідомлення, що цей пам’ятник – не тільки свідчення української катастрофи, а реальна сьома печать на свободі мого народу, і не є він лише знаком переможної сили ворога, а постійно функціонуючою потугою, яка знищує протягом століть живу і водно воскресаючу потугу українського народу, і жорстока гримаса ката день у день, рік у рік щораз то більше втрачає постраховисну сутність, набираючи обрисів нормальної людської посмішки, і народ призвичаюється бачити в подобі деспота свого вождя і йде поклонятися йому чим далі, то все менше зі страху і все більше з рабської умиротвореності. Ось у чому зло пам’ятника Полтавській битві!

Не знаю, яке почуття малювалося в цей мент на моєму обличчі, та, напевно, не лють, а глибока скорбота: людей, якими оволодіває ненависть, утішати непотрібно, ненависть є знаменням сили й мужності; до мене ж підійшов сивий чоловік, ще досить молодий, схожий він був на вчителя, і, ставши поруч, проказав, не дивлячись на мене:

«Упав Рим і Порта впала – чому ж ви думаєте, що Російська імперія вічна?»

Я скосив на нього очима й запитав:

«Ви полтавець?»

«Атож».

І пішов. А мені враз так легко стало на душі, як мало б стати легко українській землі, коли б цей пам’ятник враз був зірваний динамітом і уламки його розлетілися в безвісті, – таж не вбита іще людська віра в прийдешню волю, а коли так, то є ще в мого народу сила її виборювати!

Я півдня оглядав Полтаву, походив стежками Івана Котляревського і Василя Капніста і, до знемоги втомлений, всівся нарешті на бічне, біля дверей, сидіння в деренчливому автобусі, який їхав у Ромни, постановивши нікому не поступатися місцем, якщо навіть зайде столітня бабуся.

Тільки й це собі помислив, як автобус зупинився в якомусь селі з ветхою церковцею, від якої посунули жінки з кошиками, повними свячених яблук. Тих жінок набилося до салону стільки, що й поворухнутися було невміч, а біля самої стулки дверей, спершись на них спиною, стояла вся в зморшках древня бабуся, якій, напевно, було вже під сто; вона тримала над моєю головою вузлик з пахучими яблуками, а сама мала втихомирений, чистий, аж святий, вираз обличчя. Бабуся зовсім не претендувала на моє місце, та я вмить забув про свою постанову, підвівся, звільняючи їй сидіння. Вона довго дивилася на мене вдячним поглядом, а потім вийняла з вузлика яблуко, подала мені й сказала:

«Візьми, синку, то свячене, і з’їж при мені, бо є ще такі безбожники, що й викинути можуть».

Я виконав бабусину просьбу, а тоді вона додала:

«Ти добрий, і все буде на твоїй дорозі так, як ти хочеш».

Дякую, бабусю, що вселили ви в мою душу злагоду на довгу життєву дорогу, тоді лише розпочату. Ви ж не могли й мріяти про наш нинішній день, таких мрій ви, мабуть, ніколи й не знали, але йшли тією самою дорогою, що й ми, і пройшли свою частку з прадавньою нашою добротою, чистою вірою й із свяченим яблуком у руці… Благослови, душе моя, Господа за те, що зберіг він таких людей для нас на страшних невольничих розпуттях.

З Ромен, уже в супроводі поета Павла Ключини й художника Сашка Дубровського, подався я в рідне село Калнишевського – Пустовітівку. Село невелике – до ста дворів серед степу, а посередині – крамниця. Церква, вибудувана кошовим отаманом, подумав я, не збереглася.

Ми зупинилися біля крамниці, на порозі якої сидів, спершись на костур, непоказний чоловік, мовби не впускав досередини, а мені літньої спеки захотілося щось випити. Спробував виминути, але він таки не впускав.

«Хай уже молоді пиячать у храмі Божому – не знають, але вам не гоже, мать, ученому, як я на вас дивлюся».

Нерозуміюче я глянув на Ключину, той посміхнувся.

«Це ж церква Калнишевського, – пояснив він. – Ось бачиш – в основі хрест, а баня знесена. А цей чоловік, нібито далекий родич Калнишевського, знає легенди про нього, сидить тут день у день та й бурчить на парубків, які приходять сюди могоричити… Ось попроси, хай щось розкаже».

Його не треба було двічі просити, він сам почав розповідати монотонним голосом, ніби той фризієр, що гомонить над вухом клієнта і йому байдуже – слухають його чи не слухають, – про пустовітівського сироту Петра, який бігав услід за козаками й тютюнцю випрошував, а потім один старшина взяв його за джуру, і з того джури виріс кошовий отаман…

Враз дід пожвавішав, але чомусь стишив голос і продовжував:

«А цариця Катерина була всесвітня курва. Тож хотіла кошового заполучить… Не пішов до неї в покої отаман. Дуже розлютилася цариця і послала на Січ Текелія, щоб той спалив козацькі курені. Так і зробив клятий генерал – спалив Січ, а потім Калниша спіймав, кайдани на руки і… – й замовк, пильно глянув на мене, а потім прошепотів на вухо: —… і на Соловки заслав. А церкву вже наші халамидники спортили… Тільки ви про це нікому, не хочу, щоб чіпали».

Від Пустовітівки до хутора Вощилихи – рукою подати.

«Поїдемо, – запропонував Ключина, – до вчителя Йосипа Дудки. Він і вірші пише».

Йосип Дудка мав вигляд запорізького химородника: довгі вуса з підвусниками, кущуваті брови і лукаві очі.

«А я вас по фотографії впізнаю, – сказав він, придивляючись до мене. – Ви написали „Мальви“».

Я був на сьомому небі: мене читають у глухому селі на Лівобережжі, яке я вважав національно мертвим. Як можна так погано думати про свій народ?.. Я був на сьомому небі весь той вечір. До батька приїхала з Києва його дочка – студентка Надя, яка потім – через двадцять років, коли вже вийшов нарешті у світ «Журавлиний крик» і Йосип Дудка прочитав роман, приїхала до Львова запросити мене в гості на хутір Вощилиху: жде мене старий не діждеться. Я пообіцяв приїхати, та знову запізнився: помер недавно славний Йосип Дудка – патріот, учитель і поет.

А тоді ми до пізньої ночі варили в степу козацький куліш, смакували його при горілці і співали-співали, волю викликали…

На Чигиринській горі, біля пам’ятника Хмельницькому, серед густої й височенної тирси я побачив дивну з’яву. Русява дівчина з довгою косою зривала тирсу – мабуть, на мітелку; не бачила вона мене, співала й сходила вниз до криниці з журавлем. Я забув про все, пішов слідом за нею й наздогнав її біля криниці, коли вже витягла повне відро й припала до нього губами.

«Дівчино моя, напій ми коня», – сказав я і спопелів від погляду красуні.

«Не напою, бо ся бою, бо ще не твоя», – засміялася дзвінко дівчина, побігла схилом і зникла між крайніми хатками Чигирина.

Якусь мить я стояв заворожений, а потім кинувся бігти за нею, довго блукав вуличками Чигирина, сподіваючись ще раз зустріти красуню, і врешті таки знайшов: вона стала Уляною в «Журавлиному крику» – образом вічно молодої України…

З Ніжина провели мене в Батурин два студенти педінституту й познайомили з кравцем Миколою Івановичем Шклярем – знаменитим краєзнавцем. Він цілий день водив мене по Батурину, поки не впоїв історією, і від того хмелю очуняти не можу й донині.

То якщо мені через двадцять років після перших відвідин Батурина вдалося написати «Орду» і збагнути трагедію й невмирущість мого народу через Батуринську катастрофу, якщо я нині маю потребу віддавати рештки свого часу справі реставрації палацу Кирила Розумовського в Батурині, то винен у цьому незабутній Микола Іванович.

Нічого в цих спогадах про свою першу мандрівку по Лівобережжі я не вигадав, ніде не згустив фактів і фарб: всі ці люди зустрілися мені упродовж кількох днів, і я з соромом згадую свою зневіру й тішуся, що для неї не було жодних підстав. Страшна духовна і матеріальна руїна нашої України, але й подиву гідна її живучість.

Книгу професора Архангельського педінституту Георгія Фруменкова «Узники Соловецкого монастиря» я побачив у книжковій крамниці саме тоді, коли вона була мені найбільш потрібна: я схопив її, немов чорт грішну душу, перечитав, зробив виписки і зрозумів, що мені треба самому побувати на далеких островах. Я написав Фруменкову листа і незабаром отримав від нього запрошення приїхати в Архангельськ.

…Коли я повернувся із Соловецьких островів і опублікував у «Літературній Україні» статтю «Острови на Стуленому морі», Петро Інгульський сказав єхидно:

«Який жаль, що Іваничук не народився трохи раніше: він поїхав би на Соловки за державний кошт».

А треба сказати, що я був першим українцем, який відвідав сумної слави острови із своєї власної волі…

Великого творчого щастя зазнав я від праці над романом «Журавлиний крик» – мабуть, через те, що супроводжувалася вона мандрівками і відкриттям для себе власного народу. Це вдоволення стало винагородою за те, що прийшов мій роман до людей з таким великим і трагічним, зрештою, запізненням…

Цей розділ я дописую 9 березня 1992 року.

Наш народ святкує 178-му річницю від дня народження Тараса Шевченка – перше Шевченківське свято на волі. Десять українських письменників нагороджено Державною премією України ім. Т. Шевченка – найвищою для українця нагородою, і аж дивно стає, що не так давно хтось ще міг марити державною премією СРСР або ж ленінською…

У списку нагороджених письменників – чотири колишні в’язні: два сталінські – Борис Антоненко-Давидович та Іван Багряний і два брєжнєвські – Ігор Калинець і Тарас Мельничук. Два посмертно, два – при житті.

Це люди, які стояли на чолі походу від літератури до держави. А завтра переймуть у них естафету молодші митці – а може, уже й перейняли, – ті, котрі підуть відпоручниками молодої Української держави до новоякісного мистецтва, яке світ побачить і визнає.

І ніхто цього поступу вже не зупинить: ні північний відвічний ворог, ні домашній комуніст, який заховався в підпіллі на нашій землі, ні недоук із суперпатріотичного люмпу, який то тут то там спливає на поверхню нового жита і блюзнірить, використовуючи більшовицькі кліше: «Досить нам письменників і вчених!»

Ніколи не буде досить. Тим більше для нації, провідцями якої завжди були письменники і вчені. Не лєнінів, не сталінів, не гітлерів народжувала наша нація, а Шевченка, Франка, Лесю Українку, Маланюка, Багряного, Барку – і несть їм числа. Якраз цим – хоч і страждали ми віками бездержавністю – вигідно відрізняємося від інших народів як психоетнічний тип, вихований не солдафонською грубістю, а високими гуманістичними ідеями. Не забуваймо про це.

Понад двадцять років тому сталася подія, яка ознаменувала відвертий виступ української інтелігенції проти більшовизму, сила якого здавалась тоді нездоланною.

Давно вже була залита кров’ю збуджена демократією Угорщина, вже стратували Чехо-Словаччину совєтські танки, стоптала цвіт китайської нації червона «культурна революція», пошесть соціалізму поповзла у нерозвинені країни – й непокора української інтелігенції могла здаватися небезпечною дитячою забавкою – головою в мур; і тільки дуже проникливому окові видно було, як прогнивають привідні паси системи, як працює вона вхолосту і самі машиністи вже не вірять у її придатність: як несусвітнім ханжеством і брехливістю просякли суспільні відносини, як цинічно розкрадають партократи державу, проповідують фальшиву комуністичну мораль аж до сміхотворства: утримуючи приватні борделі, одягають Афродиту в трусики; як живуть одним днем – запаморочені патріотичною істерикою й алкоголем.

На початку нового 1972 року мене викликав секретар обкому з ідеології Казимир Пирожак і попередив – ніби той Пилат руки вмив, – що, коли мій «Журавлиний крик», який ходить у рукописних списках по людях, вийде друком за кордоном, він за мою волю не відповідає. Чи робив це Пирожак з доручення КГБ, відстрашуючи мене від дисидентства, яке тоді вже набрало виражених форм чинності, а чи з доброго серця – не знаю. Я попередження прийняв і спокійно чекав своєї долі.

Письменники тоді вже інакше дивилися на речі. По-перше, з рук у руки передавалася праця Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?», яка відкрила українському народові очі на смертельну небезпеку національного зникнення, і кожен з нас думав: якщо Іван не боявся її написати, то чи ж можу я боятися читати? Читали потаємно «Раковий корпус» О. Солженіцина, неопубліковані поезії і щоденник Василя Симоненка, ходила по руках праця історика М. Брайчевського «Возз’єднання чи приєднання?», «Український вісник» В. Чорновола – письменники зрозуміли вагомість цієї духовної поживи в боротьбі: ніхто тоді не вважав уже «самвидав» дитячою забавкою. І ніхто не втішав себе – пронесе. Не могло «пронести» і не треба було того, бо який сенс мала б тоді подібна діяльність? Україна мусила нарешті заявити світові, що вона прокинулася, і на першу лінію боротьби вийшла інтелігенція.

Чи можна було арешти 12–14 січня 1972 року вважати несподіванкою? Таж ні – кожен знав, що вони відбудуться раніше чи пізніше.

І все ж… У Брюховичах – ми ж не сподівалися, що це спеціально на час арештів виселили із Львова письменників на так званий зліт творчої молоді, – вранці 12 січня вдарив лютий мороз. Ми повиходили з приміщень, мерзли, а потім – ніби вразив нас усіх якийсь збудливий вірус – почались голосні забави, біганина, випивки, ми співали, кричали до знемоги, реготали, браталися – закохані, п’яні й здурілі, не розуміючи, що діється з нами, і врешті всі раптом отямилися, побачивши на автобусній зупинці осамітненого Ігоря Калинця.

«Що з тобою?»

«Сьогодні вранці заарештували Ірину, – відказав він. – І автобуса нема…»

Та й усе. Поки ми роз’їхалися до своїх стривожених родин, дізналися, що забрали В’ячеслава Чорновола, Стефанію Шабатуру, Івана Геля, і ще, і ще… А на другий день прийшла з Києва звістка, що заарештовані Іван Світличний та Євген Сверстюк. Трохи пізніше взяли Івана Дзюбу.

Завершився період підготовки до боротьби із смертельним ворогом. Літературна молодь виповіла більшовизмові війну…

У мить, коли пишу ці рядки, згадалося мені, що на світі могло мене й не бути – якби жив мій старший брат Богдан. Та він помер, коли мав три роки, і на його місці з’явився я. Я – випадковий. Може, й не один такий. Зате моє покоління було задумане Провидінням як закономірність у боротьбі української нації за визволення, і за це – благослови, душе моя, Господа!

13

21 квітня 1992 року.

Досі я намагався простежити державотворчі функції нашого красного письменства і роль творців літератури у державотворенні; зараз без жодної тіні песимізму прогнозую зовсім протилежне явище, а саме – поступове відчуження літератури від уже створеної держави, яку письменники не матимуть більше потреби виворожувати у символічних образах і прямолінійній публіцистиці, не муситимуть займатися патріотичним шаманством, проголошенням самостійницьких гасел, а навпаки – перейдуть до вимріяної ними держави в опозицію, батожитимуть її керівників і, не отримавши від неї ані гроша на прожиття, звільняться від її впливу і створять згодом самодостатню незалежну літературу, що стане дзеркалом, в якому дозиратимуть сусідні народи ступеня нашої державної цивілізації.

Це, що я кажу, дуже складно й незвично для мене самого. Як нам звикати до мистецької незалежності? Адже упродовж віків українські письменники чітко розділювалися на три підневільних табори: табір апологетів панівної системи, щедро оплачуваних сюзереном; табір конформістів (я їх називаю «валенродами»), які теж перебували на утриманні держави й мусили за це відплачувати їй лояльністю, а за непослух були карані передусім матеріально, – і наймалочисельніший табір нонконформістів, бунтарів, котрі відкидали будь-які зобов’язання супроти сюзерена, відкрито виступали проти нього, за що були гнані, голодні й ув’язнювані.

У такій чітко окресленій схемі літературного життя України опинився у 70-х роках я, знайшовши для себе місце в лівому крилі другого, конформістського, табору.

Яка ж тоді була розстановка сил, що, власне, являла собою українська літературна громада і скільки важила її продукція на шальках української національної справи, а теж на терезах всесвітніх?

Скажу відразу, що українська радянська література на всесвітніх терезах важила дуже мало, а якщо відкласти набік ледь чутний на неукраїнському Заході відгомін ренесансу 20-х років і діяльності нинішних «шістдесятників» разом з патріархом Олесем Гончарем, – то й ніскільки. Як мені гірко було, коли у вересні 1986 року я мав можливість провести три літературні конференції в університетах Мілана, Болоны та Л’Аквілі, зацікавити італійців розповідями про класичну й сучасну українську літературу й переконатися, що італійські студенти і вчені майже нічого про нас не знають.

Бо не мали ми своєї держави. Та не тільки в цьому річ. Організовані ЦК КПУ і КГБ переклади на європейські мови творів таких посередніх письменників, як Вадим Собко, Василь Козаченко, Олександр Левада, Олександр Корнійчук, Василь Большак, Юрій Збанацький та десятків інших апологетів і співців зореносної радянської дійсності ніякого розголосу за кордоном не мали, а якщо навіть хтось там їх і читав, то можете собі уявити, яка думка про нашу літературу складалася в чужинців.

Твори письменників першого табору не мали жодної ваги і в нас: читач знав їм ціну. Ця літературна продукція, наперед авторам оплачена, роками лежала припорошена пилом на полицях книгарень і бібліотек, і мусили її читати хіба що учні й учасники обов’язкових читацьких конференцій і ще студенти-філологи, – і все це, нині нікому не потрібне, а то й вороже нашій молодій державі, пішло на макулатуру, залишивши по собі слід у читацьких душах: викривлення смаків або ж цілковиту відразу до всієї української літератури загалом.

Саме ця відраза, викликана у значної частини народу низькопробною прокомуністичною літературою, завдала великої шкоди загальному рівню нашої культури: читаючий люд, якому остогидла більшовицька брехня, зневірився у будь-яких можливостях українського письменства й знати не хотів про те здорове зерно, яке часто-густо випорскувало з-під пера заляканих у 30-х роках нечуваною в історії людства машиною червоного терору письменників типу Миколи Бажана, Андрія Головка, Юрія Яновського, Максима Рильського, Павла Тичини, Володимира Сосюри, й багато хто не завдавав собі труда відсіювати те зерно від полови, воліючи фіглювати банальними пародіями на скалічених більшовизмом знаменитих майстрів слова.

Ця відраза відганяла читача й від нас – «шістдесятників». Якось моя сестра запитала свого старого знайомого, який з моїх історичних романів найбільше подобається. «Жоден, – відповів Наталчин співрозмовник, – бо я не прочитав ні одного: все те, большевицьке, пса варте».

То чи могла та, все ж таки вартісна література, яка витворилася у таборі «валенродів», проникнути в чужинецький світ, коли вона не сприймалася і власним народом, не кажучи вже про те, що ніхто її не пропагував, не рекламував, навпаки – секретними каналами через ВААП кагебісти від літератури знімали готові переклади наших творів в країнах-сателітах, як це трапилося, наприклад, з моїми «Мальвами» у Польщі.

Що ж «усе-таки вартісного» дали українській літературі «валенроди» в шістдесятих-сімдесятих роках – ці подвижники-конформісти? Подвижники – тому що за тоталітарного комуністичного режиму написати що-небудь значного, залишившись при тому ідеально порядним письменником, було майже неможливо; можна це було зробити тільки ціною власної волі і тієї ж вартісної продукції, для творення якої в тюрмах умови були надто мізерні: якщо ми нині знаємо невольничу поезію Василя Стуса й Ігоря Калинця, то тільки дякуючи щасливим випадкам, і ніхто ніколи не зможе дослідити, скільки подібних поетів утрачено назавжди.

Отож до третього табору, табору поетів-невільників, усі піти не могли не тільки з причин обережності й страху, а й з чисто політичних міркувань. Коли в національній культурі утворюється вакуум, юна просто зникає із світового овиду, і ми нині, не сприймаючи колаборантських вправ Тичини, Рильського, Сосюри, Бажана, все ж мусимо бути вдячні долі, що протягом довгих десятиліть за смердючим паровозом, паливом для якого служили ганебні оди комуністичній партії, Леніну й Сталіну, тяглися вагони із золотим вантажем високої поезії названих авторів. Цей вантаж живив покоління майбутніх «шістдесятників», які, не знаючи ні Євгена Маланюка, ні Івана Багряного, ні Василя Барки, ні Тодося Осьмачки, ні Богдана Ігоря Антонича, ні Богдана Лепкого, все ж таки могли, кожен для себе, знайти учителя, і я певен, що без Бажана ми не мали б Драча, без Сосюри – Вінграновського, без Рильського – Павличка, без Тичини – Калинця.

Тож для того, щоб стати літературним подвижником при комуністичному режимі, треба було платити конформізмом. Конформізм був теж різного гатунку: його амплітуда коливалася від рабських гімнів комуністичній партії до рішення не говорити про партію ні добре, ні погано; від таврування «українських буржуазних націоналістів» до страусової методи, мовляв, подібних проблем не існує зовсім. Не славословити більшовизм і не відрікатися привселюдно від національних святощів – для цього теж потрібна була мужність.

І якщо Ірина Вільде заплатила за свої знамениті «Сестри Річинські» апологетикою марксизму, Павло Загребельний за роман з глибоким антитоталітарним підтекстом «Первоміст» – одою душителеві Руси-України Юрієві Долгорукому («Смерть у Києві»), Дмитро Павличко за революційну збірку поезій «Правда кличе», весь тираж якої, з повеління КГБ, було пущено під ніж, – антибандерівським пасквілем «Іван Загайчук», то Юрій Щербак, Анатолій Дімаров, Роман Кудлик, Василь Земляк, Іван Чендей, Борис Харчук, Ніна Бічуя, Петро Скунць, Іван Білик, Роман Андріяшик, Микола Ільнинький, Тарас Салига, Михайло Слабошпицький, Віталій Дончик, Григорій Сивокінь, Микола Жулинський, Роман Іваничук відкуповувалися здебільшого політичною мовчанкою, яка теж, звичайно, нікому особливої честі не принесла.

Бог простить нам наші гріхи. Бо хоч ми і не стали світовими письменниками, але скажіть – з чим прийшла б українська література на свято Незалежності, якби не було в нас «Повнолітніх дітей» Ірини Вільде, «Дрогобицького звіздаря» Ніни Бічуї, «Таємниці твого обличчя» і «Поєдинку» Дмитра Павличка, роману Павла Загребельного «Я, Богдан», «Облоги» Григора Тютюнника, «Івана» Івана Чендея, «Виру» Григорія Тютюнника, «Отчого світильника» Романа Федоріва, «Звуку павутинки» Віктора Близнеця, «Лебединої зграї» Василя Земляка, «Собору» Олеся Гончара, «Чорнобильської Мадонни» Івана Драча, «Людей зі страху» Романа Андріяшика, «Оглянься з осені» Володимира Яворівського, «Трьох листків за вікном» Валерія Шевчука, «Катастрофи» Володимира Дрозда, – Господи, та чи ж можна все те добірне зерно перерахувати? І чи могли б наші письменники, не написавши цих творів, стати нині біля керма молодої держави?

Десь посередині між табором «валенродів» і лицарями без тіні і без плями, які добровільно одягли на свої руки кайдани, залягли непохитні, але й не ув’язнені літератори, які не могли публікувати своїх творів або друкували їх зовсім мало, а стали вони сьогодні найпопулярнішими в світі українськими авторами. Це Ліна Костенко із своїми поезіями, драматичними поемами та знаменитим історичним романом у віршах «Маруся Чурай», витязь української поезії, як назвав його Олесь Гончар, – Василь Симоненко, прозаїк і вчений Валерій Шевчук, який повернув нам українське бароко, мученики Григір Тютюнник і Віктор Близнець, які не витримали вимушеного конформізму й наклали на себе руки, повернутий чаром української мови в лоно нашої літератури і згаслий у юному віці Леонід Кисельов, учений, критик і трибун Іван Дзюба, незрівнянний майстер перекладу і поліглот Микола Лукаш, повернуті з більшовицького пекла мислителі Борис Антоненко-Давидович та Григорій Кочур.

Можна тільки дивуватися, що, незважаючи на московсько-більшовицький геноцид, який десятиріччями витоптував Україну, ми маємо можливість представити світові ці імена.

І нарешті – нонконформісти. Табір малочисельний, бо й героями не всі народжуються: Микола Руденко, Іван Світличний, Євген Сверстюк, Василь Стус, Ігор Калинець, Михайло Осадчий… Я знімаю з них тернові вінки мучеників, бо всі ми вже нині працюємо разом для своєї держави, і що не день, то все більше вчорашні герої здаються нам звичайними людьми, та залишилися вони мічені терновими колючками, і поезія їх мічена секретами тюремного тайнопису… Мені здається, що саме від цих жерців невольничої музи почнеться якісно нова українська література, яка іще за шелом’янем.

24 серпня 1991 року Україна раптом перемістилася з Азії в центр Європи. І та нескінченність, що пролягла за шелом’янем, спрямована вже на Захід. Мусимо набрати багато духовних сил, щоб подолати гори, за якими безмежжя нашого національного життя. Ви скажете, що нескінченність у просторі і часі – абсурд? Аж ніяк. Абсурдом є скінченність, бо коли вона раптом постає перед нами, ми завжди запитуємо: а що за нею?

Безмежність – не абстракція, а конкретне поняття. Це досвід, який передається від особи до особи, від нації до нації, від держави до держави, від планети до планети, від галактики до галактики.

А хто в це не вірить, той помер уже сьогодні.

Ви не вірите, Павле Архиповичу? Мені вас шкода. Незважаючи на ваш тяжкий характер і постійну непослідовність, я вас люблю. Ви мені завдавали великих прикрощів і дарували великі радощі: на вашій совісті зняття з друку мого «Журавлиного крику» в 1973 році (пам’ятаєте свою закриту рецензію на цей роман?), але ж ви, і ніхто інший, подали мені руку допомоги, коли партократи домучували мене двома роками пізніше. А які несподіванки ви вміли робити! Ніхто не повірить, що ви – такий дразливий, примхливий і нервовий – могли вести довгі вечірні розмови у Вістівському лісництві на Івано-Франківщині в лісничого Віталія Степанюка і говорити про мене високі слова, не знаючи, що Степанюкова дружина – моя сестра. А ваш подарунок в день мого шістдесятиріччя: мідна статуетка горця, такого схожого на мене, з вигравіюваним написом: «Доброму дияволу української літератури», а ваші листи після кожного вдалого мого телевиступу, що розпочиналися захопленим вигуком «Достойно єсть!» – хто на таке з моїх друзів спромігся?.. Коли на IX з’їзді письменників вас заходами мстивого Бориса Олійника, який торував собі шлях до звання академіка найпідлішими способами, знімали з посади голови СПУ – такого часто несправедливого, але яскраво вираженого в особистості заміняли архісправедливим Юрієм Мушкетиком, – я плакав.

І ось ви, ображений на всіх і на невдячну Україну, заховалися на своїй фешенебельній дачі, купленій за тяжко запрацьовані письменницькі гроші, які в однаковій мірі діставали за «Первоміст» і за «Смерть у Києві», за «Я, Богдан» загалом і начебто окремо за ту ганебну сцену в цьому ж романі, в якій ви так ницо висміяли, зобразивши для чогось голим у ночвах, великого гетьмана Івана Виговського, – а то ж він у 1659 році наголову розбив нашого найтяжчого ворога під Конотопом. Окупант щедро платив письменникам, здатним відкупитися свідомою брехнею за гріхи: ви за правдивого Хмельницького – зневагою Виговського, Павличко за Торквемаду гімном комуністичній партії – «прийми любов, що в пісню перейшла», Драч за «Ніж у сонці» подихав трохи Леніним, але ж вони – і Драч, і Павличко та й інші письменники – покинули свої дачі і ось уже два роки воюють з партократами, мов прокляті, і таки відвоювали для всіх нас – і для вас теж – Україну. А ви сидите в шкіряному кріслі біля каміна, викладеного заморськими кахлями, і бурчите на тих, хто пішов із дач на політичний фронт, і на обкрадену комуністами Україну, яка, запроторена у більшовицький котлован, не має чим виплачувати високі гонорари, – теж бурчите.

Я слухав 2 квітня цього року вашу телерозмову з Михайлом Слабошпицьким; він теж, люблячи вас, не знав, як повестися, коли ви плакали за розваленою радянською стодолою, обзиваючи молоду демократію божевільним хаосом, а незалежну Україну – Замбією. То знайте: та Замбія ніколи більше за апологетику душителів українського народу не дасть жодному письменникові не те що Шевченківської премії, а й ламаного гроша.

Вийдіть, Павле Архиповичу, з теплого затишку і вдивіться в українське безмежжя, яким пішов уже ваш «Тисячолітній Миколай». Не хочете? Не вірите в нескінченне наше самостійне життя? Мені вас шкода.

…Сьогодні я отримав із видавництва Товариства української мови «Просвіта» сигнальний примірник мого роману «Орда».

Останнього?! Може, й так. Я ним закінчив цикл історичних романів, в яких осягнув період української історії від XV століття до нинішнього дня. Своє основне письменницьке завдання виконав.

А може, ще ні?

14

Минуло два роки, як я працюю депутатом Верховної Ради України. Неймовірно швидко промайнув час, а вмістив він у собі стільки подій, що вистачило б їх у спокійних умовах на десятиліття.

Тільки подумати!..

Першого дня Першої сесії депутат Микола Поровський виступив із зухвалою пропозицією, яка викликала скажене обурення партократів, і, звичайно, ніхто до неї й не думав прислухатися. Поровський запропонував винести із сесійного залу фігуру Леніна: вождь світового пролетаріату на повен зріст за спиною президії у високій овальній ніші, зім’явши в одній руці кашкета, другою, із затиснутим кулаком, люто погрожував усім нам… Найідейніші комуністи вимагали завести кримінальну справу на крамольного депутата, навіть свої посварили Миколу, щоб не вискакував, мов Пилип з конопель.

Та не минуло й півтора року, як за розпорядженням самого Голови Верховної Ради Леоніда Кравчука робітники поночі винесли вождя ногами вперед, і не зарадив цьому навіть тодішній керівник «групи 239», а нинішній голова Соціалістичної партії України Олександр Мороз, який погрожував, що Леніна винесуть тільки через його труп. Одного прекрасного ранку ми на превелику свою втіху побачили нішу порожньою, а Мороз, живий і здоровий, спокійно сидів у своєму депутатському кріслі.

16 липня 1990 року, після проголошення Декларації про державний суверенітет України, група депутатів з Народної Ради внесла до сесійного залу принесене людьми, які пікетували будинок Верховної Ради, жовто-блакитне полотнище, і кримські делегати, найлютіші українофоби в депутатському корпусі, кинулися шматувати прапор. Почалася штовханина, яка б напевне закінчилася кривавою бійкою, якби на це не прибіг Перший заступник Голови Верховної Ради Іван Плющ, який уміє зберігати рівновагу в найскрутніших ситуаціях: він відібрав від роз’юшених депутатів полотнище, дбайливо склав його і заховав у столі президії. А через рік з тижнями це саме полотнище було підняте над дахом Верховної Ради як державний прапор України.

На Першій сесії депутат генерал Тулубко виступив з промовою, в якій образливо дорікнув полковникові Вілену Мартиросяну за проукраїнські симпатії, порадивши йому забратися геть до Вірменії, – і ми, опозиціонери, дружно стягли генерала з трибуни. А на П’ятій сесії під час обговорення військового питання генерал Тулубко висловився за створення міцної української армії, закликавши при тому не вивозити з України ядерної зброї, бо це ослабить її обороноздатність, і, супроводжуваний нашими ж лункими оплесками, гордо зійшов з трибуни.

Перший секретар ЦК КПУ депутат Станіслав Гуренко користувався персональним літаком аж до Третьої сесії включно і мав право робити зухвалі зауваження самому Голові Верховної Ради. Нині ж – щасливий, що не довелося розділити долю з Янаєвим у «Матросской тишине», – сидить Гуренко на своєму місці тихо, мов миша під мітлою.

На Другій сесії ми мали честь вітати в залі Верховної Ради прем’єр-міністра Великої Британії – залізну – і я додав би – нахабну леді Маргарет Тетчер. Дмитро Павличко запитав високу гостю, як вона ставиться до участі України в Товаристві європейських держав, і під регіт та бурхливі оплески партократів отримав відповідь, яка пролунала дзвінким ляпасом усій нашій нації: «Я не веду окремих розмов з Квебеком або Каліфорнією». Напевне, сьогодні, коли в Києві відкрито посольство Великої Британії, екс-прем’єр Тетчер не посміла б вимовити подібних слів, побоюючись бути видвореною з Української держави.

У листопаді 1990 року наш парламент відвідав найвищий гість Росії, який тоді ще бавився в демократію, президент Борис Єльцин. Він підходив до людей, які стояли на площі перед Верховною Радою під синьо-жовтими прапорами, вітався, розмовляв, а йому дружно вигукували: «Слава!» Партократи навіть не зволили підвестися з місць, коли він зайшов до сесійного залу, на знак протесту проти його відвертої підтримки української демократії… Ну а сьогодні в особі Єльцина маємо прихованого ворога нашої незалежності. Воістину мав рацію Володимир Винниченко, коли говорив, що московська демократія закінчується там, де починається українська суверенність.

На перших сесіях депутати, які здобули собі реноме борців на багатолюдних мітингах, буквально не відходили від мікрофонів, ганьблячи на чому світ большевизм, а нині, коли фраза «комуністична партія злочинна» стала вже банальною, їх зовсім не стало видно в сесійному залі, бо настала пора тяжко працювати над законами і минула мода на мітингові гасла. До речі, найпалкіші мітинговці завжди нагадували мені тих фанатиків футболу, які на цьому виді спорту не зовсім добре визнаються.

Якщо не брати до уваги парламентських баталій за українську символіку, то може скластися враження, що з колишніми партократами в парламенті сталася нині дивна метаморфоза: майже всі одностайно виступають від імені неньки України. Ми були б раді з такого явища, якби не лякала нас відсутність будь-яких принципів у колишніх комуністів, ідейною платформою для яких служили тільки кон’юнктурщина і вірність коритові. Саме через це й провалився комунізм у всьому світі: марксистсько-лєнінська ідеологія – надумана, штучна й протиприродна – не витворила традицій, за які люди готові йти на муки і смерть.

Ось які зміни зайшли в нашому парламенті за два роки! Один лише депутат Хмара не змінився: з причин гіпертрофованого патріотизму й політичної сліпоти він і далі припускається у своїй діяльності тих самих промахів. Рік тому встряг у хлоп’ячий конфлікт у підземному переході, надовго зробивши Народну Раду своєю заложницею, позбавивши її можливості політично працювати; недавно ж поїхав з бригадою екстремістів у Севастополь «посадити, – як він висловився, – Касатонова на парашу» й спричинився до того, що, обурені безпардонністю Хмари, навіть ті кримчани, які ніколи й не мріяли про незалежність Криму, поставили свої підписи за проведення референдуму, і за п’ять днів набралось їх вісімдесят тисяч. А нині розколов Українську республіканську партію. Слава Хмарі!

Та найважливіше, що сталося за дворічний період роботи парламенту України, – розпад московсько-більшовицької імперії без війни і насильства, без крові і голоду. Ця подія ще не повністю оцінена народом, який начебто вмить забув, що іще вчора люди мусили боязко оглядатися, чи їх не підслуховують кагебісти, що так недавно ніхто нікому не міг гарантувати свободи, а нині цього нема, нема! Чому ти такий забудькуватий, народе? Трохи стало сутужніше – і вже хтось там плаче за большевизмом і не боїться Божої кари!

Немала, якщо не головна, заслуга в тому, що диявольська система більше не існує, – нашої Народної Ради. Вона проголосила Акт Незалежності України, а без України, звісно, ніякий – старий чи оновлений – союз, СНД чи якась там інша прихована імперська структура існувати не може.

Благослови, душе моя, Господа за те, що приклав я до цього святого чину руку…

Тепер ми вийшли на новий етап боротьби уже не з більшовиками, а з російським імперіалізмом. Мені завжди здавалося, що СРСР конатиме у великій крові, яку проллє за комуністичні ідеали. Дурниці! Росія скинула з себе комуністичну шкуру, як вуж. А вже під нею ми побачили справжній імперський організм, і нерви, і отруту. Боюся, що цей вуж без крові не сконає. Не дай, Боже, – і проллється вона, поки російський народ сам не переконається в облудності своєї месіанської ідеї, поки не увійде у свою історичну землю, занехаяну, незорану, і, працюючи на ній, переміниться з імперської, зненавидженої усім світом нації в нормальну, людяну, демократичну.

Яка ж була моя роль у роботі українського парламенту, яку лінію проводив я, що конкретного зробив, на кого зумів вплинути, кому допоміг, чим прислужився Україні?

Ніколи й не думав, що зважуся коли-небудь взяти на себе депутатські обов’язки. Ні амбіцій таких, ні бажань найвищих висот в мене ніколи не було. Я – жрець літератури й культури, і нічого, крім літературно-культурної праці, не вмію. Політика – не моя справа. Та коли і література, і мова, і національна культура стали політичними категоріями, то не личило мені стояти осторонь від політики: я переступив свій рубікон ше тоді, коли погодився очолити Товариство української мови. Тож, коли прийшли до мене дрогобичани просити, щоб я – якщо вважаю себе патріотом – дав згоду балотуватися кандидатом в народні депутати до Верховної Ради України, – навіть не опирався. Настав час залишати свої кабінети і йти на передній край боротьби за незалежність.

Мене обрали абсолютною більшістю голосів, і я пишався цим.

Та коли схлинула мітингова ейфорія, коли ми вже вибороли й сформували Народну Раду в парламенті, я зовсім розгубився, сягнувши думкою п’ятьма роками вперед й усвідомивши, що за цей час зовсім дискваліфікуюся як письменник.

Мені стало страшно, я був у розпачі: адже ще не закінчив свого циклу історичних романів, «Орду» тільки-но задумав…. Хто це зробить за мене, коли часу для письменницької праці не передбачалося ні хвилини?

Роман «Орда». Навіть не роман – покаянна молитва за Україну. Так і назвав твір – псалом. Як же народилася ідея твору?

За рік до виборів в український парламент відбулися вибори до Верховної Ради СРСР. Мабуть, ніхто з кандидатів не плекав ілюзій, що зможе, якщо буде обраний до всесоюзного парламенту, проводити в ньому українську лінію. Ми потім побачили, як загубилися серед зграї більшовицьких демагогів і знахабнілих російських шовіністів Р. Федорів, Р. Братунь, І. Вакарчук, В. Яворівський і навіть Д. Павличко та Ю. Щербак. З українських депутатів могли отримати слово хіба що секретарі обкомів чи трактористи: депутатам демократичного блоку загородила дорогу до трибуни керівник української депутатської групи тодішній Голова Верховної Ради УРСР Валентина Шевченко. Звісно, дала вона зелену вулицю хохлацькому перевертню Червонопиському, який втратив людську совість, напевне, ще в комсомольській ячейці, а здоров’я – в Афганістані. У своєму квадратовому мозку він мав запрограмовані по чотирьох кутах тільки чотири слова: Лєнін, партія, соціалізм, комунізм; депутат Червонописький і виголосив їх, стоячи за трибуною, мов фанатичка-кликуша, й на додаток вилив ківш бруду на академіка Сахарова, ставши фактично його вбивцею, а парламентська всесоюзна орда скандувала образливі вигуки на адресу великого правозахисника і вчинила овацію афганському головотесові, й довго продовжувався у великому кремлівському палаці навіжений шабаш, схожий на дикунське радіння дервішського ордена бекташів.

Кожен знав, що балотуватися до всесоюзного парламенту немає жодного сенсу, а все ж ми ставали кандидатами – з метою гальванізації суспільства під час передвиборної кампанії.

Мене висунув кандидатом у депутати до Верховної Ради СРСР колектив Інституту суспільних наук, а одним із моїх довірених осіб був літературознавець Любомир Сеник.

Партократи добре знали, що на виборах переможуть кандидати з демократичного блоку, тож задумали створити інститут передвиборних зборів, на які делегували з районів партійних бонз і найманців… так, так, делегованим виплачували певну суму грошей за те, щоб вони голосували проти кандидата-демократа; для них теж заготовлювали питання, і делегати на передвиборних зборах відчитували їх з карточок.

Питання були провокаційні і для кандидата образливі; мені, зокрема, радили зважити на мій похилий вік і замість до парламенту податися краще в лікарню (це при моєму здоров’ї!), пропонували продовжувати писати свої твори, а політику залишити компетентним, тобто партапаратникам, а директор Жовквівської птахофабрики В. Орищин заявив мені як голові Товариства української мови, що йому все одно, як той гастрономічний виріб називається – «колбаса» чи «ковбаса», тільки щоб її було достатньо в магазинах. «Ковбасники» тоді саме виходили на передову: кількома тижнями раніше на зустрічі з Горбачовим у Донецьку бригадир очисного забою О. Ляшок заявив глибокодумно: «Українською мовою можна було б і балакати, якби від того стало більше ковбаси». Кажуть, що після цього виступу з усієї України почали надходити на його адресу посилки з ліверною ковбасою.

Звісно, мене на передвиборних зборах відсіяли (з чого я був радий), проте свою агітаційну місію виконав: у заключному слові виголосив філіпіку проти шлункомислячих ковбасників, і диво: мені гаряче плескали ті самі люди, які голосували проти мене, забувши на мить, у кого і за що отримали срібняки.

Після зборів ми з Сеником повернули до кав’ярні, щоб трохи розвіятися. Любомир був тяжко пригнічений і не підтримував розмови, він весь час поглядав на мене своїми балухатими, стемнілими від обурення очима і мовив нарешті:

«Романе, напиши роман „Орда“».

За довгі роки праці в історичному жанрі до мене не раз зверталися читачі й друзі з пропозиціями взятися за ту чи іншу тему. Я відпекувався, часто й сердився – мовляв, тем багато і я сам собі їх вибираю, та деколи й прислухався (написати роман з часів Маркіяна Шашкевича нарадив мені історик Теодосій Стеблій, а про Миколу Гулака – Іван Драч), проте брався за підказану тему аж тоді, коли вона виносилася в голові і в серці.

А тут… Може, й не повірите: буквально наступного дня я пішов у бібліотеку й узявся збирати матеріал про орду – не монгольську, не татарську чи турецьку, а московську, яка восени 1708 року вирізала Батурин.

Я задумав написати твір про зайшлу орду, що знищила українську незалежність і сплюндрувала нашу землю. Це мав бути великий епічний роман, в якому так чи інакше довелося б повторитися за Богданом Лепким, і це усвідомлення заважало розпочати роботу. Та, поринаючи щораз то глибше в матеріал, я натрапив на інформацію про громаду карликів, яку утримував при своєму дворі Петро І. Тоді виникла в мене проблема людської малості, орди внутрішньої, що залишається надовго в душі народу після того, як стороння орда і схлине.

Я сидів у парламенті місяць, і другий, і третій, пригноблений думкою про втрачений нині і в майбутньому час, на мене з сумом поглядав депутат з Кіровограда, відомий в Україні критик Володимир Панченко, ніби здогадуючись про причину моєї депресії. У готельному номері лежав мертвим багажем зібраний і скарткований матеріал; я думав про те, що треба поїхати в Петербург і в Бендери, що треба з’їздити Україну і навіч уздріти сліди карлицької орди в людських душах, побачити прототипів змалілих людей.

А сесійний зал вирував: ми то вставали і виходили на знак протесту проти партократів, які блокували кожну нашу пропозицію, то виймали з гнізд дискетки, відмовляючись голосувати; депутат Причкін із Запоріжжя закликав до хрестового походу на Львів, де стали не в пошані червоні прапори і російська мова; на майдані Незалежності голодували студенти, а депутат з Миколаєва Башкіров реготав: «Сколько трупов будет, сколько трупові»; кримський депутат Рева закликав випустити на голодуюче містечко танки; його преосвященство депутат Агафангел з Вінниці – той самий святоша, який потім накаже поламати унікальний орган у вінницькому кафедральному костьолі, за що його народ прозве Юдою, – нападає на греко-католицьку церкву, закликаючи оголосити її поза законом; депутат Терехов застерігає російське населення Криму перед тотальною українізацією – тоді коли там півмільйона українців не мають жодної української школи; генеральний прокурор України Потебенько вимагає позбавити імунітету депутата Хмару, врешті КГБ вчиняє нечувану в світі наругу над депутатською недоторканістю: Степана Хмару арештовують у приміщенні парламенту.

Йде боротьба не на життя, а на смерть, я беру в ній безпосередню участь, а в голові – карлики, де ж ті карлики, які поробили з цих на вигляд нормальних людей бузувірів?

І раптом проймає мозок думка: так це ж вони і є! Не з них поробили ліліпутів – самі вони, комуністичні партократи, є тією успадкованою від Петра колонією карликів, які осідлали Україну і, страхом витруївши у народу його велич, посіяли в людських душах малість. Я досі бачив їх поодинці, а тут постала враз переді мною ціла орда, і є їх 239!

Це осяяння прийшло до мене навально, і я, мабуть, вголос засміявся, бо в перерві підійшов до мене Панченко і сказав:

«Нарешті у вас з’явився нормальний настрій, Романе».

«Я почав писати, Володю!»

«Могли б і не признаватись, по вас видно».

За два роки я написав і видав «Орду». Працюю над книгою спогадів. Цих книг не було б, якби я не став депутатом. А от коли мене питають, як я встиг їх написати, – не вмію відповісти. Велика то сила – письменницьке покликання…

Чи це основна моя депутатська робота? Так. Її ніхто не виконає, крім мене: письменники-депутати нічого не пишуть. Самостійна Україна втратила письменників Павличка, Драча, Яворівського. Вони всі свої сили і час віддали політиці, за що їм честь і хвала. Але чи може існувати самостійна цивілізована держава без літератури? Подумайте, що робите, колеги!

Що я ще зробив як депутат?

Та не так і мало: квартири, помилування, реабілітації… Правда, трохи менше, ніж Лариса Скорик або Володимир Колінець, проривався до мікрофона. Проте…

Мені вдалося першим вийти на трибуну, коли обирався Головою Верховної Ради Володимир Івашко. Не зміг би зараз повторити свого виступу, та це й непотрібно. Одне слово, я стверджував, що не може керувати парламентом людина, яка в пресі зводить брехливі наклепи на галичан, мовляв, вони звільняють з роботи учителів-росіян, а вулицями Львова неукраїнцям небезпечно ходити. І ще сказав, що політичний діяч, якому скандують на площі «ганьба!», а він боїться до людей носа показати, неспроможний керувати народом. Півзалу привітало мене за цю промову оплесками, а коли я в перерві вийшов на площу – аж пригнувся від вигуків «слава!»

Та не в цьому річ. ївашка таки обрали головою, але наші виступи проти нього, а їх було багато, зробили своє: зненавиджений народом партократ утік до Москви. А тоді почалися вибори нового Голови Верховної Ради. Кандидатів набралося аж двадцять шість, така кількість претендентів викликала сміх, але й користь від цього була немала: протягом трьох днів тривав в Україні національний лікнеп – народ міг почути, хто він є, на що заслужив і хто є хто із претендентів.

Між кандидатами був і Володимир Яворівський. Я домовився з ним, що запитаю його: що він знає про скарб Павла Полуботка, здепонований у лондонському банку 1723 року, і чи має право Україна, яка щойно проголосила Декларацію про державний суверенітет, вимагати повернення їй скарбу.

Ми наперед знали, що наш діалог матиме чисто популістський характер: навіть як той скарб є, ніхто не захоче і не зможе повернути його Україні, бо він на нинішній день становить понад шістнадцять трильйонів фунтів стерлінгів, але мета в мене була одна – заявити світові, який не знає і не хоче знати України, що вона колись була незалежною і багатою державою.

Ефект від нашої розмови з Яворівським був несподівано сенсаційним: того ж таки дня десятки радіостанцій світу заговорили про те, що Україна вимагає від Англії сплати боргів.

Я аж перелякався. Документів на те, що наказний гетьман Полуботок здав до англійського банку Ост-Індської компанії в депозит кілька бочок золота, у мене та й ні в кого на світі не було, мали ми тільки історичну публіцистику з цього питання. А газети почали трубити, Міністерство закордонних справ України скликало «круглий стіл», заатакувало мене дзвінками англійське посольство в Москві.

За якийсь час з Москви приїхали телевізійники і на площі перед Верховною Радою саме тоді, коли вулицею Кірова (Грушевського) йшли нескінченними колонами демонстранти, вимагаючи відставки прем’єр-міністра В. Масола і розпуску парламенту, в мене взяли інтерв’ю з питання полуботківського скарбу. Сказали, щоб я слідкував за телепрограмами, і поїхали… Минуло трохи часу, і на одній зустрічі з американськими дипломатами якась молода пані вигукнула, вітаючись зі мною:

«О, я вас знаю! Ви кілька днів тому виступали по лондонському телебаченню. Ви говорили про скарб Полуботка… Це дуже цікаво! Але міністр фінансів Англії вам заперечив: мовляв, такого скарбу в них ніколи не було, то ваша легенда».

Я зрозумів: моє інтерв’ю намотали на ролик, передали в Лондон і там влаштували спектакль. Москва вже тоді готова була до економічної блокади України.

Депутати назвали мене жартома українським фінансистом. Іван Драч, правда, бурчав, що через мою так звану популяризацію України її ніколи не визнає Велика Британія. Помилився Іван: маємо вже в Києві англійського посла. Тепер Драч підколює мене інакше, мовляв, я зробив для України велику послугу: Маргарет Тетчер, злякавшись, що треба буде повертати Україні борг, подала у відставку, і тепер ми маємо прихильного до нас англійського прем’єра.

Славний Іван, люблю його! Драчівські жарти неповторні… Якось, знудившись на нецікавому засіданні, я запитав його жартома (ми сидимо поруч), скільки кілометрів долає на день Лариса Скорик у залі Верховної Ради. Драч думав, думав і врешті відказав: «Наполовину менше, ніж Іван Заяць». Або: «Чи є істотна різниця між східним і західним українцем?» – «Немає жодної, – відказав Іван, – хіба лише та, що західник топірцем вимахує в повітрі, а східняк шаблею рубає до пупа!» Дотепно, але несправедливо: західні опришки, а потім партизани «рубали до пупа» тоді, коли у східняків уже ув’яли руки.

А я таки став фінансистом, хоч у фінансових справах визнаюся доволі слабо.

Запросили мене до Батурина на першу панахиду по Мазепі. Голова селищної Ради Олександр Згурський поводив мене по Батурині, поскаржився, що Мазепу й досі називають тут зрадником, показав мені запущений палац Кирила Розумовського, позітхав.

Я виступив перед народом після панахиди… Це було тоді, коли чернігівський поет Станіслав Реп’ях глузливо позирав, як я осінюю себе Христовим знаменням, щоб потім висміяти мене в пресі… Це ж тоді два чернігівські партократи намагалися після мого виступу спровокувати зі мною бійку, а народ обступив мене і прогнав нахаб… Через рік я прибув до Батурина з львівською концертною групою, і ми з батуринцями освятили пам’ятний знак Мазепі, а ще за півроку висипали могилу на Гончарівці в пам’ять п’ятнадцяти тисяч народу, замордованого московською ордою… Прозрів народ, швидко прозрів, і горджуся нині, коли батуринці називають мене своїм депутатом.

А тоді, після панахиди, я пообіцяв, що буду вимагати від уряду грошей на реставрацію палацу Розумовського. Наступного дня я й виступив у парламенті з цього питання. Переляканий демонстраціями прем’єр Масол підбіг до мене й пообіцяв виділити для Батурина п’ять мільйонів карбованців. І виділив. Та місцеві партократи Лісовенко і Лисенко відмовилися їх освоювати. Тепер ті мільйони стали тисячами, та я далі оббиваю пороги Міністерства культури, шукаю і таки знаходжу спонсорів для реставрації палацу: Кабінет Міністрів виділив недавно тридцять мільйонів карбованців…

Що ще?

Працюю головою підкомісії з питань мови. Що тільки не робиться з нашою мовою в умовах незалежності! Такої русифікації не було й за більшовизму. В цьому винні ми всі: стривожені за наслідки референдуму, ми перестали торкатися мовного питання, навіть найавторитетніші члени Народної Ради пропонували визнати другою державною мовою російську. Щастя, що я тоді вгамував переляканих. Але ж ця проблема не знята й сьогодні: визнання російської мови державною вимагають «некрасівці» в Києві, «сокурівці» у Львові, шовіністи Донеччини й Луганщини. Закон про мови, навіть той дірявий, прийнятий за Валентини Шевченко, ігнорується, українських шкіл у Криму й досі немає, в Донецьку – одна; українська преса й видавництва гинуть – і це діється в умовах незалежності!

А мене водно заспокоюють, зокрема мій приятель і однодумець Богдан Горинь: почекай, є важливіші справи, спочатку економіка, а потім уже мова й культура. Отак ми будуємо Українську державу! Тож зовсім не здивуюся, коли втратимо мову під синьо-жовтими прапорами.

Я, звісно, не заспокоююся: поки що єдиний виступаю в парламенті з мовних питань.

Але літературна праця на першому плані. Працюю як навіжений і виворожую спалах новітнього українського письменства. Виворожу. Бо без високовартісної національної літератури і культури ми залишимось, може, й багатою, та нікому не цікавою країною на європейських кресах.

15

8 липня 1992 року.

Вчора закінчила роботу П’ята сесія Верховної Ради України. Прикрий був фінал сесії, і я полишив стіни нашого парламенту з гірким осадом у душі.

Не дивуйся, дорогий читачу, що все міряю літературними мірками, – така моя професія. Але переконаний, що сповзання опозиційного крила українського парламенту до чвар, незгод і комедіанства за трибуною, коли кожен депутат може, якщо лишень цього забажає, заблокувати її й зачитувати всупереч порядку й етиці складену ним самим заяву і від свого імені розпускати парламент, призначати нові вибори, оголошувати вирок незгідним з його позицією депутатам, як це зробили вчора неврівноважений Степан Хмара і розважливий Іван Заяць, – то причиною подібного безладдя вважаю передусім втрату елементарної культури, втрату, спороджену нинішньою тотальною ігнорацією духовних людських вартостей, закодованих в літературі і мистецтві.

Наведу болісний для мене приклад. Два роки, пересиджуючи й таки сумлінно працюючи в парламенті, писав я свою «Орду», в якій, як тільки вмів, узагальнив політичний досвід нашої нації з його вадами й достоїнствами на матеріалі історичної й нинішньої боротьби за незалежність; роман вийшов у світ і відразу дійшов до читача, над ним чаклують нині старі й молоді – у нас, в Англії, Австралії й Канаді; я не встигаю їздити на презентації книжки, учителі запропонували впровадити роман у шкільну програму замість «Мальв» – а мої колеги-депутати, яким я подарував по примірникові, навіть не розгорнули книжки, бо є «важливіші справи», і я – без особливої образи, але з болем – констатую, що рух за свободу, який у нас розпочався із потаємного розповсюдження забороненої літератури, переважно художньої, за що карали звільненням з роботи й тюрмою, змалів нині до дешевої політичної демагогії, за якою стоїть не культурна піднесеність, а моторошна люмпенізація духу.

Народні депутати, які колись за розповсюдження чи гутіркове обговорення творів проскрибованих авторів втрачали волю або посаду і цим пишались (Ігоря Юхновського після проведення на фізичному факультеті університету конференції за романом «Мальви» звільнили з роботи, а в Атени Пашко під час обшуку на її квартирі цю книжку вилучили як заборонену й занесли її до звинувального протоколу), сьогодні навіть не знають і знати не хочуть, що та література, яку вони передруковували на машинках і потаємно передавали з рук у руки, в тисячу крат помножена, виходить нині у світ у видавництвах «Червона калина» Р. Федоріва й нашій «Просвіті», й навіть не думають про те, що в цей час, коли гинуть на ринку українські державні видавництва, а російськомовна вульгарщина й порнографія задовольняє читацький попит на тротуарах, в підземних переходах й приватних кіосках, а теж і в державних книгарнях, – треба ці молоді й такі слабосилі видавництва всіляко підтримувати, пропагувати й розповсюджувати їх продукцію по містах і селах України, особливо у східних областях, так ні – «є важливіші справи».

І тому важливішими справами що не день, то дедалі більше стають розбрат, розколи і чвари, і тому ми все частіше програємо нашим противникам, бо тільки духовна пожива може дати нам ріст і вивищення, а без неї ми стаємо моральними карликами, – і нічого не читають отці нації і не пишуть теж: це серйозна національна криза, яку ми мусимо нарівні з економічною перебороти, щоб не втратити своєї державності. Б’ю у дзвін!

П’ята сесія закінчилася ще однією нашою поразкою: втретє ми не змогли добитися відставки прем’єр-міністра Вітольда Фокіна, який ось уже два роки паралізує національну економіку, блокуючи реформи, саботує впровадження української валюти, гальмує приватизацію, без якої не може запрацювати ринок, перешкоджає створенню механізмів, які б дозволили діяти прийнятим уже законам, а ігнорацією проблем науки і культури сприяє русифікації і згубному для держави національному нігілізмові.

Та не тільки з цієї причини вселилася в наші душі гіркота і не лише через те, що Президент, який вправно веде зовнішню політику, зовсім занехаяв внутрішню, полишивши її на відкуп бездарному урядові, котрий – за винятком кількох міністрів – позбавлений самостійного державного мислення і, вишколений комуністичною тоталітарною системою, вміє тільки командувати або виконувати, а творчо працювати в умовах незалежності не може, – все це не дивина. Навпаки, дивно було б, якби вчорашнього високопосадового партократа Леоніда Кравчука враз осінив масариківський талант державобудування: Масарик виховувався на вікових традиціях чеської іриденти, а Кравчука едукував радянсько-московський колабораціонізм, і з рабських пут конформізму не так легко вивільнитися при найщирішому бажанні, навіть якщо воно є, – отож з цим доводиться поки що миритися.

Та ніяк не можна змиритися з тим, що за один тільки рік демократичний блок парламенту перестав бути блоком – нині кожен демократ шукає істини поодинці, забувши, що її може осягнути лише тісний клан однодумців.

Народна Рада – та парламентська опозиція, яка в нерівній боротьбі перемогла удвоє більшу комуністичну «групу 239» і проголосила Акт Незалежності України, – вмить розсипалася на фракції, як лише з виду зник ворог, і вже нікого не тривожить і не обходить те, що той ворог заліг в окопах і ще міцно почувається, тож рано робити бойові перелаштунки. Проте ніби вибухла серед нас петарда і розкидала вибуховою хвилею всіх урізнобіч: маємо Українську республіканську партію, ослаблену розколом, до якого спричинився Степан Хмара, створивши карликову, проте деструктивно небезпечну УРП-консервативну; маємо Демократичну партію України (до неї належу і я), яка мало що робить, а влитися в сильнішу партію – УРП, керовану Михайлом Горинем, не хоче через амбіції, маємо розколений В’ячеславом Чорноволом Рух, який на очах люмпенізується, особливо у Львові; маємо ослаблене всезагальною депресією, а теж незгодами товариство «Просвіта», а ще є безліч націоналістично-екстремістських угруповань – і всі ці сили’розтягнули на фракції ще недавно монолітну Народну Раду.

Ось чому вже втретє виграє Вітольд Фокін і щоразу, немов сатир, цинічно глузує з нас, зіп’явшись на парламентську трибуну.

Учора сталося те, що мусило статися в осмаленому бездуховністю і роз’єднаному через відсутність духовного Храму українському парламенті.

Парламентський зал, розбурханий фокінським підвищенням цін і сповнений рішучості дати відставку прем’єр-міністрові, раптом стих і більшістю проголосував за довіру урядові; зробили це демократи! Підмовлені народним депутатом Ларисою Скорик, яка своїми популістськими виступами зробила собі імідж української Пасіонарії, колишні члени Народної Ради проголосували за Фокіна, і були серед них Дмитро Павличко і навіть Богдан Горинь!

Не знаю, як нащадки оцінять діяльність пані Скорик, та на підставі цього випадку я ще раз переконався, що екстремісти дуже легко стають угодовцями, якщо цього вимагає кон’юнктура: посадові аспірації у них на першому плані, а Лариса Скорик явно готувалася у віце-прем’єри з гуманітарних питань в уряді Вітольда Фокіна.

«Бачиш, Іване, – сказав я до Драча, – ти при Збігнєву Бжезинському назвав Ларису Скорик Жанною д’Арк, а вона робить дурницю за дурницею».

«А звідки ти знаєш, якою була Жанна д’Арк?» – віджартувався Іван.

Гіркий то жарт. Бо чого можна сподіватися від людини, яка постійно снує залою і президійними ложами з маскою діловитості на обличчі, простоює в черзі до мікрофонів, не забираючи слова, – щоб тільки потрапити в поле телеекрана, виголошує банальні заклики на кшталт «комуністична партія злочинна!», про що вже цвірінькають горобці, а за Акт Незалежності не голосує, бо, бачте, вона не визнає самостійної держави, в якій ще не заборонена комуністична партія. Велика небезпека йде від короткозорих політиків, які до того ж мають ім’я!.. Набагато ліпше за Ларису Скорик робить політичну справу звичайна жінка, яка ось уже півроку день у день, у холод-спеку й дощ стоїть навпроти Верховної Ради з транспарантом, на якому написано «Фокіна у відставку!» Ця одержима, темна жінка глибше за народну депутатку розуміє, що діяльність продажного уряду набагато страшніша від урядового вакууму, яким так налякала пані Скорик наших демократів!

Відомо, що Лариса Скорик – талановитий архітектор. То чи не вигідніше для України мати доброго зодчого, ніж невдалого політика? Та ба – зманює людей всесвітня слава. Облуда – нема тривкішої слави, ніж слава творця!

Звідки ж іде наша незгідливість? І чому, думається мені, розпорошені світом євреї пронесли крізь віки безпрецедентну солідарність і єдність? Чи не тому, що основою їхнього духовного життя була і є до сьогодні книга – Біблія, з якої завжди, у найскладніших ситуаціях, беруть жиди начало всіх своїх діянь? Чи маємо ми таку книгу? Ні. З «Кобзаря» ми намагалися зробити Біблію, та це нам не вдалося, бо сприйняли ми Шевченка не єдиновірно, а як сектанти, які, кожен згідно із своїм розвитком й свідомістю, тлумачать частину, не вникаючи в цілість. І саме через те, що ми не маємо вічної основоположної книги, мусимо розвивати для нашого духовного єднання національну літературу, яка повинна вливатися струмками, потічками, річками у русло великої духовної ріки і стати основою нашого культурного й мовного існування. Не будемо державою без національної культури і мови, усвідомте це нарешті, панове парламентарії, наша держава без літератури стане іншомовною, як Ірландія, і перестане бути українською!

Але чому гряде така байдужість до духовних наших начал саме тепер, коли духовність для нашої нації, скаліченої русифікацією і нігілізмом, найбільш – в умовах молодого державотворення – потрібна?

Чей же не розпочинали ми боротьбу за нашу незалежність з ковбас. Ми потаємно збиралися на квартирах і вголос читали заборонену літературу, усвідомлюючи, що туди, куди вповзає бездуховність, зразу ж заходить і хам. Ми вперто працювали, мов ліонські ткачі, докінчуючи ткати розпочаті нашими прадідами гамівні сорочки з таких духовних категорій як відпорність зраді, готовність до самопожертви, страх Божий, і, черпаючи ці категорії з усталених традицій і літератури, відчували, як боляче й пекуче доторкається шорстка тканина до нашого сумління й ворушить, шарпає його, коли підкрадається хам, нашіптуючи про зваби пристосовництва, угодництва і зради. Бо зла в людині більше, ніж добра, – ми це знали, а тому мусить його стриножувати мораль і страх. Страх перед самим собою, родинами, друзями, зрештою – перед усім суспільством, якщо твоє ім’я перестає тобі належати. Страх перед своїм сумлінням – то найміцніша нитка, основа тканини, з якої людство століттями шиє повздержливий одяг, приміряє до кожної особини, мов добрий кравець.

Наголошую на першопотребі мудрої літератури в наш час не тільки тому, що сам письменник або що мене заболіла байдужість моїх колег до літературної продукції, якої нині маємо дуже мало і яка сьогодні важить набагато більше, ніж раніше – рівно настільки, скільки виметено тонн пробільшовицького макулатурного сміття із книгохрамів, – я волаю про це для того, щоб нагадати, що книги, починаючи з Біблії, Корану, Тори, апокрифів і кінчаючи «Марусею Чурай» Ліни Костенко, стали, власне, тією верстатнею, в якій ткалася пряжа для гамівних сорочок моралі. Ким були б ми без Андрія Бульби Миколи Гоголя, Чіпки й Христі з творів Панаса Мирного, Нерона із «Камо грядеши» Генріха Сєнкевича – хіба не ці герої виховували з нас своїх антиподів?

Хіба ж не художня література, читана відверто і потайки, допомогла нам витримати лихолітні роки в часи більшовизму, коли духовний терор був настільки замаскований, що деякі знамениті чужинці як I. Фейхтвангер чи Р. Роллан тільки плечима знизували на так звану антирадянську пропаганду. Мовляв, чого вам ще треба: вулицями ходять усміхнені люди, не чутно ніде якихось погромів, працюють театри, вчаться студенти у вузах – не могли збагнути великі мужі, що той страшний терор загнаний углиб і його можна тільки відчути, коли зіткнешся з повсюдною забороною і вимогами мати на все – до дрібниць – дозвіл.

Гай-гай… Ромен Роллан, який не мав поняття про цензуру, навіть у думці припустити не міг, що радянський письменник віддає своє творіння під десятикратний контроль. Передусім під свій власний. Я особисто запевняв уже себе й читачів, що в один мент, коли писав повість «Зупинись, подорожній!», назавжди позбувся диявола самоцензури і відтоді не допускав його до себе. А то ж неправда. Чому аж тепер, коли можна, написав твір з часів гетьмана Мазепи, чому ні словом не згадав про Михайла Грушевського в романі про Івана Франка «Шрами на скалі», чому не створив у романі «Четвертий вимір» повнокровного образу Панька Куліша?.. Що міг знати Ромен Роллан про інститут закритого рецензування творів радянських письменників, про нові і щораз то гірші варіанти романів і повістей після тих рецензій, про купюри у верстках, зроблені червоним олівцем невидимого чоловічка із КГБ, про потаємне нищення готових тиражів, як це було зроблено з книгою поезій Дмитра Павличка «Правда кличе», яку пустили під ніж, запізніло уздрівши в них крамолу? Зрештою, не знав Ромен Роллан і того, чому раптом замовкають відомі письменники і куди вони діваються… А знав би, якщо б до нього дійшли книги, подібні до романів Юрія Горліс-Горського, Івана Багряного чи Василя Барки…

А хіба багатьох із нас не виховували книги Богдана Лепкого, Уласа Самчука, Євгена Маланюка та інших письменників-ізгоїв, хіба не ми, шмагані їхніми нагайками, не допускали, як тільки могли, до своїх душ ні озвірілого із канчуком у руці, ні закаптуреного псевдогуманістичною більшовицькою демагогією Хама?

О, як він крутився біля нас – і гарчав, і кидався до горла, мов скажений пес, і ластився біля ніг, як кішка, і слухав. Слухав і дивився, не змигнувши оком! Хам у образі секретаря ЦК КПУ з питань ідеології А. Скаби на московському з’їзді письменників у 1971 році, коли-то розпочалися погроми на Олеся Гончара, Олександра Солженіцина, Андрія Сахарова, сідав то спереду, то ззаду української делегації – як йому було зручніше – і по-злодійськи підглядав за нами, підслуховував наші розмови й записував. Роман Лубківський написав тоді епіграму, за яку, якби розпізнали автора, міг тяжко поплатитися:

Ти від опіки утечеш хіба —

Цнотливий нас оберіга Скаба.

О як тут, друзі, бути, як тут буть?

Коли ж його нарешті оскабуть?

На українських письменницьких з’їздах, що відбувалися в залі Верховної Ради УРСР, з президії за нами наглядали дві дами з приклеєними партократичними усмішками і триповерховими шиньйонами на головах – заступник Голови Ради Міністрів Марія Орлик і Голова Верховної Ради УРСР Валентина Шевченко.

Я запитав якось у Ніни Бічуї: «Що робить із своєю зачіскою пані Шевченко, коли лягає спати?»

«Відкручує голову разом з шиньйоном і кладе на тумбочку», – відказала Ніна.

У такий невинний спосіб ми зганяли злість.

Але нас не лише цькували – нас ще й купували. Після закінчення письменницьких з’їздів пишучу громаду заганяли за столи, що вгиналися від наїдків та напоїв, письменники і їх партійні опікуни жерли, п’яніли і виголошували високопарні тости за нечуваний розквіт української радянської літератури, а їм з естради наспівували класичні арії видатні наші співаки – немов поміщикам за панщини кріпосні актори. Коли Мареничі відмовилися це робити, їм надовго було заборонено виступати…

Нам видавали теж ордени. Не з пошани, ні. Цими нагородами власть імущі бонзи намагалися дискредитувати письменників перед читачами: ви, певне, думаєте, що вони борці, а вони ж звичайні пристосуванці – ось беруть нагороди і дякують. Жоден ще не відмовився! Я теж отримував, і зневіра не раз прокрадалася в душу: та який з мене протестант, коли мої твори винагороджує ворог?

Письменників під опікою кагебістів ще й за кордон посилали, і вони повинні були засвідчувати демократичність радянської системи: ось ти – критикований, але ж ніхто тебе не карає, ти маєш навіть право виступити як делегат від України в ООН! Я був таким делегатом на XXXV сесії Генеральної Асамблеї і – представник найпригніченішої московської колонії України – я виголошував на Четвертому комітеті заздалегідь підготовлену міністерськими клерками промову на захист південноафриканської колонії Намібії!

Як все це можна було витримати і не зламатися? А витримував той, хто не скидав із себе гамівної сорочки, витканої на літературних верстатах із духовних традицій нашого люду, і за це отримав нагороду: може нині спокійно дивитися людям в очі.

Ще перед проголошенням Акта Незалежності колишні хлібодавці люто глузували з Дмитра Павличка за спровоковані ними ж самими його гріхи. Мені було дуже прикро: я й досі не можу зрозуміти, чому такий знаменитий поет опускався у своїй творчості до власного зганьблення. Саме в цей час сказала мені моя сестра Наталка в Коломиї: «Дякую тобі, Романе, що ти не осоромив нашої родини».

Ношу цю нагороду в серці як найдорожчий скарб.

Так чому ж ви, шановні патріоти з українського парламенту, без спонуки малієте й дрібнієте нині? Чому не глянете на чисті плеса нашої духовності, ще не доруйнованої, не до решти втраченої? Як ви можете увійти в державний Храм України, не зачерпнувши хоча б пригорщу цілющого духовного напою із книг? «Є важливіші справи…» Ні, Богдане, важливіших справ від національної культури й культурності немає.

Над Наварійським озером, у наймальовничішому куточку під пагорбом, між плакучими вербами причаївся чепурний будиночок, мовби замок зачарованої царівни. А живе в тому «замку» жінка, за якою я спостерігаю вже кілька років. Якась вона незгідлива в родині, хоч і дуже працьовита: завжди щось робить на обійсті, в городі і водно свариться з донькою чи то з невісткою. Ранніми ранками, коли відпочиваю на своїй дачі, я вирушаю на протилежний берег озера, щоб побачити сиві пасмуги туману над водним дзеркалом, послухати мову диких качок, що випливають із своїми виводками із заплав, вчути, як котяться над лункою водою солов’їні трелі, а жінка цього не бачить і не чує: щось там загрібає, доїть корову, сапає, свариться, і мені здається, що вона зовсім не усвідомлює і в гадці не має, що живе над озером.

Чи ж то не такі й ми з вами?

16

Якось я наче зіжмакав у поспіху останній розділ першої частини цієї книжки, в якому йшлося про другі арешти 1972 року, проскоромовив, наче боявся щось зайве сказати або ж посоромився признатись, що ми, ті «молоді й талановиті» письменники та художники, які залишилися на волі, просто злякалися і замість вийти із затишних Брюховичів, щоб заявити про свій протест проти репресій, як це зробив Василь Стус у Києві, цілий день топили своє сум’яття й страх у горілці, справивши в курортній їдальні істеричний п’яний шабаш, який нагадував бенкет під час чуми.

Так було… Не знаю, що відчували мої друзі й знайомі, які глупими жартами й горлопаненням – нібито на знак протесту – пісень про Сталіна перекрикували в собі не вельми благородне, проте зовсім природне почуття страху, та я тоді збагнув одне: добровільно в тюрму йти не хочу. Маю виношену в голові свою творчу програму, яку виконати в неволі не зможу, – і цим себе не тільки оправдовував, але й наснажував: мушу спричинитися до збереження нашої національної пам’яті і якщо маю сісти в тюрму – то за власні твори. Така втрата волі мала для мене сенс: за своє слово, яке стало найвищим виразником моєї сутності, – байдуже, скільки воно заважить для суспільства, – я готовий був витримати найтяжче випробування, не каючись, а все інше здавалось невиправданим ризиком.

Чиста політика вже тоді не уявлялася мені сферою моєї діяльності, та й чи ж усі повинні ставати політиками? Треба ж комусь щось предметне, реальне витворювати, щоб заповнити ділом політичні схеми; Україна повинна мати фахівців у різних ділянках народного життя і в духовній – теж: хіба не підтвердили цю істину деякі нинішні політики, які на самому початку нашої незалежності захопили адміністративні важелі, володіти ними не вміючи, і покинули їх, вдаючись уже не в політику, а в політиканство?

До того ж я знав, що тюремні ворота гостинно відчиняться переді мною, як тільки я ступлю в їх бік ще один крок. Таких кроків я зробив на той час уже чимало: знята цензурою повість «Зупинись, подорожній!», вилучені з бібліотек і офіційно заборонені «Мальви», розповсюджений у системі «самвидаву» роман «Журавлиний крик»; крім того, я колись організував листа на захист Богдана Гориня, а ще – то вже і сміх і гріх, такий абсурд можливий тільки при фашизмі – я був гостем на весіллі в того ж Богдана!

Давно він уже вийшов з тюрми і вдруге заходити до неї не збирався – теж мав якісь свої міркування з цього приводу. Сяк-так був уже влаштований – працював мистецтвознавцем у картинній галереї, а тут підійшли відповідні літа, тож Зовсім природно, що задумав Богдан створити сім’ю. Нормальним було й те, що справив скромне весілля – товариську вечерю у своїй квартирі, і що могло бути крамольного в тому, що на молодому сімейному святі, де навіть не заспівали жодної стрілецької пісні, був присутній і я, Богданів однокурсник? Та ба, всіх гостей на другий день викликали – кого в директорські кабінети, кого в райкоми партії, одного насварили, іншого звільнили з роботи, а мені записали другу партійну догану з попередженням, і було воно вельми грізним.

Я знав, що підступні кагебістські сили намагатимуться спровокувати мене на якийсь – хоча б маленький – протестантський вчинок, щоб мати підставу заарештувати… Потім, в час так званої «гласності», мені випало ознайомитися із скопійованим кимось кагебістським документом – списком осіб, призначених для арешту: моє прізвище у тому списку стояло третім… Я вирішив «залягти» й протриматися, поки зможу, на волі, а тому ні до яких протестів більш не вдавався. Можливо, це й не робить мені честі, але нехай виправданням служать збережені документи – листи вихованих і прозрілих на моїх історичних романах читачів з усіх кінців соборної України, і тих листів – сотні!

Почались тяжкі для мене – і не тільки для мене – дні. З видавництва повернулись усі мої рукописи, згадувати моє ім’я у пресі було заборонено: КГБ розіслав списки прізвищ проскрибованих у всі цензурні установи; в робітничих колективах протягом цілого року «розносили» «Мальви», благородний Роман Федорів, ризикуючи своїм становищем, зігнорував вимогу обкому партії звільнити мене з роботи, проте друкувати мої твори не міг, партійна влада поводилась зі мною по-суперфарисейськи. Мене викликав до себе вряди-годи перший секретар ленінського райкому партії Юрій Курапов і, привітно посміхаючись, запитував, над чим я працюю і чому останнім часом нічого не друкую. На моє зауваження, що мені звідусіль повертають рукописи, він розводив руками: «А ви напишіть таке, щоб надрукували! Романе Івановичу, ви ж талановитий, ви могли б стати другим Корнійчуком („Свят-свят, – хрестився я в думці, – але чому він взяв собі стосовно мене за еталон Корнійчука, я ж у драматургії ніколи не пробував сили“), чому ви впираєтеся, ви ж пропадете!» Іншим разом Юрій Федорович суворо запитував, чому я на засіданнях у Спілці письменників сиджу водно сумний, немов струєний, і корчу з себе мученика; а ще якось викликав мене в райком партії і допитувався, з яких таких причин я став надто веселий: «Донесли мені, що на „Вільдишиних печених картоплях“ у Спілці ви щедро сиплете сумнівними дотепами і всі з ваших експромтів гомерично сміються».

Це був той звичайний, загнаний углиб тихий терор, про що я вже згадував: до мого відома доводили, що кожен мій крок контролюється, що моя воля дуже умовна й ілюзорна, що за першим кивком пальця власть імущих перекриють мені кисень, і я, і мої діти стануть умить жебраками, що мені може бути щось і дозволено, але за те треба буде заплатити своїми принципами. Я не здавався, і до мене почали застосовувати інші методи…

Шановний читачу, оте «якання» стосується не тільки мене, таких було мільйони! І ще: один із читачів газети «Просвіта», де друкуються мої спогади, зауважив, що я начебто виправдовуюся. Аніскільки – пишу правду: так, як було. Всілякого було в моєму житті, і я не створюю собі імідж непомильного янгола…

Мною повсюдно стали заопікуватися сексоти. Їх було так багато, як мух на гнойовищі, і я не можу й досі збагнути, де їх стільки набирали: були ідейні стукачі, були й куплені, а найбільше шантажованих – і саме через це я протестую нині проти оприлюднення кагебістських архівів: це спородило б новий спалах недовіри, а то й терору – хай люди працюють, а діти не мають сорому за батьків. На помсті демократичної України ніколи не збудуємо.

Ті сексоти з’являлися повсюдно, мов із-під землі, – в буфетах, кнайпах, ресторанах, – як тільки я кудись заходив з компанією. Сексот сідав за сусідній столик, до якого офіціантка більше нікого не допускала, приносила йому однотипний раціон (яка жеброта!) – кухоль пива й салат з оселедцем; він наставляв до нас вухо й слухав, а коли хтось із компанії починав з нього глузувати (одному якось напідпитку я проколов пальцем газету, якою він по-шпигунськи шаблонно від нас заслонився), сексот зникав, але за мить за тим самим столиком сидів уже інший… У тісних кнайпах стукачі буквально заглядали в наші чарки, безцеремонно втручалися в розмову, а коли ми котрогось і відганяли – той не ображався і відходив, проте в іншому шинку, в який ми заходили, «козу водячи», мали вже свіженьких.

Сексоти телефонували мені на роботу й додому, мовляв, вийди, треба поговорити, вони приходили до мене на квартиру й удавали з себе щирих українських патріотів, покликалися, щоб завоювати довіру, на найавторитетніших людей, підробляли записки – наприклад, від Івана Макаровича Гончара, в якій було нібито ним самим написано: «Прийміть цього гостя, як мене самого».

Я знав одного провокатора, який увійшов у компанію львівських дисидентів: до багатьох з них я заходив на квартири, і в когось там познайомили мене з якимось Семашовим – «своїм у дошку хлопцем». Я бачив того «хлопця» теж у буфеті Львівського театру ім. М. Заньковецької в компанії акторів, зустрічався він мені на вулиці й завжди зупиняв на розмову – такий вродливий, з бездоганними манерами інтелектуал. Я йому не довіряв; зрештою, як виявилося потім, йому не довіряли й деякі дисиденти, підозрюючи, що це агент КГБ, й відповідно при ньому поводилися, та вже ніхто його – такого компанійського і чарівливого – позбутися з компанії не міг аж до перших арештів. Семашова, звісно, не посадили, і аж тоді він признався, що його заслали кагебісти у дисидентський стан, де він пройшов патріотичний вишкіл і сам став націоналістом. Йому не повірили, і він покінчив життя самогубством, вискочивши з вікна якогось там будинку… Так кажуть, проте мені важко в подібну версію повірити. Ймовірніше, хтось його викинув з вікна… Хоча я, якби був молодший, взяв би цю легенду як матеріал для психологічно-аналітичної новели…

Щоб духовно зламати опозиціонерів, які залишилися на волі, знешкодити їх страхом або спровокувати на скандал, що дав би підставу для кримінального звинувачення, кагебісти вдавалися й до фізичного терору. 1973 року у Львові смерчем пронеслися вечірні напади на письменників, художників, акторів. Були жорстоко побиті письменник Юрій Коваль, мистецтвознавець Микола Батіг, актор Володимир Глухий, не минула чаша сія і мене… До такого найпримітивнішого й моторошного засобу політичного впливу вдаються й нині московські агенти в Криму, Донбасі, Києві і Львові. Невідомі таті побили мало що не до смерті кримського депутата Колісниченка, який висловився за єдність Криму з Україною; в Донецьку на мирну демонстрацію українських гімназистів, які вимагали в міської ради відкриття хоча б ще однієї української школи, напали недавно гевали-спортсмени і покалічили дітей; у Львові серед білого дня невідомі і не спіймані бандити застрелили двох мистецтвознавців; в Києві убивці заклали вибухівку в квартирі талановитого журналіста, народного депутата України Вадима Бойка, і він живцем згорів…[2] Все це давно відомі московсько-більшовицькі методи боротьби з ідейними противниками.

Одного весняного дня 1973 року я після роботи запросив на вечерю Богдана Стельмаха, Володю Яворівського, Дмитра Герасимчука й Романа Кудлика. Йшли ми смерком, розмовляючи, до мене на «Гончарівку». Я й не отямився: біля самого мого будинку із кущів скверика налетіли на нас, немов шуліки, озброєні кастетами хлопчаки – мене першого вдарили по голові. Мої колеги відбилися від напасників, провели мене додому – я вилизувався два тижні від кастетної рани на тім’ї. Одужавши, відчув, як зневіра пітьмою заповзла в мою душу: більшовицькій чумі не буде кінця.

І почав готуватися до найгіршого. На Великдень поїхав попрощатися з рідним селом. Зайшов не дорогою, а з лісу від Пиконева, постояв над замшілим підземним озером, дослухаючись, чи не чутно великодніх дзвонів із затопленого монастиря: ні, не чутно дзвонів ані на землі, ані під землею – глухо! Потім добрався до свого рідного гаю, в якому виростав поганином, зупинився на галявині, де колись покарав корову, яка зайшла в шкоду, й ще раз покаявся за свою дитячу жорстокість: я люто бив її буком, а вона покірно стояла, приймаючи побої, і я враз побачив, як великі, людські сльози котяться з її очей, і тоді поклявся ніколи не кривдити слабшого за себе… Далі я подався стежиною до церкви, біля якої сумні дівчата без благовісного супроводу водили великодні гагілки, послухав ще раз «Воробінчика», «Ой цвіт калину ломить», «Зельмана», помолився на могилі батька, а на другий день попрощався з матір’ю і, висповіданий та очищений, вернувся до Львова.

Саме тоді я ходив на вечірню військову підготовку: у великодній вівторок мав скласти екзамен із стрільби з револьвера на полігоні…

Переді мною на відстані п’ятдесяти метрів – мішень у вигляді людської голови. Як по-більшовицьки мерзко: не круг, а голова. Три патрони. Револьвер заряджено. Не в ту голову, а в свою…

Я ж нічого більше не зможу написати й видати. Ніколи не виконаю своєї творчої програми. Мені тільки сорок чотири роки – і все подальше життя буду змушений або нічого не робити, або кривити душею. Не видно кінця московській неволі, і кожен в ній може прижитися, тільки не письменник. Я завоював у людей добре ім’я «Мальвами» і «Журавлиним криком». Інші твори будуть гірші або їх зовсім не буде. Слід на землі залишив, можна й відійти…

Рука труситься… Який же я боягуз!

«Чому стоїте і не цілитесь у мішень?» – запитує майор, який видав мені револьвер і патрони.

Я піднімаю руку, цілюся в голову-мішень. Один ривок – і в свою! Не можу…

«Що з вами?! – скрикнув майор, відбираючи в мене револьвер. – Ви не бачите мішені? Чому у вас руки тремтять?»

Яке то щастя, що я боягуз! Я живу, дочекався скону більшовизму. А мої мужні побратими Грицько Тютюнник і Віктор Близнець не дочекалися.

Сімдесят третій рік – рік погрому української культури і жорстокої розправи над демократичними силами, що відродилися до життя під час «хрущовської відлиги», був пробним каменем для нашої інтелігенції.

Кожен мусив вибрати для себе свій спосіб існування: або піти на прю з більшовицькою системою – активно чи пасивно, або стати комуністичним опричником у неї на службі. Третього варіанту в системі не було.

Отож дуже швидко монолітний, здавалось, табір «шістдесятників» – письменники, художники, актори і вчені – вмить мусив визначити для себе, на який бік стати, і в один мент відповісти на провокаційне горьківське питання: «С кем вы, мастера культуры?», яке поставив перед українським творчим світом сусловський сатрап в ідеологічній сфері секретар ЦК КПУ Валентин Маланчук.

Діялися несусвітно цинічні речі.

Маланчук повиганяв з видавництв і редакцій журналів та газет більш чи менш авторитетних письменників – але ж письменників! – і поназначував на їх місце невідомих для читацької публіки, зате заслужених в органах безпеки, своїх ставлеників. Так, наприклад, директором спілчанського видавництва «Радянський письменник» на місці улюбленця українських авторів Анатолія Мороза став парвеню Анатолій Стась, який до того заробляв на хліб у Львові літературним записуванням спогадів більшовицько-партизанських командирів і ніякого відношення до художньої літератури не мав. Тепер йому була дана влада карати й милувати – тож порозганяв він спершу таких досвідчених працівників видавництва як Анатолій Шевченко, Ростислав Самбук, Євген Гуцало і першим директорським наказом скарав на смерть книжку поезій Ліни Костенко і мій «Журавлиний крик».

На посаду редактора «Літературної України» В. Маланчук покликав з Івано-Франківська колишнього досвідченого кагебіста Віталія Виноградського. Як свідчать його антибандерівські повісті, що їх мусив друкувати Роман Федорів у журналі «Жовтень», Виноградського засилали у свій час органи безпеки в стан УПА, де він і подібні йому диверсанти провокували нічим не виправдані вбивства цивільних людей з метою компрометації українського національно-визвольного руху. Редактор Івано-Франківської обласної газети «Прикарпатська правда» В. Виноградський замінив на новій посаді Павла Загребельного, і стала «Літературна Україна», за висловом Івана Дзюби, «стінною газеткою районного відділку міліції».

Видавництво «Каменяр» у Львові очолив видатний графоман Петро Інгульський.

Які тільки автори почали з’являтися в «Літературці» і видавництвах і який жахливий був художній рівень їхніх творів! Маланчук до такої міри насмішив читацьку публіку новітніми «шедеврами», що сам Щербицький спам’ятався і, запідозривши Маланчука в умисній компрометації соціалістичного реалізму, зняв його з посади секретаря ЦК КПУ. Шановний Валентин Юхимович спився і закінчив своє шкідливе існування у Києві біля сміттярок.

Поставлені в умови безкровного терору письменники поділилися на тих, які пишуть памфлети проти українських буржуазних націоналістів, і тих, які цього робити не хотіли. Не треба називати прізвищ: хочеться, щоб народ чимшвидше забув про прислужницькі гріхи багатьох здібних письменників і взяв від них те вартісне, що їм вдалося створити.

Серед кіноакторів теж відбувся поділ: одні погоджувалися грати ролі в антибандерівських фільмах, де мусили зображати українських партизанів бандитами й різунами, інші відмовлялися від таких заробітків.

Учені поділилися на тих, які погодилися писати судові експертизи на «антирадянські» твори заарештованих письменників, і тих, які відмовлялися від юдиного гроша. Пам’ятаю, як наш славний критик Леонід Коваленко запитав якось при людях професора Шаховського невинним тоном:

«Скільки ти отримав за експертизу?»

«Сто карбованців».

«О, тепер добре платять, колись давали тридцять».

Усіх тих вчених-експертів назвав поіменно Ігор Калинець у післямові до книги своїх поезій «Пробуджена муза». Повторюватися не буду, та згадаю добрим словом покійного вже всесвітньо відомого лінгвіста професора Івана Ковалика, який з огидою відкинув пропозицію КГБ і був негайно звільнений з посади у Львівському університеті.

Напевно, не варто у цей скрутний для української культури час вивищувати одних за їхню стійкість, а інших за колабораціонізм виставляти на всенародну ганьбу, проте я таки не втримаюся, щоб не назвати двох антиподів, які найколоритніше відбивають тодішній стан в українській літературі.

З одного боку стояв, мов верстовий стовп, на який орієнтувалися всі чесні письменники, – незрівнянний у своїх грунтовних знаннях історії літератури і художньому вмінні відтворювати літературне життя українського середньовіччя, модерніст у сучасній тематиці, тонкий психолог і аналітик людської душі Валерій Шевчук, який десятки років, не маючи жодних засобів для прожиття, писав свої знамениті твори «у шухляду».

А з іншого – львівський поет і прозаїк Георгій Книш – темна креатура комуністичної системи, особина, яка в юності відреклася від батька-священика, а в зрілому віці займалася доносами, наклепами і цинічним оббріхуванням своїх колег. Це він свідчив на суді проти Ігоря Калинця, він спровокував цькування повісті Романа Федоріва «Рудий Опришко», ну а на мене як на керівника видуманої ним самим «коломийської бандерівської боївки» надсилав у всі партійні установи томи доносів, інкримінуючи мені навіть авторство бандерівських пісень, – не дорахувався, бідолаха, що в часи партизанської боротьби УПА я мав ще надто мало років. Коли ж мені була присуджена Шевченківська премія, він вигукнув при письменниках в ірпінському будинку літераторів:

«Це неможливо! Після моїх інформацій – неможливо!»

Такий ось водорозділ проліг в українській культурі, науці й літературі в найтяжчий для України час, і в цьому було наше спасіння. Більшовизм квапно намагався зробити з української нації космополітичний бульйон, знеособити її, зрівняти системою гріхопадінь праведних з грішними, щоб ніхто ніколи не мав морального права показати на грішника пальцем і продемонструвати перед людьми зразки національної порядності. Слава Богу, цього не сталося: 1973 року зміцніла зароджена раніше українська література майбутнього – основа нашого духовного життя.

Терор – як чума: зупинити пошесть ніякими засобами неможливо – гинуть вражені люди, гинуть лікарі і гробокопачі, хвороба шаленіє доти, доки не досягне кризової точки, і тоді сама себе зжирає, гасне, залишаючи по собі стільки жертв, скільки встигла знищити за час свого божевільного шабашу.

Тисяча дев’ятсот сімдесят третьому рокові (дві останні цифри – 73 – читалися в народі навспак: 37), здавалося, не буде кінця: розпочалися суди над заарештованими, підсудним давали не менше п’яти – десяти років ув’язнення з наступним п’ятирічним засланням; такі строки отримали майстриня гобеленів художниця Стефанія Шабатура, письменники Ірина та Ігор Калинці, Євген Сверстюк, Іван Світличний, Михайло Осадчий.

Крім цього, почалося полювання на відьом: КГБ відкрив повторні слідства над колишніми репресованими упівцями та оунівцями, які відбули свої строки або були звільнені під час «хрущовської відлиги». Тут то там хапали людей, інкримінуючи їм буцімто нерозкриті попереднім слідством злочини, приписували вбивства і засуджували до розстрілу в переважній більшості невинних; організовували перезахоронення т. зв. жертв бандерівщини: створювався новий образ ворога – затаєного націоналіста, який проник в адміністративні установи і навіть у партію з метою розкладати її зсередини (а було ж таке, було!); обкоми проводили партійні чистки: у райкомівських коридорах до кабінетів парткомісій стояли вишикувані черги розгублених чоловіків і заплаканих жінок, переважно інтелігентів; їм виносили догани і виключали з партії, що означало звільнення з роботи: більшовизм почав черговий раунд головосіку української нації.

У такій черзі стояв і я – з тією лише різницею, що мені мали знімати догану за мою присутність на весіллі в Богдана Гориня; мусив морально готуватися ще до однієї гавкітні й принижень. У тій черзі (уявіть собі: поважні люди стоять не за хлібом, не за місцем праці, не за квитками на поїзд і не за порадою до лікаря, а за образами, знущанням, вимушеним каяттям, та чи було щось ганебнішого на світі!) я побачив свого приятеля, доктора технічних наук Андрія Канюгу, якого ми всі прозивали «льордом», – була це людина з гумором, то я й не здивувався, що Андрій, стоячи вже біля самих дверей парткомісії, бадьоро мені посміхнувся, щось там пробалагурив, здається, рядок із своєї улюбленої пісеньки «просив, просив відеречка, вона йому не дала», підкреслюючи двозначність трьох останніх слів, – і відчинились перед ним двері катівні.

«Войдите!»

«За що ж тебе, Андрію, – подумав я, – беруть до цюпасу? Ти ж для більшовиків зробив стільки добра, скільки ніколи не зможуть навіть придумати цілі спеціальні відділи ЦК!»

Видатний гідродинамік Андрій Канюга розробив свій власний метод видобування нафти, за яким окупанти викачували – і викачали! – чорне золото з усієї України, знайшов на українських нафтородовищах газоконденсат, що за калорійністю дорівнює бензину, – і вже його теж добувають; дав можливість москалям пограбувати наші надра, і коли Україна стане незалежною, а цього ми таки діжцемося, простягатиме вона, позбавлена власних енергоносіїв, руку за милостинею до грабіжників, а вони будуть шантажувати, економічно блокувати і ставити Україну на коліна…

Та не винен ти в цьому, Андрію, твій талант працював поза твоєю національною свідомістю, напевне, все ти втямковував, та не міг затримати в таємниці те, що раптом відкрилося перед тобою, а все-таки – кому віддав у руки плід свого осяяння: ворогові, який ось зараз звалить тебе на лопатки і топтатиметься по тобі!

Генії ходили поруч з нами, вони навіть не продавали – віддавали задарма плоди свого розуму, а хто не хотів цього робити, той гинув, як Алла Горська в темному підвалі, або ж як Іван Миколайчук, знищений розпукою, яку ніщо не могло вгасити.

Я знав Івана, високо цінував і любив його ніжно, як брата, хоч наші творчі шляхи перехрещувалися дуже рідко: при кожній зустрічі він запрошував мене в гості до Києва, та я все з браку часу відмовлявся, а напевне, треба було зайти… Я думаю нині про кари гідну людську байдужість до живих. Сталася непоправна помилка, ми всі вчинили Миколайчукові велику кривду. Хіба ж то не знали, поки він жив, що дихаємо одним повітрям з видатною особистістю, оригінальним митцем, зіркою першої величини у світовому кіномистецтві, а ось ніхто не сказав за життя про нього всієї правди – наче із боязні своїм визнанням затьмарити себе. А як гаряче і, зрештою, правдиво заговорили про митця, коли його не стало: віддали ми йому посмертно давно заслужену Шевченківську премію і спогадами ділимося, намагаючись стати поруч з ним одесную або хоч ошуйцю, і боїмося тепер признатись, що якби поквапилися з нашим визнанням, то, може, й смерті не було б… Якось у мене в гостях розповів Іван свою юнацьку пригоду, яку я потім майже слово до слова передав у новелі «Сповідь», котру й присвятив Миколайчукові. А йшлося в його розповіді, а теж і в новелі, про хлопчину, який завжди забував першим привітатися з найщедрішою в селі людиною Курилком, який частував усіх єдиним і великим своїм добром – яблуками, і здогадався це зробити, коли Курилка вже не стало. Чи не про це я говорив щойно стосовно Миколайчука? Прочитавши новелу, Іван мовив тоді незрозумілі, зате нині такі болісно відкриті слова: «Романе, я ніби побував на своєму власному похороні».

Кожна зустріч з Іваном – на екрані і в житті – була радісною і болісною: великий талант ніс на собі печать трагічності. І в «Білому птахові», і у «Вавілоні», і після останньої нашої зустрічі, коли перебував він у небезпечно депресивному стані: тоді заборонили прем’єру кінофільму «Вавілон XX» у Львові. Давно вже слід пропав за партійним розбишакою – секретарем львівського обкому партії Дмитром Яремчуком, який заборонив прем’єру, навіть сморід по ньому розвіявся: я запевняв тоді Івана, що так станеться, та надто вразливе було в нього серце, і кожна несправедливість смертельно вражала його, поки не спинила.

Густо з’являлися на українському видноколі великі люди, а ще густіше згасали до пори, наче скупій українській долі жаль ставало за дарованим добром. Та втішмо себе тим, що ми їх таки мали – світочів нашої культури й науки: нам можуть позаздрити усі народи світу, а теж печалуватись можуть з причин мору на найсвітліші особистості України.

Це – нинішні роздуми. А тоді Іван Миколайчук втішався великою славою після фільму «Білий птах з чорною ознакою»…

Андрій Канюга недовго барився на парткомісії: вийшов усміхнений, наче не вони, жовчні відставники, а він став переможцем. Підійшов, нахилився й прошепотів:

«У моїй шухляді на роботі шпіцлі знайшли рукопис Брайчевського „Возз’єднання чи приєднання?“».

«Ну і що там… сказали?»

«Виключили з партії».

«Що ж тепер буде з тобою?» – сокрушився я.

«А те, що на моїй могилі стоятиме хрест, а на твоїй – червона тумба з п’ятикутною зіркою».

Канюга, на щастя, нічого не брав близько до серця і преспокійно живе собі на пенсії донині. Жаль тільки, що його метод видобування нафти не можна поки що в Україні ніде застосувати – нафта скінчилася…

Найвищою точкою пошесті терору в сімдесяті роки в Україні був суд над Іваном Дзюбою. Його книга «Інтернаціоналізм чи русифікація?» розкрила усю сутність імперської нахабності Москви і заталаніла на весь світ тривожним дзвоном, що сповіщав чуму, готову в раховані роки доконати врешті українську націю. Не змогли цього зробити ні репресії, ні голодомор, ані війна; однак ставало смертоносною чумою позбавлення духовного життя народу, знищення першоелементу національної культури – мови.

Івана Дзюбу засудили на п’ять років таборів суворого режиму. Це була для нього найвища міра покарання: хворовитий Іван такого терміну ув’язнення витримати б не зміг.

Приїхав тоді до Львова чорний, мов грозова хмара, Григір Тютюнник; він увірвався в мою квартиру і заволав:

«Дзюбу вбивають!»

Я усвідомлював, що це означає – залишитися нам нині без Івана Дзюби: нам стинають голови. І я сказав Грицькові те, чого сам до себе ніколи не допустив би, перед чим застерігав того ж Дзюбу в «Журавлиному крику» – образом Антона Любимського, прототипом якого був-таки Іван Михайлович:

«Він мусить тимчасово здатися».

«Дзюба цього не зробить», – сказав Грицько.

Ніхто не припускав, що Іван може покаятися і такою ціною вийти з тюрми, тому на відчайдушний вчинок зважився Микола Лукаш.

Микола Лукаш – цей неперевершений майстер перекладу з чужих літератур на українську мову – знав двадцять чотири мови і дав нашому народові українського «Фауста», «Декамерона», поезії Лорки і Тувіма, а в той час працював над книгою свого життя – перекладом «Дон Кіхота». Усунений потім від літератури майже на два десятки літ, він так і не завершив своєї праці над геніальним твором Сервантеса. А заборонили йому друкуватися і виключили його із Спілки письменників після того, як він прийшов у ЦК КПУ і сказав:

«Посадіть мене замість Дзюби – він хворий».

Коли настали кращі часи, Лукаш був уже вражений смертельною недугою, хоча на моє питання, чи встигну я прочитати «Дон Кіхота» по-українськи, він відповів бадьоро і зовсім впевнено:

«Ти ще не встигнеш постаріти, як ця книжка буде на твоєму столі».

…Однак Іван Дзюба покаявся. Титанів не судять, це добре, що Іван врятував себе для України, навіть не можна уявити, як виглядали б ми тепер на міжнародному інтелектуальному кону без цього знаменитого вченого і мислителя, але тоді ми почувалися зрадженими, і не тому, що не розуміли доцільності тактичних ходів у боротьбі з ворогом, а що цього не могли втямити непосвячені, і багато хто по-міщанськи осуджував Дзюбу, а ще мусили ми мовчки вислуховувати втішне лихослів’я Петра Інгульського, Аркадія Пастушенка та інших пристосуванців, які у вчинкові Івана Дзюби знаходили для своєї колабораціоністської діяльності моральну підтримку…

В «особливе місто» Львів періодично налітали з Москви різного роду комісії, хмари наді мною все більше чорніли. Ті вічні нагадування на зборах у Спілці про те, що Іваничук, який понаписував ідейно хибні твори, висновків для себе не робить жодних, відмежовуватися від ідейних ворогів не хоче, чим засвідчує своє з ними однодумство, – спонукали мене на якийсь час вступитися зі Львова.

Трапилася нагода, яку я вже один раз використовував. 1961 року, спраглий пізнати якнайбільше світу, записався у військовій комісії Спілки письменників на добровільне тримісячне військово-журналістське стажування в Далекосхідному окрузі, і при тій нагоді – на бойових кораблях – я обійшов усе далекосхідне побережжя від Владивостока через Сахалін і Камчатку – до Чукотки… Тепер записався на таке ж стажування в Туркестанський військовий округ і незабаром опинився в Ташкенті.

О ті мандрівки! Чи є щось таке захопливе, як подорожі по світу? Я хотів би написати книгу подорожніх вражень, бо з’їздив багато світу, але кого такою оповіддю здивував би, коли нині мандрують усі хто хоче, а найбільше ті, які нічого довкола, крім супермаркетів, не бачать? А що мені запам’яталося, може, і я такий самий?

Ба ні. Я приніс із кожної подорожі по мішку вражень і можу зараз, після багатьох років, відшукати в кожному одну хоча б мить, яка навіки вросла у пам’ять і тішить, і пестить донині душу.

Я міг би детально описати момент сторопіння й розгубленості, коли, перебуваючи на Камчатці, вибрався на Авачинську сопку і, осягнувши зором безмежне море кряжів, збагнув серцем велич і жорстоку підступність простору – ту неосяжну віддаль до мого дому, яку без допомоги техніки ніяк не здолав би; позбавлений її, ніколи в житті більше не побачив би своєї донечки Наталі, якій було тоді два рочки, і це було б смерті подібне.

Болгарія уособилась для мене в застиглій і грізній ріці валунів, що спадає бурунами з гори Вітоші до самої Софії, – і рушила, рушила раптом та ріка, і покотилися валуни по світу пам’ятниками достойності: один покрив собою могилу Івана Базова, інший докотився до Мінська і опинився як знамення слави на місці спокою Володимира Короткевича, а де, по яких місцинах котиться мій і чи добіжить він до місця мого спочинку, чи вартий я того знаку, що символізує тривку, як гранітна брила, вічність?

Перебуваючи в Італії, я так хотів побачити Венецію, а мені випав маршрут до містечка Л’Аквілі поблизу Рима, де я мав провести конференцію з питань української літератури. Я мріяв про венеціанські канали, а мене підхопила крутою серпантиною дорога, що в дев’ять витків обсотала височенну гору, на якій італійці збудували собі Орлине Гніздо; та серпантина винесла мене до фортечного міста під саме небо в Апеннінах, і звідти я побачив – повірте мені – всю Італію у формі чобота!

Гай-гай, зумій тільки все те описати – яка то буде захоплююча книга! А таки напишу…

А в Узбекистані… Мене якось послав редактор окружної газети взяти матеріал у віддаленій, на відрогах Тянь-Шаню, військовій частині. Я заночував в аулі в одного гостинного виноградаря, ми довго сиділи за багатим дастарханом, потім полягали спати, і десь серед ночі розбудила мене до болю знайома пісня: то співали на чужому гірському безлюдді українські дівчата «Посіяла огірочки…» і я ще раз переконався, що Україна вічна, якщо її діти спроможні зберегти свій дух у такій далекій чужаниці!

Коли повернувся з Ташкента, у Львові зайшли деякі зміни. Комуністичні партократи, немов павуки у банці, періодично з’їдали один одного. Першого секретаря львівського обкому партії В. Куцевола, який колись урочисто клявся, що ніхто ніколи у світлий комуністичний дім не внесе більше такого «дерьма», як «Собор» і «Мальви», прогнали за втрату зв’язків із творчою інтелігенцією, а на його місце перевели з Івано-Франківська удільного князя Віктора Добрика, який ті зв’язки мав відновити.

В Івано-Франківську Добрик залишив по собі славу держиморди, адже кінофільм «Білий птах з чорною ознакою» був заборонений для демонстрування тільки в його області, проте у Львові заграв він «доброго царя»: на велелюдних зборах творчої інтелігенції закликав творців – вірних помічників комуністичної партії – до співпраці і оголосив ніби між іншим, чим шокував моїх переслідувачів (а найбільше завідуючого відділом культури В. Подольчака), що цькування Романа Іваничука було безпідставним і нині партія чекає від нього нових талановитих творів, які б прославили радянський народ.

Після цього міська рада вмить виділила мені прекрасну квартиру, Роман Федорів негайно взяв до друку в «Жовтень» мою повість «Місто», яку я закінчив писати у Ташкенті, заборона була знята, і я задумався, як маю реагувати на такі щедрі тістечка, тицьнуті мені під ніс після дворічного свисту нагайок.

Новелістика? Вичерпався в ліриці. Історичні романи? Не будуть їх друкувати. Писати про соціалістичні перетворення і зміни, які зайшли у психології людей за роки радянської влади? Вибачте, це вже цинізм…

Звичайно, історія – і більш нічого. У мене є своя програма, і я мушу її виконувати, користаючись з моментів, навіть якщо б усе мною написане залишалося й надалі у шухлядах.

Я ще не знав тоді, що за два роки вимушеного перепочинку втратив навик до збирання документального матеріалу з історії. Немає більшої радості, як сидіти за книгами у бібліотеках, але й немає більшої муки: ця праця виснажує, вона вимагає постійного вправляння – як спорт, і від неї відзвичаюватися не можна. В цьому я переконався потім, під час роботи над «Черленим вином».

Яку тему взяти? Але ж це не так просто – взяти, її на дорозі не знайдеш, тема сама повинна прийти до письменника…

Допоміг випадок. Дві сестри-красуні з Ходорова, Леся і Рома, які цікавилися мистецтвом і літературою, запросили мене до себе в гості. Там я ближче познайомився з молодими художниками Романом і Ольгою Безпалковими, які закінчували Художній інститут і працювали над дипломною роботою – ставили у ще невідреставрованому Одеському замку кахляну піч з історичною геральдикою давньоукраїнських міст на кахлях. Вони запросили мене на захист, який мав приймати професор Григорій Логвин, автор ряду грунтовних монографій про історичні пам’ятки України.

Так пролягла моя мандрівка до віддаленого в нашій історії на цілих шість століть міста Олеська, в якому дивом уцілів на мергелевій горі красень замок, де й розпочався новий етап моєї творчої праці.

17

Одеський замок – одна з наймогутніших твердинь, що оперізували колись недоступним ланцюгом від Кам’янця до Кременця креси Галицько-Волинського князівства – впав під натиском польської інвазії останнім – 1431 року. Тоді й закінчився славний період русько-української незалежності, і аж донині – протягом п’яти з половиною століть – Україна відвойовувала самостійність, водно міняючи вогнепальну зброю на зброю мислі, яка не дала народові зденаціоналізуватися і як субстанція духовна, що не підлягає знищенню, весь час працювала на створення держави.

Тяжка то була наша дорога до свободи і в історії народів світу унікальна – мабуть, жоден інший народ, перебуваючи стільки часу в залежності, не зумів у боротьбі за виживання зберегти ідею державності; така ідея, готова кожної миті реалізуватися, могла втриматися при житті лише завдяки природному інтелектові нації, здатному розвиватися у найнесприятливіших умовах.

Це наше національне вміння моментально міняти вогнепальну зброю на духовну стало концепцією всього циклу моїх історичних романів, яких я мав на час першого знайомства з Олеськом два і в яких, можливо й підсвідомо для мене, чітко проступили контури ідеї «меча і мислі»; свідомо я почав реалізувати свою концепцію, з «Черленого вина» починаючи, у всіх наступних історичних романах і сьогодні можу всі дев’ять вишикувати в хронологічний ряд і спостерігати, як двигають вони на собі згадану концепцію з першої половини XV століття до нинішнього дня.

В Олеську, де наїздами працював я сім років, написав три романи: «Черлене вино» – про оборону останньої фортеці Галицько-Волинського князівства, «Манускрипт з вулиці Руської» – про народження нової зброї – мислі – в стінах Львівської братської школи і «Вода з каменю» – твір з часів Маркіяна Шашкевича.

Немає нічого кращого в світі за Одеський замок! На рівнині, що прослалася від підніжжя Вороняцького хребта, – до Підлисся, Юшковичів, Ожидова і Кутів, оточене довкіл схованими в густих садах присілками – Теребіжем, Циковом і Волуйками – стоїть низовинне містечко Олесько; збоку височить ніби людськими руками висипана гора – то залишок мергелевої породи, яку обмила від пісків колись повновода, а нині замшіла річка Ліберція, і не знає вона, як вибратися з торф’яної трясовини, щоб добратися до Бугу. На тій горі зіп’явся вежами до неба білий замок, збудований ще за часів Юрія Тройденовича, багато разів опісля перебудований, нищений пожежами і землетрусами, проте вцілілий і вже в наші дні врятований від прагматиків, які хотіли в замку розмістити туберкульозну лікарню і таки зіпсували навіки сусідній Підгорецький палацовий замок, врятований збирачем народних скарбів і цьому промислові фанатично відданим директором Львівської картинної галереї Борисом Возницьким.

Я завжди говорив, що Возницькому, який зі всього галицького регіону позбирав, рятуючи від неминучої загибелі в розвалених, відведених під склади, а то й наглухо закритих церквах і костелах, картини, ікони, дерев’яні скульптури, гобелени – сотні, тисячі їх! – і все це розмістив у маленькому галицькому Дуврі для огляду і гордощів за наш національний талант напоказ усьому світові, треба за життя пам’ятник поставити… А він, Борис Григорович, на старість – ні в чому не повинний – дочекався ганьби: вже за нашої незалежності спороджені більшовизмом мафіозі обікрали Олеський замок, а в самій картинній галереї у Львові серед білого дня застрелили мистецтвознавців Ярослава Волчака та Дмитра Шелеста – хай буде благословенна кров, пролита за національну культуру, і хай помщена буде.

Олеський ключ – закритий від ворожого колись боку Вороняцьким хребтом, який розігнав текучі води на північ і південь, і коли йти ним від Підлисецької Білої гори, оспіваної Маркіяном Шашкевичем, аж до Пліснеська, де «крахут врани на оболоні», й до Підгорецького замку, можна праворуч догледіти спрямовану в бік Білого Каменя лісову звірину стежку, яка стрімко збігає в глибоку, мов криниця, балку, на дні котрої розмістилося сховане від світу, але й славне на весь світ гончарями чорного палення село Гавареччина. Тут я знайшов для «Черленого вина» прототип гончаря Микити – славетного майстра Василя Архимовича – і завдяки йому прослідкував увесь процес палення горшків. Архимович став мені добрим другом, подарував на пам’ять чорні глечики, баранці, миски і близнята, а я йому – книжку, і він, прочитавши її потім, тихо тішився, впізнавши себе в моєму персонажі.

Давно я не бував на Вороняках. Мабуть, варто піти, а долає мене втома, я ще ніколи так тяжко не працював, як зараз, бо й задумане треба закінчити – час пізній. Іноді відчуваю, як віддаляється від мене моя Муза – може, лине вона у свій маєток за Олеськом і кличе мене туди? Може… Вона тоді вірно мені служила! Я не мусив шукати й вичікувати натхнення, воно ходило зі мною – Муза ходила зі мною, і разом слухали ми жайворонка, який не допустив колись до братнього кровопролиття в Одеську («Черлене вино»); і спостерігали з Вороняків заметене снігами Підлисся, до якого вели сліди Маркіяна, який вертався до батька з покаянням; і зривали разом з нею кетяги калини, що вродилися з крові оборонців Олеська на занурених нині у трясовину валах; і рожевого коня, якого колись спіймав новіцій Єзуїтської колегії Зиновій Хмельницький, бачили над кручею, – і за те, що я міг все це сприймати й узяти для себе як своє, я записав своїй Музі весь Олеський ключ у вічну власність – то що й дивного, якщо вона лине туди, на своє вивінування, й кличе мене за собою…

Що то за причина, думаю собі, що я так звикався з місцями, в яких збирав матеріал для своїх творів, – вважав їх рідними? Чи то не кликав мене до них голос крові моїх предків? Чому підсвідомо полюбив у юності азербайджанську Гянджу – чи не тому, що там витав дух Миколи Гулака? Чому тремтить у мене серце на згадку про Бахчисарай – кров якої українки, що стала колись ханською жоною, кличе мене? В чийому образі ходить моя Муза в білій льолі Вороняками, чия кров озивається в ній? Хто розпростер лебедині крила над згарищем Батурина, чий поклик я заховав у тайнику своєї душі і не хочу, не можу віддати, бо моя видумана в «Орді» Лебедиця-валькірія обізвалася спорідненою зі мною кров’ю?

Послухайте, пане Валентине Оскоцький, московський космополіте, який колись започаткував цькування «Мальв», чи вже заговорив до вас голос вашої власної крові? Може, хоч тепер?.. Пам’ятаєте, як ви нещадно топталися по мені: «Такому биологическому голосу крови, который проповедуется в „Мальвах“ Р. Иванычука, не заменить социальную обусловленность героя». Як у вас справи: чи залишились ви й надалі соціальною особиною, враженою нігілістичним білокрів’ям, чи, може, все-таки заговорила нарешті у вас якась кров – ваша власна, яку ви так старанно приховували, ганебно соромлячись її, перед московським хлібодавцем?

А ви, предостойний гімнотворче Сергію Михалков! Пам’ятаєте свято 125-річчя від дня народження Івана Франка 1981 року: кінець серпня, а надворі безперервні холодні дощі. Ви приїхали, такий звичний до комфорту, з Москви до Дрогобича на ювілей, хочете проїхати машиною до Нагуєвичів (поруч з вами Павло Загребельний і Ростислав Братунь), а не можете: сотні тисяч людей під парасолями чвакають болотом у єдиній колоні, початок якої вже на половині дороги до Франкового села, а кінець ще у Дрогобичі, – йде український народ до свого Учителя. Ви ж, незадоволені, питаєте Загребельного:

«Кто это их организовал, как вы могли это сделать?»

«Ніхто їх не організував, – відказує роздратовано Павло Архипович, позираючи, як шофер викручує кермо, щоб якось обминути людей, – народ сам вийшов».

«А что это – голос крови?» – іронічно запитуєте ви.

«А що інше – що могло вигнати людей з хат у таку собачу погоду?!» – гарикнув Загребельний.

Як боялися нашого голосу крові всі до одного окупанти! Бо цей голос озивається тільки в державних націй, а державні нації страшні для завойовників навіть тоді, коли в боротьбі з ними програють.

…Професор Григорій Логвин, учений, який перший, мабуть, зігнорував у своїх працях антинаукову теорію «колиски трьох братніх народів», високо оцінив дипломну роботу молодих художників Романа й Ольги Безпалкових; ми колективно склали гумористичну поему про «Чудо-піч» – ця піч прикрашає перший експозиційний зал музею донині; гості й господарі на радощах забавлялися всю коротку літню ніч: наша молода компанія бавилася у привидів Одеського замку – цю ситуацію я потім використав у «Черленому вині».

Був серед нас і Борис Возницький, в якого я саме тоді попросив дозволу пожити якийсь час у замку. «Якийсь час» тривав багато років, і я безмежно вдячний Борисові Григоровичу за послугу: без його допомоги я не написав би цих трьох романів.

Мешкав я у кімнаті короля Яна III Собєського, де він буцімто народився, – на верхньому ярусі вежі, звідки видно Вороняцькі кряжі; так умовно назвав моє тимчасове помешкання Борис Возницький. А може, в цьому покої мешкав колись одеський староста Данилович, в якого начальником гарнізону служив Михайло Хмельницький; можливо, сюди заходив разом з батьком на рапорт малий Зиновій-Богдан? Одне слово, мені хотілося, щоб так було…

Вибитий з форми довгою перервою у праці над історичними творами, я тяжко працював над «Черленим вином», і тому в романі, який, зрештою, був добре сприйнятий читачем і навіть послужив основою для лібрето опери композитора Богдана Янівського «Одеська балада», так безбожно тяжить над автором фактичний матеріал.

Цілком розкутим почувався в роботі над романом «Манускрипт з вулиці Руської», де перейшов до теми «мислі». Можливо, мені легше роздумувати, ніж описувати батальні сцени, хто зна… Досить того, що з усіх своїх романів найбільше люблю саме цей: він не заданий, не запрограмований автором, він такий самий – цікавий, прояснений від темряви, містифікований, природний у трагедіях і коханні – як той час, коли наш народ, прозріваючи мислю, очікував народження вождя.

Містифікація мені настільки вдалася, що моя учителька – знаменитий український історик Олена Апанович – написала обуреного листа: «Якщо ви знаходите стародавній рукопис, то спочатку слід вдатися до вчених, а не розгортати його, щоб він у ваших руках зотлів». Олена Михайлівна щиро сміялася, коли я переконав її, що не знаходив жодного манускрипту – це всього лишень композиційний трюк.

Романом «Вода з каменю» закінчується моя «Одеська трилогія». Цього разу читач був менше вдоволений: він жадав від мене повнокровного образу Маркіяна Шашкевича, а я зосередився на зображенні стану суспільства, з якого він вийшов.

Та, мабуть, і не в цьому річ. Так само як тепер відчувається послаблення уваги до художньої літератури, так тоді читацька увага була гіпертрофована: від своїх авторів читачі часто вимагали більшого, ніж вони спроможні дати. Ми мусили компенсувати той відчутний для суспільства вакуум, що утворився на місці забороненої літератури, і не завжди могли це зробити. Нині ж, коли народ має змогу познайомитися з В. Винниченком, Б. Лепким, І. Багряним, В. Баркою, Є. Маланюком, коли він може вільно читати поезію В. Стуса й І. Калинця, відбувається закономірна переоцінка наших творів, і не всі вони витримують пробу нового часу. А тоді навіть твори Шевченка і Франка виходили в адаптованому вигляді, а тоді в наказовому порядку проводилось усенародне вивчення «трилогії» Л. Брєжнєва, тож народ втікав від одурманення в доступну йому літературу й дошукувався часто того, чого там не було і не могло бути.

Згадався мені в цю мить фарс, який відбувся в нашій Спілці під час обговорення «Воспоминаний» Л. Брєжнєва. Власне, обговорення не відбулося, виступали скоромовкою. Роман Федорів, який мусив вести ту так звану конференцію, слізно ублагав Миколу Ільницького, нашого знаного критика з добре виробленою викладовою мовою, щоб той сказав кілька слів. Ільницький неохоче вийшов за трибуну і щось там вистогнав про три аспекти «Воспоминаний» – дитинство, війна, цілина… Умить було донесено в обком, що Ільницький у геніальному творі знайшов тільки три аспекти.

«Подумайте тільки, – обурювався потім на пленумі обкому секретар з ідеології Д. Яремчук, – відомий літературознавець, доктор наук знаходить у працях Леоніда Ілліча тільки три аспекти, не бажаючи побачити у видатному творі багатогранності ідей та концепцій!»

Хтось може запитати: ну добре, цькували вас – старших, відомих, посадових, забезпечених, які мали що втрачати… Хто не пам’ятає розправи Д. Яремчука над Богданом Стельмахом за вірш, присвячений Пушкіну, якого Богдан виголосив на пушкінському вечорі, назвавши партократів Дантесами, які вбивають поетів. Три роки, аж до початку горбачовської гласності, мусив Б. Стельмах мовчати й мужньо витримувати побої… Ну добре, але хіба не було жодного вияву протесту серед молоді?

На молодь, звісно, націлилась головна увага більшовицьких опричників: вони знали, де захована смертельна небезпека тоталітаризмові, – серед студентства. КГБ не спускав студентів з ока, університети й інститути були заводнені донощиками, про виховання компетентних спеціалістів ніхто не вів і мови – вся увага у вузах присвячувалася вивченню суспільних наук, яке зводилось фактично до зазубрювання історії КПРС.

Та проте…

Після зняття М. Хрущова комуністична партія України заборонила святкування річниць Тараса Шевченка. Було це зроблено нахабно, цинічно, плювком в обличчя всій нації. Коли в березневі або травневі дні у філармонії чи в іншому концертному залі виступав якийсь хор і публіка вимагала виконати «Заповіт» – хор виконував «Реве та стогне». Згодом зал почав вставати і на цю пісню – тоді було заборонено виконувати будь-які музичні твори на слова Т. Шевченка.

Й зовсім несподівано вибухнула бомба: підпільна організація студентів розклеїла по місту листівки, спрямовані проти заборони святкування ювілеїв Кобзаря. Звичайно, серед підпільників знайшовся провокатор, організація була викрита, студентів виключили з вишів. Серед виключених були відомі нині вчений-архіваріус Іван Сварник-молодший та викладач естетики Вінницького політехнічного інституту Леонід Філонов – предтечі сучасного студентського руху.

Створювалися й зовсім невинні організації студентів-вільнодумців. Львівські медики, наприклад, зорганізували розважальний ансамбль «Гаудеамус», який роздратував партократичне львівське керівництво лише тим, що в своєму репертуарі не мав жодної комуністично-патріотичної, а теж російської пісні.

Я сам був свідком, як – уже за Горбачова – похітливий ханжа, який чіплявся до найвродливіших артисток, Д. Яремчук вигукував на якихось зборах інтелігенції (після того ансамбль розігнали):

«Гаудеамус!.. Тішмося, поки молоді! Чарку горілки, гарну молодицю і – гаудеамус! Я вам дам гаудеамус…»

1977 року я закінчив «Манускрипт з вулиці Руської» і відразу поїхав до Олеська, щоб «освоїти» Підлисся і його околиці, – готувався до праці над романом з часів Маркіяна Шашкевича.

Тоді Україною сколихнула ще одна трагедія, і мені знову надовго опустилися руки, письменницька праця втрачала сенс: відбулися масові арешти відомих в Україні людей. Заарештовано керівника Гельсінської групи письменника Миколу Руденка, письменника Олеся Бердника, генерала Петра Григоренка, повторно – Левка Лук’яненка, публіциста Мирослава Мариновича, поета Олексу Тихого та багатьох інших патріотів, імен яких тоді я ще не знав.

Це була остання попереджувальна акція: за нею мали розпочатися масові репресії, які, можливо, перевершили б і голокост тридцятих років. Альтернативою до цього був тільки розпад СРСР.

Неминучість розпаду СРСР ставала щораз то більш очевидною, ніхто лише не знав, як довго триватиме агонія. Адже не могла вічно існувати система, наскрізь просякнута марнотратством, офіційною пиятикою і всенародною пропінацією, партійною сваволею, корупцією і гласним розкраданням народного добра; не могла ж існувати система, якщо нею керували маразматичні, смішні, розцяцьковані орденами осли типу Леоніда Брєжнєва, графоманські твори якого (до речі, не ним писані) оголошувалися геніальними; не могла існувати система, яка постійно знущалася над господарем.

Може, комусь видасться дивним, але моя хвилева творча прострація вмить минула, коли я побачив глум могутньої, здавалось, а насправді проржавілої вже соціалістичної машини над маленькою людиною… Мій сусід по городу в Наварії, директор ПТУ і, звісно, член партії, Владислав Саницький своїми руками побудував чудо-будиночок: чепурний, з мезонінами, візерунчастий, під цинковою бляхою – і ось перший секретар ленінського райкому партії Львова, згадуваний уже мною Юрій Курапов, який у Винниках мав фешенебельну дачу, примушує Саницького, котрий, мовляв, заразився приватновласницькими інстинктами, а це ніяк не пасує комуністові, розвалити будиночок. І Саницький на моїх очах розвалював його і плакав…

Ні, подумав я тоді, ця система, яка з такою ненавистю бореться з цілими народами, депортуючи їх або об’єднуючи в безлику отару – радянську спільноту і так само знищує окремого громадянина, заражена проказою, яка зветься людинофобією, й повинна загинути.

Я знову взявся до праці, свято переконаний, що і моя лепта в боротьбі з більшовицьким спрутом матиме якусь вагу.

Спрут на очах конав у ненависті до власних громадян, народів, націй і всього, зрештою, світу. Він мусив здохнути – тільки чи могли ми тоді сподіватися, що це станеться так швидко?

18

17 липня 1992 року.

Учора український народ мав відзначати перше свято своєї Незалежності: два роки тому на Першій сесії Верховної Ради УРСР була прийнята Декларація про державний суверенітет України.

А не відзначав. День Незалежності перемістився на 24 серпня, і ось за місяць Україна відсвяткує першу річницю Волі. Яке то буде свято – побачимо, але як показали вчорашні мітинги у Києві та Львові з приводу прийняття Декларації, – особливої ейфорії не передбачається.

Народ втомився…

Втомився? Від чого?! Не було ж ані війни, ані голоду – є нормальні нестачі, дорожнеча й непевність, як і повинно бути після розпаду імперії. Та ба: крах імперії відбувся безкровно, то й ціна волі менша рівно настільки, скільки б вартувала пролита за неї кров.

У певної частини народу виробилося з цієї причини споживацьке ставлення до своєї влади, яку я аж ніяк не намагаюся ідеалізувати. Мовляв, ви, депутати, нічого доброго не зробили, базікаєте собі в парламенті, ото іно що проголосили Україну, а коли ви її вже проголосили, то дайте нам на стіл усе готовеньке, ми нині стали гірше жити, ніж за большевиків, навіщо нам така Україна?

На вчорашньому мітингу перед оперним театром у Львові натовп вигукував «ганьба!» уже не комуністам, а заступникові представника Президента Юрієві Зимі, тому самому, який одним із перших став у ряд борців за національне відродження, взявши на себе нелегку функцію голови ради Товариства української мови «Просвіта». Вигукували йому ганьбу за те, що говорив він гірку правду про нинішнє економічне становище після більшовицького пограбування земних надр і людської моралі й не обіцяв людям манни небесної.

На вчорашньому мітингу натовп викрикував «Слава!» Степанові Хмарі, який, спекулюючи, як завжди, на інстинктах натовпу, закликав повалити нову владу. Ви чуєте – не зняти якогось чиновника або групу мафіозі, які, допавши до посад, розкрадають державу і розкладають людську мораль, а владу – місцеву і верховну! І ніхто не спитав його, що він пропонує побудувати на місці поваленої влади, хто має керувати молодою державою – рухівський люмп, який позавчора вигукував: «Геть комуністів!», а нині з таким самим ентузіазмом шельмує академіків і письменників, які й створили той РУХ, тільки не для мітингової демагогії, а для кропіткої державотворчої праці. Адже то він, люмпак, який не хоче працювати, псевдопатріот, якому досить гасла «слава Україні!», виходить нині на площі й заражає нігілізмом народ!.. Вміли ми пережити неволю, як же тяжко вчитися нам жити на свободі…

Я міг би після цього мітингу із скрухою сказати, що наш народ не дозрів до державності, та на щастя перед оперним театром стояли переважно ті – й не було їх надто багато, – які давно уже вибрали для своєї діяльності мітингові трибуни і завжди були готові все розвалювати, а будувати не те що не вміють, а й не хочуть; стояли тут переважно крикуни, які шаманськими вигуками «ганьба!» і «слава!» заспокоюють патріотичну сверблячку, прикривають своє лінивство і некомпетентність.

Більшість нашого народу, усвідомлюючи приналежність до своєї держави, не мітингує й не страйкує, а тяжко трудиться, і я вірю їм – будівничим нової України, які знають, що свобода здобувається солоним потом, що нова влада, не розваливши війною (слава Богу!) стару, чужу систему, мусить її освоювати, і зробити це набагато тяжче, ніж позбутися її з допомогою динаміту, – тому що разом із системою влада прийняла і її рушіїв, які – єдині – можуть пристосувати старі структури до нових умов, бо – компетентні; проте за ними тягнеться і їхній колишній стиль роботи, що не виключає корупції, хабарництва і злодійства.

Така реальність. Альтернатива цій реальності – війна, в якій ми, оточені з усіх боків сусідами, що то нині Україну визнають, а під час воєнного катаклізму можуть перестати визнавати, – програємо. А мусимо виграти – у терпеливій боротьбі за переємність чужої машини і її конверсію.

Систему ми прийняли чужу – це так. Але ж створювалася вона – хай і під примусом – руками українського народу і мусить бути віддана у ці самі руки. Де ж вони – ті руки? А зайняті при важелях, на пультах, за привідними пасами і чекають згори команди, бо звикли до неї, бо не мали де навчитися секретів ініціативи. А командує хто: за кермом сидить або непримиренний ворог України – колишній партократ з тризубцем на лацкані піджака – і віддає шкідливі для держави накази, або… або команди зовсім немає, бо мітинговий демагог, захопивши кермо, потермосив його, посіпав і, втямивши свою некомпетентність, покинув і вертається в любе своєму серцю і відповідне до його інтелекту політиканство, а його місце часто займає давно зачаєний мафіозі з п’ятої колони: прикрившись популістськими гаслами, він вершить свої чорні справи досконаліше, ніж до нього це робив більшовик.

Коли ж нарешті народ побачить тих справжніх державних фахівців, які поки що мовчки сидять за важелями, пультами і привідними пасами, чекаючи чиєїсь команди, і виберуть їх самих на командні пости?

Треба робити це негайно – на нових виборах до місцевих Рад. Поки не пізно, поки більшовики, які заховалися в підпілля, не звели над усією нашою державою свій саркофаг.

Саркофаг у Чорнобилі, на якому комуністи, збудувавши його, вивісили у свій час червоний прапор ніби з надмірних гордощів, що нечуваний подвиг вчинили, став символом прогнилої більшовицько-московської імперії.

Існувала вона довго – зовні показна, як і Чорнобильська АЕС, позірно могутня, крикливо роздекорована, а всередині розкладена і вибухонебезпечна. І ось настав час смерті: не чекаючи, поки займуться похороном сусіди, поквапились поховати імперію самі більшовики, звівши над руїнами державної системи захисний саркофаг, в підпіллі якого й далі відбувається розклад, і небезпека вибуху не минула. Комунізм, немов той радіоактивний розпад, заховався в надрах новоутворених держав і є досить небезпечний – не своїм відновленням, бо із саркофага діючого блока не вибудуєш, а зараженням довколишнього середовища. Треба знешкодити вміст саркофага, а шкаралущу розвалити й викинути на сміття.

За місяць святкуватимемо День Незалежності України, прихід якого приквапив, 19 серпня 1991 року, викид смертоносного розпаду із комуністичного саркофага.

…Літо минулого року я вирішив був провести без відпочинку. Власне кажучи, відпочивати не вмію – хіба що в подорожах. А сидіти, приміром, місяць над морем, що я колись і робив заради своїх дітей, – то для мене чиста мука. Зате вибратися на два-три тижні на свою дачу в Наварію з паперами, матеріалами й друкарською машинкою, здуривши перед тим знайомих, буцімто поїхав до Коломиї, – то для мене справжня радість. Як казав Маяковський: «Землю попашет, попишет стихи».

Торік було мені таки не до відпочинку. Товариство української мови «Просвіта», яке я з такими неймовірними труднощами разом із своїми побратимами, серед яких повинен виділити Ігоря Мельника, Юрія Зиму, Михайла Косіва, Ніну Бічую і Зиновія Мазурика, протягом трьох років створював (і таки створили ми його – найбільш масову громадську організацію в Україні, що зіграла вирішальну роль на виборах), почало катастрофічно занепадати.

Я розумів причину депресії. Створювалося Товариство під знаком протесту проти комуністичної влади – протест підняв і розбурхав народ, який під егідою Товариства взявся за конкретну справу – вибори демократичного блоку депутатів. Та ось закінчилися одна і друга виборчі кампанії, робити стало начебто нічого: конкретної – просвітянської – програми ми ще не мали, і народ до Товариства збайдужів.

Тож я вирішив, склепавши виїзну групу, в яку ввійшли редактор газети «Просвіта» Ніна Бічуя, поет Роман Кудлик, референт управи Товариства Роман Керик і я, об’їздити всі районні осередки Львівської області й нагадати людям, що Товариство ще існує. Стала потім притчею во язицех моя постійна фраза на виступах: «Можуть розколотися або й віджити свій вік партії, може стати непотрібним РУХ, але „Просвіта“ має існувати вічно, бо українському народові просвіти ніколи не буде забагато».

На другу половину серпня було заплановано зустрітися з канадськими і львівськими учителями в палаці ім. Гагаріна (19 серпня), з членами Товариства Судової Вишні (20 серпня), з інтелігенцією міста Мостиська (21 серпня), а перед тим, на вісімнадцяте, був запрошений до Коломиї на святкування 750-річчя славного міста над Прутом, і, звісно, я поїхав у свої рідні краї.

Мене водно запитують дома і за кордоном: що я робив під час путчу.

А ось що: їздив по осередках ТУМу.

Такого свята Коломия ще не знала. На площі перед ратушею і на п’яти вулицях, що від ратуші у всі боки розбігаються, стояли тисячі містян і селян, які з’їхалися з близьких і далеких карпатських сіл – піших, кінних і на возах, – безмежне кольористе море.

Мені дали слово, і я виголосив його з балкона ратуші.

Я говорив про те, що на коломийську ратушеву вежу народ тричі вивішував синьо-жовтий прапор: 1919 року його зняли поляки, 1941-го – німці, а цей прапор, що з’явився утрете, майорітиме над Коломиєю вічно, бо ніхто більше не втягне Україну ані в старий, ані в оновлений союз, хай це добре собі затямить новітній імператор всєя Русі Горбачов.

Біля моєї сестри на площі стояла пані Зеня Гоянюк і сказала до неї:

«Твій брат виступав найкраще, але – якби щось… то його першого посадять».

Увечері я щиро посміявся з цього припущення пані Зені, а вранці мене розбудив чавунний голос диктора, який сповістив про впровадження надзвичайного стану в СРСР.

І я забув умить, що мене таки посадять першого чи й розстріляють, забув, що в злиднях може залишитися моя сім’я, що, зрештою, в тяжку неволю зайде вся Україна, – я вигукнув у розпачі:

«Пропала моя „Орда“!»

Хай простять мені люди і моя Україна, що першим чином подумав про свій твір, якого здав до журналу «Дзвін», але хіба не в «Орду» я вклав увесь свій біль за Вітчизну?

Ми з дружиною і сином Яремою негайно виїхали до Львова.

Прямо з автомобіля я пішов на учительську конференцію, де на свій подив і втіху зустрівся з чисельною, рішучою і зовсім не наляканою громадою викладачів. Із засудженням антиконституційного перевороту виступили народні депутати України Ірина Калинець, Михайло Косів і я. Ірина й Михайло в той же день поїхали до Києва, я ж залишився: у ці дні я мусив бути разом із своїм Товариством.

Того ж дня мене зустрів на вулиці кореспондент радіо «Свобода» харків’янин Владислав Проненко і запитав:

«Як ви розцінюєте нинішні події?»

«Як скоротечну агонію імперії», – відказав я коротко, хоч і не знав, що вона сконає за три дні.

Не було страху – була злість. 20 серпня я виступав перед народом у Судовій Вишні, а 21-го в Мостиськах.

У Мостиськах я сказав до набитої людьми зали:

«Добре усвідомлюю, що буде зі мною завтра, але послухайте, що скажу нині. Більшовики задумали вчинити ще один злочин. Панове комуністи, присутні в залі! Якщо хтось із вас може довести, що комуністична партія не є злочинною, прошу вийти на сцену!»

Зала завмерла. Поруч зі мною в президії сиділи Ніна Бічуя і Роман Кудлик, вони – ніби нічого на світі поважного й не трапилось – складали на мій виступ нецензурну епіграму, яка закінчувалася рядком: «І може, в тому мав він рацію, що всім казав: вас маю в с… і я…» А люд тяжко мовчав.

Втім, увійшов до залу старший пан. Він постояв трохи при вході і враз попрямував до сцени: я налаштувався до словесної битви.

«Романе Івановичу, – мовив він, зупинившись перед сценою, – я щойно почув по радіо, що хунта втекла».

«То здоганяйте її!» – вигукнув я майже істерично, відчуваючи, як спадає з мене напруга і чомусь в’януть руки.

23 серпня депутати виїхали до Києва на надзвичайну сесію Верховної Ради України.

…То був день, на який наша історія чекала п’ять з половиною століть. То був день, задля котрого варто було прийти на світ. І було дивно, втішно і разом з тим тривожно, що саме нам випало жити в цей вирішальний для України проміжок часу, який передбачали біблійні пророки: «Сповниться круг віків, і станеш ти во главу угла». Кого мали б стосуватися ці провіщення – кожен тлумачив по-своєму протягом багатьох століть, а переадресувалися вони в цю мить нам, і стали не гебреї, як це за традицією прийнято було вважати, а українці – вибраним народом.

Було дивно з тієї випадковості (а може, то закономірність?), що саме мені, який у дитинстві мріяв роздобути шапку-невидимку, щоб пробратися в Кремль і вбити тирана всіх віків і народів, а в зрілості з присуду долі став письменником, випало добивати створену Сталіним систему… Що очолюють нашу депутатську опозиційну групу, яка підготувала унікальний в нашій історії і величний за своїм значенням документ, – Акт Незалежності України – Левко Лук’яненко, який мав стати адвокатом, але за ідею нашої самостійності був засуджений до розстрілу і, помилуваний, відбув двадцять сім років ув’язнення (про Нельсона Манделу знає весь світ – хто знав донині легендарного Левка Лук’яненка?), зберігай гідність, ввічливість, поміркованість, усмішку і прудкий політичний розум; покликаний стати видатним психологом Михайло Горинь, який за благословенням і волею свого батька вибрав у просторому більшовицькому концтаборі, що займав одну шосту території світу, найменше помешкання – карцер у Володимирській тюрмі – і прожив там на цементі одинадцять років; овіяний світовою славою академік Ігор Юхновський, який проміняв свою улюблену фізику на політику, недалекоглядно тримаючись при тому майже до останнього комуністичної партії з наївною надією створити в ній п’яту колону; Іван Заяць, котрий ніколи не збирався стати ніким іншим, а тільки політиком і таки став виразником ідей і поглядів молодої національної генерації; Дмитро Павличко – славний поет, який усе своє творче життя намагався задурманити ворога складеними на його честь одами й стати таким чином валенродом у ворожому стані, а це йому не вдалося, і він, розлучившись із своєю зрадливою Музою, спокутує тепер свої гріхи самовідданою політичною працею…

Та чи треба було дивуватися? Саме вони – ці різні й не схожі один на одного мужі, які є моделлю нинішнього українського суспільства, могли підготувати історичний Акт.

Перше, що впало у вічі, коли ми з’їхалися на позачергову сесію, – розгубленість серед ворожого табору. Адже майже всі вони – члени «групи 239», яка складалася переважно з російських шовіністів і українських яничарів, так чи інакше підтримували ГКЧП і тепер принишкли, очікуючи долі Янаєва, Язова, Крючкова та іже з ними. Найзатятіші українофоби шукали співчуття серед членів Народної Ради: депутат Микола Багров, який нині стільки клопотів завдав Україні так званою кримською незалежністю, улесливо переконував Романа Лубківського, що він і наміру не мав підтримувати ГКЧП; генеральний прокурор УРСР Михайло Потебенько запобігав уваги в мене, знаючи моє критичне ставлення до поведінки й діяльності Степана Хмари, – ні, шановний, не клюне: більшого дикунства як давати санкцію на арешт депутата в приміщенні Верховної Ради не знала досі історія права; перший секретар ЦК КПУ Станіслав Гуренко, який разом з генералом Варенниковим атакував кілька днів тому Голову Верховної Ради, примушуючи його запровадити в Україні надзвичайний стан, ще сподівався зберегти комуністичну партію в республіці, хоч на це не мав надії, дивлячись на парламентські настрої: усі вже знали, що харківський юрист Ю. Гайсинський очолить комісію з розслідування участі посадових осіб у ГКЧП…

А тут раптом, мов грім з ясного неба, приходить з Москви звістка, що Горбачов розпустив КПРС; депутати-комуністи готові на будь-які компроміси з нами, тільки б не продублювалось розпорядження Горбачова в Україні.

Саме це питання – доля комуністичної партії України – стає каменем незгоди в Народній Раді. Лариса Скорик наполягає першим чином оголосити рішення Верховної Ради про розпуск КПУ, а вже в другу чергу ставити на голосування Акт Незалежності, мовляв, нікому не потрібна комуністична самостійна Україна.

Абсурдність пропозиції очевидна: після розпуску партії озлоблені комуністи проголосують проти незалежності України; коли ж їх тимчасово залишити в спокої, вони всі як один віддадуть свої голоси і за дідька лисого!

Лариса Скорик з більшовицькою наполегливістю накидає Народній Раді свою пропозицію, депутати починають вагатися. Рятує ситуацію Богдан Горинь, він запитує у зборів:

«Від чийого імені говорить ця жінка?»

«Від власного імені!» – огризається пані Лариса, без тіні сумніву уповаючи на свій авторитет.

«Тоді питання знімається, – якщо від власного, – забирає слово Ігор Юхновський. – Народна Рада ставить питання проголошення Акта Незалежності України в першу чергу!»

Леонід Кравчук відкриває позачергову сесію парламенту і доповідає про політичний стан в Україні. Він трохи розгублений, хоч це йому і не властиво: виправдовується, переконує, що пасивність Президії Верховної Ради України під час путчу врятувала народ від пролиття крові, вибілює теж Гуренка.

Замішання, некатегоричність, відсутність чіткої політичної позиції Голови вмить використовують партократи, вони засипають його від мікрофонів питаннями, свідомо затягуючи час; на гачок ловляться наші радикали – депутат Колінець ставить питання, що можна б розцінити як провокаційне, якби ми не знали щирого й наївного його патріотизму: чому Єльцин повів народ на барикади, а Кравчук закликав збирати врожай? Це не питання, а динаміт: дискусія в парламенті повертає в хибне русло безпідставної критики Голови Верховної Ради – збитий з пантелику Кравчук готовий перенести голосування Акта Незалежності на наступний день, а це означає повний провал: завтра кворуму не буде. Хіба не ясно було Колінцеві, що після заклику на барикади Київ перемісили б танки, які стояли напоготові у Броварах?

Дискусія не вгаває аж до перерви: образи, крик, Олександр Мороз зачитує заяву про розпуск «групи 239», вимагає розпуску Народної Ради.

У перерві Кравчука атакують Павличко і Лук’яненко, їм вдалося переконати Голову, що історичний момент може бути сьогодні назавжди втрачений.

На початку вечірнього засідання Кравчук зачитує і ставить на голосування Акт Незалежності України.

І сталося: парламент проголосував за Акт конституційною більшістю. Лариса Скорик утрималася. Ось так! Президія Верховної Ради другого ж дня розпустила комуністичну партію – хай сліпі в карти не грають…

Після голосування за трибуну вийшов Голова Народної Ради, академік Юхновський. Він сказав:

«Історія ще не знала такого прикладу, щоб опозиція перемогла в самому парламенті: за нами був народ і правда».

Ми встаємо, плещемо в долоні, обнімаємося. Та змахує рукою Юхновський, він ще не закінчив промови. Академік пропонує підтвердити проголошення Акта Незалежності України всенародним референдумом.

Усі шоковані: ні з ким цього питання Голова Народної Ради не погоджував. Знав мудрий політик, що менш мудрі патріоти йому заперечать.

Комуністи радо заяву про референдум підтримують, вони впевнені, що цей захід провалиться; Скорик і Хмара інкримінують Юхновському зраду.

1 грудня шановного академіка перепросить за образу і подякує йому від усієї України депутат Василь Червоній.

День, на який чекала Україна п’ять з половиною століть і задля якого варто було прийти на світ, став національним святом України.

З якими почуттями відзначимо першу річницю Незалежності? І чи маємо ми вже її?

Чи можна сказати, що маємо вже самостійну державу, коли український народ залишається й надалі найбільш упослідженим серед усіх народів, які проживають в Україні? Де знайдете в нашій державі російську дитину, яка б не могла навчатися в російській школі; є скільки потрібно шкіл для поляків і молдаван, угорців і греків, і євреї незабаром відкриють свої хейдери, а мільйони українських дітей у східних областях не мають можливості піти до рідної школи, бо їх у жодному місті не відкрито в достатній кількості, а в Криму – жодної. Чи можна говорити про справжню українську державу, коли у вузах східних міст користуються й донині статутом, який зобов’язує викладачів працювати виключно російською мовою; коли в Одесі карають людей, які замазують ім’я руїнниці України Катерини II на вуличних шильдах, а хуліганів за написи на стінах будинків «Геть хохлів з Одеси!» навіть не шукають; коли крізь прозорі кордони може вільно приїхати в Україну російський віце-прем’єр Руцькой і підбурювати народ проти нашої держави, коли адмірал Касатонов на українській території карає військовослужбовців, які присягнули на вірність Україні, коли більшість представників Президента – колишні партократи, коли… коли…

А будемо! Тільки ж бачите, панове мітинговці, скільки праці потрібно, щоб очистити Україну од скверни?

19

Мій великий приятель – покійна мама, яка після передчасної смерті батька замінила мені і його (мама все про мене знала, була посвячена в найінтимніший мій інтим, і дуже часто я їй першій читав свої чорновики), водно говорила, щоб я був готовий написати про все, що ми пережили за роки сатанинської влади, яка вічно існувати не буде.

Мама завше запевняла: те, що створене брехнею і терором, не має права на довге життя. Вона лише тим журилася, що не встигне прочитати або хоч на власні очі побачити ті численні книги, які з’являться на світі після розпаду імперії; «а ти, сину, не надійся на пам’ять, щось і занотовуй».

Я не занотовував нічого.

Мій тесть був столяром і вічно грози вся, що зробить сам собі домовину, а не зробив; так і я – не мав мужності заготовлювати записки для останньої книжки в своєму житті, а тепер пишу її з пам’яті й доволі сумбурно, а втім, мені легше осмислювати прожитий час без підручного матеріалу.

Як би хотілося гідно виконати заповіт матері! Щоб ці мої спогади, в яких намагаюся до дна збагнути потворне суспільне явище, що увійде в історію під назвою «радянщина», або «сов’єтчина», стали після табірної літератури, котра з’явилася ще до розпаду СРСР, однією з перших спроб серйозної мемуаристики – того світанку новітньої посткомуністичної літератури, яка вже ніколи не буде державною, проте стане першою візитною карткою нашої держави на міжнародних контрактах.

Мама так і називала «радяншину» сатанинською владою, бо як її інакше можна було назвати, проте я, розуміючи емоційність такого визначення, ніколи і в гадці не мав, що Карл Маркс насправді був членом секти «сатаністів», що квінтесенцією марксистської людиноненависницької ідеології був його ж вислів: «Мені нічого не залишилося, крім помсти», а поетичний марксівський рядок «Князь пітьми в руки меч дав мені» треба сприймати не як цинічний символічний образ, а як факт: ранні твори Маркса фінансував вождь американських піратів Жан Лафіт, який передав молодому філософові свій піратський червоний прапор

і підказав піратське гасло «грабуй награбоване!» – воно ж було Марксом латинізоване, і ми знаємо цей вислів у звучанні малозрозумілому і злагідненому: «експропріюй експропріаторів!»

Я свідомий того, що моя книжка як свідчення найтяжчого періоду нашої історії нікому особливої радості не принесе; я намагаюсь не згущувати фарб, щоб у того далекого нащадка, котрий, можливо, колись прочитає книжку, не склалося хибне уявлення про нас як про морально знищене покоління, яке не те що не вносило життєрадісного позитиву в наше буття, а й особливих радощів і задоволення від боротьби не мало. Така думка про нас була б несправедлива: ми жили вщерть переповнені як революційною, так і ліричною поезією, ідеалізмом, оптимізмом і знаходили вищу красу в найтяжчих ситуаціях – інакше в нас не народилась би духовно міцна інтелігенція, та, що нині стоїть за державним кермом.

…Я вже говорив про те, що в кінці 70-х років стало помітно, як при показній могутності слабне на очах комуністична система, розтуляється її кулак. Здавалось би – чому б ще раз не вдатися їй до тотального терору, адже за нею – досвід тридцятих років, за нею й могутня практика сорокових, коли в крові був потоплений український національний рух. Однак керівництво більшовицької держави вже розуміло, що для тотального терору потрібен ще й тотальний страх і лжепатріотична ейфорія, які однако одурманюють народ і паралізують будь-який протест. Цих чинників не стало передовсім через втрату віри в ідеали комунізму і мудрість комуністичних вождів – гей, та чи не пригадуєте, яку війну виповіла партократія хрущовським, а потім брєжнєвським анекдотам, «вірменському радіо» та притчам про Василя Івановича Чапаєва? Що б то, здавалося, анекдоти для озброєної до зубів держави, та саме вони були документами зневіри народів СРСР у доцільності його існування.

Парадоксально те, що безсилля системи в загнузданні зневіреного народу виявлялося в актах сили – примітивної, грубої і нещадної сили бандита, який уже не виходить на битий шлях завойовницькою ордою з арканами по ясир, зате в темних провулках, по-тхорячому боягузливий, вбиває безборонних громадян або ж, облаченний у тогу гуманного доброзичливця, намагається купити непокірних вигодами, обіцянками, недвозначно даючи їм при цьому зрозуміти, що в радянській державі можна спокійно й небідно жити.

Був страх, у мене особисто, що арешти 1972 року зламають волю і дух антирадянського руху Опору, а вони тільки його підсилили: після Гельсінської наради в 1975 році опозиція до офіційної влади набрала характеру широко розповсюдженої підпільної організації із своєю сіткою, комірками, явками, підпорядкуванням, – і вже те, що створена дисидентами Гельсінська група могла існувати в радянському суспільстві й не була ним відчужена, дало зрозуміти комуністам, що народ цілковито залякати не можна, і вони в своїй діяльності почали вдаватися до зовсім полярних за характером заходів: з одного боку – до ізоляції найактивніших лідерів руху Опору, а з іншого – до приручування інтелігенції, серед якої ті лідери виросли.

Коли ж і це не дало бажаного ефекту, комуністична партія пішла ва-банк: СРСР встряг у афганську авантюру. Кожна тоталітарна система, яка хоче розчавити опір власного народу, шукає виходу у війні, бо війна дає можливість військом, мобілізацією бунтівної молоді, постійною загрозою воєнного стану в країні зміцнювати насильницький апарат, – та ба, не розрахували своїх сил більшовики і тут. Зміцнити війною свою владу можна тільки тоді, коли народ, хай і облудно, вірить, що та війна справедлива: афганська ж авантюра, яка нічого народові не дала, крім цинкових гробів, стала деморалізуючим фактором у суспільстві, вона виявила всі болячки системи і врешті-решт призвела до її загибелі.

Отже, залишався у партійного керівництва останній надійний засіб боротьби з опором – приручування інтелігенції, і слід сказати, що це йому потроху вдавалося.

…Я несподівано відчув полегшу. Видаючи книжку за книжкою, кожного разу все менше мучився безсонними ночами, коли черговий роман віддавали в «облліт» (цю абревіатуру розшифрувати не можна – то кодова назва більшовицької цензури, в якій працювали виключно кагебісти). З якогось часу цензори перестали шукати в художніх творах підтекстів, покладаючись на внутрішні рецензії, організовані видавцями, котрі здебільшого намагалися віддавати рукописи в доброзичливі руки. Усі мої романи після «Журавлиного крику» повернулися від цензорів без єдиної правки, і вже менше чутно було у критиці галасу про ідейно-хибні твори; правда, ніхто не збирався реабілітувати раніше критиковані твори, а видання у Москві моїх «Мальв» російською мовою викликало у львівських партократів шок. Лежали теж у письменницьких шухлядах «Маруся Чурай» Ліни Костенко, «Катастрофа» Володимира Дрозда, «Мор» Валерія Шевчука, мій «Журавлиний крик», «Мертва зона» Євгена Гуцала, але нові твори згаданих та інших авторів, написані вже обережніше, обтічніше, а подекуди з елементами колаборантства, – а саме це для парткерівництва було найбільш важливе, – виходили у світ без перешкод.

І ось саме тоді на наші голови падають одна за одною трагедії – самогубства. Чому від полегш – самогубства?

Мій роман «Манускрипт з вулиці Руської» Спілка письменників України висунула на здобуття Шевченківської премії; я її не отримав, зате Спілка, ніби спеціально для мене, встановлює премію ім. Андрія Головка за кращий роман року, і я став першим її лауреатом.

Друзі, раді за мене, прийшли на вечерю, яку я дав у київському спілчанському кафе «Еней»; прийшов, звісно, і Грицько Тютюнник. Трохи захмелений, він поводився зовсім для мене незрозуміло: всіх ображав і обзивав графоманами, обурювався, чому Шевченківські премії роздаються за наперед складеними списками – дихають, мовляв, у черзі номенклатурні письменники один одному в потилицю; чому Василь Земляк не отримав її за життя, чому нею не відзначені Іван Миколайчук, Ніна Матвієнко, Ліна Костенко, Валерій Шевчук, чому я врешті-решт прийняв видуману для мене подачку?

Я був згоден з Грицьком щодо партійного контролю над Державною премією ім. Т. Шевченка, але мене образило те, що він назвав мою нинішню нагороду подачкою, – навпаки, я вважав отримання премії імені Андрія Головка своєю перемогою, адже ще так недавно мене цькували не лише за конкретні історичні романи, а й за моє захоплення історичним жанром взагалі…

Грицько на другий день мене перепросив, а через рік, отримавши премію імені Лесі Українки за дитячу повість «Климко», перед самим бенкетом з цієї нагоди покінчив самогубством. Що це було: образа за себе, бо ж зрозуміло – заслуговувала творчість Г. Тютюнника найвищої нагороди, – чи за приниження маєстату Лесі Українки, іменем якої назвали другорядну премію-«подачку»?

Чи то аж так глибоко вник у стан речей Грицько Тютюнник, чи, може, зримий початок агонії комуністичної системи здався йому її торжеством над обдуреною і заспокоєною в неволі українською інтелігенцією? Так чи ні, а кінець один: надто високий був регістр відчуттів у Грицька – на грані обриву струни, і не витримала вона напруги.

Незабаром у такий самий спосіб покінчив з собою Віктор Близнець.

Десь у цей час мені виповнювалось п’ятдесят літ. До свого ювілею я прийшов з певним доробком, тож Львівська організація СПУ влаштувала мені творчий вечір у Будинку вчених. До президії я запросив двох своїх матерів – рідну і хресну літературну матір Ірину Вільде та Дмитра Павличка, який приїхав з Києва на моє свято. Партійна знать вирішила мене привітати на рівні секретаря райкому. Ті вшанування письменників – ювілейні і похоронні – виконувалися парткерівництвом за суворим табелем про ранги: для мене був визначений найнижчий ранг.

Відомий уже читачеві Юрій Курапов, вручаючи мені адрес, говорив з приклеєною партусмішкою про мій найслабший твір «Край битого шляху» як про найвище моє літературне досягнення, скоромовкою згадав «Манускрипт…», мусив згадати, бо хоч роман був відзначений премією ім. Андрія Головка проти волі обкому, а все ж відзначений; про «Мальви», звичайно, не прохопився ані словом, назвав роман «Місто», акцентуючи на талановитому зображенні робітничого класу в цьому творі. Я відчував, як він вправляє мене у прокрустове ложе, змайстроване для мене в обкомі партії: будуть ламати руки й ноги, коли я спробую і далі виростати з їхньої мірки; я ж ніколи не писав про робітничий клас, бо його не знаю і ще не дійшов до того стану, щоб оспівувати гегемона як резерв комуністичної партії; правда, в романі є примітивний епізод з життя коломийського заводу автонавантажувачів – то була моя поступка цензурі. Але ж зробив цю поступку ніхто інший, а я, – і вже хапаються за неї, вже водять мене, як рибак окуня на жилці, – яким же все-таки треба бути обережним з вами, товариші партократи!

То чи ж не мав рації Грицько Тютюнник, коли говорив мені про подачки: тут же подачка за подачку; таж з нас роблять слухняний інструмент, який за підступним більшовицьким розрахунком мав би працювати автономно – через дистанційне управління з партійного пульта!

І в цей момент, стоячи на сцені, я вирішую: не відступлю ні кроку назад, і з життя не піду, і вашим інструментом не стану. Я напишу роман, який уже виношується в голові, і поставлю в ньому дві іпостасі себе самого – одну супроти другої: перша йде на позірний компроміс з оточенням для того, щоб мати змогу зробити щось реальне для свого народу, друга компроміси відкидає – ті справжні компроміси, які переростають у колаборантство, – і дає людям свій еталон порядності. Можливе поєднання цих двох іпостасей? Необхідне – але треба йти по лезу бритви – і, коли не впадеш, – шось таки зробиш корисного в цих жахливих умовах… Я напишу роман «Четвертий вимір», в якому виставлю на людський суд Миколу Гулака, що не зрадив присязі і залишився в невідомості, і Миколу Костомарова, який покаявся перед царем і дав Україні сотні історичних праць. Можливе поєднання Гулака й Костомарова? Так: без одного не було б іншого… Я віддам себе самого на суд вам, дорогі люди.

Зала переповнена народом: присутні, звісно, не знають, що я в цю мить почав писати новий роман, за який нагородять мене, уже в інших умовах, найвищою премією України, але знають вони, що я написав «Мальви» і «Журавлиний крик», – тож хочуть почути нині хоча б слово про ці заборонені твори.

«Він ще написав „Мальви“!» – перебиває хтось віншування Курапова.

Мої приятелі йдуть на ризик. Микола Ільницький у своїй доповіді називає все, що я написав. За це він ше отримає своє! На найближчих партзборах у Спілці цей самий Курапов збештає його за нинішню доповідь, а восени Микола не отримає присудженої йому комісією в галузі критики премії О. Білецького.

Дмитро Павличко говорить про «Мальви» ширше, для нього руки Курапова закороткі. Він викладає концепцію твору і захищає його від можливих нападок партійного бонзи авторитетом Миколи Бажана: десь сказав Микола Платонович, що він нічого більше з моїх писань читати не буде, бо кращого я написати не зможу.

Зала плеще, підводиться. Курапов морщиться, дві мої мами – рідна і хресна – втирають сльози, але ніхто з присутніх у залі не знає, і я не знаю, що Микола Бажан таки прочитає колись задуманий нині «Четвертий вимір» і на одному з пленумів СПУ, дуже вже хворий, підійде до мене, обійме і скаже, що може спокійно вмирати, коли є такий твір, в якому він побачив себе і всю нашу вимушену й невимушену роздвоєність, якою ми не маємо права пишатися, але до якої вдаватися мусили, щоб не утворилась на місці літератури пустеля… Через кілька днів Микола Бажан помер.

Вибачайте ще раз, дорогі читачі, що так багато написав про себе, – схоже це на самопохвальбу. Але твір, який пишу нині, є політичним, а література в той час була важливим елементом державотворчої політики – і мої твори теж. Ви пам’ятаєте, як я в одному з попередніх розділів печалувався з приводу відчуження моєї «Орди» від державної політики, – це симптом того неминучого й, можливо, тяжкого для нас процесу, коли всі художні твори зароблятимуть нарешті на своє довге чи коротке життя виключно мистецькими достоїнствами.

Буде нам відомщено за політичну заангажованість, але й будемо винагороджені збудованою нами державою – майбутньою свободою творчості.

Відкручування гайок мало, як я вже казав, конкретну мету – прибрати до рук творчу інтелігенцію. Ловився на гачок не один, а хто зловився – має нині кару за спокусу; мені жаль талановитих людей, які сьогодні потайки тяжко працюють, перередаговуючи свої книги, а то й зовсім мусять здавати їх на макулатуру.

Та був інший, страшніший спосіб приборкування інтелігенції: політичні вбивства. Ходили чутки, а вони й підтверджувалися не раз (убивство Алли Горської), що тут, то там пропадають люди, переважно нонконформісти, а потім знаходять їх тіла на дні озер або повішених у лісі, мовляв – самогубці.

Можливо, були й страченці: манія самогубства пронеслася смерчем по Україні, страчувались навіть діти… Мені, психічно здоровому, тяжко зрозуміти причину накладання на себе рук, але ж задушлива атмосфера безвиході, яку підтримував у постійній напрузі тоталітарний режим, могла доводити людей до небезпечного збайдужіння й депресій. Однак відомо, що кагебісти у своїй терористичній практиці не раз підставляли під самогубства політичні вбивства.

Не можу збагнути, кому міг заважати на світі тихий, скромний, запроданий виключно Музі, славний і незабутній наш композитор Володимир Івасюк. Він раптом пропав зі Львова, понад місяць не було про нього чутки, буцімто повсюдно розшукували його слідчі органи, солдати прочісували ліси, врешті знайшли – повішеного у Брюховицькому лісі біля самого Львова. Було то за кілька днів до мого п’ятдесятиріччя.

Самогубство? Ні – убивство. Я вірю, що правові органи нашої держави візьмуться за розслідування цієї трагедії, і злочинці будуть названі. О, якби це не було вбивство, то чому б партійні львівські органи в особах В. Добрика і Д. Яремчука так жорстоко забороняли навіть згадувати ім’я Івасюка, а тих, які відвідували могилу, арештовували?

Я знав Володю. Все було в нього: геніальний хист, надмірна працьовитість і схильність до депресій, славолюбство і творчі спади, але ніщо із цього не могло його спонукати до самогубства – був він енергійний і сповнений творчих задумів.

Смерть його була потрібна для нагнітання серед інтелігенції липкого почуття страху. Ось ти втішаєшся славою, ти став улюбленцем публіки, твій рейтинг вищий, ніж у вождів, – невже не розумієш, що це заважає офіційній владі? Для нас, окупантів, найстрашніші речі – лідер і прапор. Тому ми лідерів компрометуємо або вбиваємо, а без них прапора ніхто не підніме. Який би ти не був талановитий, не забувай, що міру твоєї популярності повинні встановлювати ми; крім того, ти мусиш дати привід, щоб тебе хвалив не народ, а ми в першу чергу, візьми від нас похвалу, посаду, подачку – і публіка до тебе вмить охолоне, зате ми вже тоді підведемо тебе під відповідний ранг – талановитого, відомого, видатного, присвоїмо тобі навіть звання генія, якщо позбудешся сверблячки лідерства, – а ні, то буде тобі таке саме, як тому повішеному в лісі: тебе оголосять божевільним, алкоголіком, тебе ніхто не захистить і після смерті, і навіть матері не буде дозволено доступитися до твого тіла, щоб вона не побачила на ньому слідів насильства… Таке ми зробили з Івасюком і не побоялися його світової популярності, а з тобою нам легше буде владнати справу…

Проте КГБ прорахувався: смерть Володимира Івасюка викликала не страх, а всенародний протест. На похорон вийшли десятки тисяч людей, і розігнати процесію, заткнути роти промовцям, які назвали вбивство вбивством, ніхто вже не мав сили.

Набагато пізніше я скажу секретареві ЦК КПУ з ідеологічних питань Ю. Єльченку, коли він 1989 року приїде до Львова «стабілізувати» в місті обстановку: «Ніхто так не вміє боротися проти себе самого, як комуністична партія, яка врешті-решт самознищиться».

Самознищення КПУ – це без перебільшення! – почалося у травні 1979 року на Личаківському цвинтарі під час похорону Володимира Івасюка. То була перша антикомуністична, з антидержавними промовами, демонстрація в Україні. Її організатори, як от Ростислав Братунь, поплатилися посадами, дехто потрапив і до тюрми, та ніщо вже не могло зупинити революційного виру.

Хай буде благословенне ім’я Володимира Івасюка, який віддав своє життя на вівтар нашої Незалежності!

Я за те, щоб у нашій правовій державі, якою неодмінно стане Україна, були засуджені всі злочинні вбивства, які чинилися не у відкритому бою. Хто б тими вбивцями не був. Якщо це бандерівці – хай будуть осуджені і вони, ті, які вбивали невинних… Але мусять бути нарешті викриті провокатори – заслані в УПА енкаведисти, котрі наводили жах на мирне населення, а їхні злочини приписувалися українським партизанам. Хай буде притягнена до кримінальної відповідальності злочинна комуністична партія – організатор і натхненник моторошних розправ над народом у Дрогобичі, Дем’яновому Лазі, Биківні; хай на новітньому Нюрнберзькому процесі свідчать проти більшовизму жертви голодомору 1933 року, тюрма Донського у Львові, вінницькі гекатомби, розкриті 1942 року, і – Володимир Івасюк.

Мій довгий звинувальний акт проти більшовизму, яким є ці мої спогади, ось-ось закінчиться. Наступні сторінки я присвячу нашому національному відродженню і нашій перемозі.

Останньою жертвою комуністів був мій великий приятель Михайло Горинь. З грудня 1981 року Михайла заарештували вдруге. У підвал його будинку кагебісти підклали заборонену літературу, зробили обшук, знайшли підкладене і засудили невинного на смерть: присуджених десять років тюрми М. Горинь із своїм здоров’ям не витримав би.

Це якийсь фатум, чи що, – з тими моїми Горинями! За Богдана мене двічі тягали по парткомісіях – то заступався за нього, то шану на весіллі віддав, а з Михайлом зустрічався, зовсім випадково, обидва рази напередодні його арештів.

2 грудня мене запросили на виступ у виробниче об’єднання «Кінескоп». Я дуже здивувався, коли зустрівся там з працівником кабінету психології праці Михайлом Горинем: донедавна він працював кочегаром у хлібопекарні.

В актовій залі відбувалося обговорення мого роману «Манускрипт з вулиці Руської». Михайло попросив слова. Він високо оцінив роман, дорікнув мені, що я ще не подарував йому цієї книжки, і я пообіцяв це зробити, заохотив мене взятися за тему психологічного роздвоєння людини в підневільних умовах (а я вже працював тоді над «Четвертим виміром») і закінчив свій виступ такими словами:

«Іваничук чесно пройшов випробування критикою, тепер він проходить випробування славою. Не знаю, як він дасть собі раду з тим клопотом».

Хай на це питання відповість нині сам Михайло Горинь. І ще – Левко Лук’яненко. Вони в концтаборах розмовляли й про мене, це записано в книзі пана Левка «Вірю в Бога і Україну». Їх, наших сподвижників Волі, турбувала суспільно-національна поведінка осіб, на яких у тій чи іншій мірі орієнтувався загал: підстав для таких турбот у в’язнів сумління було більше, ніж треба.

Другого дня Михайло прийшов до редакції журналу «Жовтень» забрати в мене обіцяну книжку. До кімнати не заходив, викликав мене вниз телефоном, і я побачив, що мій приятель чимось дуже стурбований.

Того ж дня його заарештували.

…1981 рік приніс мені непоправне горе: на сам Великдень померла моя добра мама – була ж вона людиною святою.

За кілька місяців до її смерті я повернувся з Нью-Йорка, куди був посланий делегатом на XXXV сесію Генеральної Асамблеї ООН, – привіз мамі в подарунок годинника, який так мало відрахував їй часу.

Сповнилось мамі на день смерті сімдесят п’ять років. Чому ж не пожила ще десять літ, щоб могла сама переконатися в справедливості свого передбачення: «Те, що збудовано брехнею і терором, не має права на довге життя».

Було б, певне, банально пригадувати читачеві політичні події, що розгорталися в конаючому соціалістичному світі протягом наступних чотирьох років, – перед воцарінням на московський престол останнього більшовицького вождя Михайла Горбачова.

Тепер – через відстань часу, іронізуючи і насміхаючись над людською сліпотою, – промовляють до нашого затурканого або, як любить висловлюватись Левко Лук’яненко, забамбуленого розуму такі до смішного зрозумілі істини: хіба важко було нам зрозуміти, що живемо в комедіантському вертепі, в якому дограють примітивний фарс маріонетки мертвої уже системи – політичні карлики? Вони ж на наших очах, відчуваючи неминучий фініш, цинічно розкрадали добро приборканих народів, одягали свого карлицького магістра в блазенський одяг, щодня чіпляючи йому, юродивому, нові блискучі брязкальця, і, фокусуючи на ньому нашу увагу, дозволяючи навіть відверто глузувати з нього, ховалися за його спиною і справляли свої п’яні шабаші, оргії, королівські лови, а головне – заповнювали нашим золотом іноземні банки, випомповували із землі дорогоцінний сирівець, якого вистачило б принаймні на півстоліття молодим нинішнім державам, виснажували гербіцидами заради одноразового врожаю земний гумус і здеморалізовували до краю працівника, який і нині не знає, звідки і за що взятися, щоб розчистити руїну й розпочати нове будівництво, – не знає і лає демократів, що довели, мовляв, народ до зубожіння, не вміючи із п’яного просоння збагнути, що довели до цього комуністи, використовуючи в руїнницькій роботі його самого.

А ті письменники, які у своїх творах прославляли безглузду систему, – хіба не знали, що це не тільки непорядно й підло, а й що вона не вічна і колись доведеться розплачуватись соромотою за колаборантство?

Та що говорити, всі розуміли, але ж пили брагу, не підозрюючи, що похмілля прийде так швидко. Не розумів цього, мабуть, тільки верховний державний блазень: увірувавши у свою винятковість, він підписувався на підсунутих йому графоманських екзерцисах, які видавалися потім мільйонними тиражами, й дебільно втішався; розцяцькований осел смішив довколишній нормальний, званий капіталістичним, світ, котрий терпеливо, але й не у малій тривозі, – має ж бо дурень у руках іграшку, якою може вмент спопелити все живе на землі, – чекав, чим це все закінчиться.

А втім… Легко тепер казати – а тоді змучений народ чекав ще доброго царя. Блазня поховав і тремтів від самої думки про куцорослого члена політбюро Романова, який на весілля своєї дочки брав напрокат унікальний музейний золотий посуд; до смерті злякався Андропова, котрий дав дозвіл кагебістам вриватися навіть у сімейні спальні й шукати прогульників; зчудувався горбатим карликом Черненком, який умів зрозуміло вимовити тільки одне слово – «Ха-ра-шо!», – тож ясна річ, що більш-менш інтелігентним Горбачовим втішився народ невимовно, і тільки злі пророки, яких розплодилося вмить набагато більше, ніж за довгий час правління Гришки Распутіна, прорікали віще: не тіштеся всує, в Божих книгах записано, що «мічений» розвалить безбожну державу.

У пророцтва партократія категорично не вірила; перший секретар львівського обкому партії Віктор Добрик, який докладно знав секрети більшовицького шахрайства, насміхався над наївняками, котрі повірили в «новый ветер перемен», – ті нові вітри віяли уже не раз; він гаркнув якось під час прийому письменницької делегації на Дмитра Павличка: «Кажете, нові часи настали? Нові часи настали ще в сімнадцятому році!»

Пророкам не вірила й основна маса народу: прийшов же ж добрий цар – тож усі сподівалися на Горбачова, чекали, затаївши подих, якихось елементарних полегш і втішилися, як дідько цвяшком, гласністю, яку я потім назвав в одній із статей «Гласністю вопіющого в пустелі»… Про здійснення подібних пророцтв мало хто тоді мріяв, та й взагалі – розвал імперії передбачали тільки окремі політики.

Але я зайшов задалеко вперед…

Відвернувши очі від божевільних оргій збанкрутілих злочинців, я поринув у роботу над «Четвертим виміром». Мене осінило прозріння: я зрозумів, що в цей час, коли прогнилі підвалини імперії осідають, потрібно виробити для суспільства, а паче для себе самого, методологію політичної поведінки у передреволюційний період. Ще ж довго доведеться трудитися в підпіллі і легально, ще ж бо довго не зніматимемо з облич масок, ще довго будуть мучитися борці в тюрмах і на волі, довго ще багатьом нам ходити в ковпаках й страждати від цього заради вищої мети.

Яка моральна категорія для збереження національної гідності потрібна людям, що мусять перевтілюватися, блазнювати, мовчати, не припиняючи при тому праці шашелів внутрі підвалин старої стодоли, – що є нині найпотрібніше? – Порядність, духовна піднесеність і вірність прийнятим і осмисленим ідеалам.

Я знайшов еталон такої порядності в образі Миколи Гулака.

Актуальність теми, за яку я взявся, засвідчувала не тільки мої переконання. Я згадував уже, що мій творчий задум угадав Михайло Горинь, уперто спонукував мене до праці над постаттю Миколи Гулака Іван Драч, з великою охотою взялись мені допомагати в збиранні матеріалів – в Азербайджані поет і перекладач з української на тюркські мови Абдулла Аббас, а в Грузії – вчений україніст професор Тбіліського університету Нодар Поракішвілі.

Аж дивно: чому вони всі так щиро бажали, щоб ця книжка з’явилася у світі? Бо спонукував до утвердження суспільної політичної порядності історичний момент…

Письменник мусить мати тонкий нюх, щоб міг відчути нагальну потребу часу. Ту саму тему він може опрацювати й потім, та потім праця, така потрібна нині, може стати й маловажною: у розробку теми має лягти не тільки фактичний матеріал, а й еманація певної політичної, культурної чи соціальної проблематики, якою сповнена в даний час суспільна атмосфера. Я впевнений, що ні «Дон Кіхот» Сервантеса, ані «Декамерон» Боккаччо не дожили б до нинішнього дня, якби вони писалися не з насущної вимоги часу і не стали художньою її формулою.

То був знаменний історичний момент політичного переднівку! В українській літературі, незважаючи на знавіснілу русифікацію, переміщування народів, затоптування національних прав, проповідь сусловської ідеї безнаціональної отари людських особин, арешти, шантажі, потаємні вбивства і майстерне ламання хребтів, – з’являються такі видатні літературні особистості, як перекладач з античних мов Андрій Содомора, котрий дарує своєму народові безсмертні твори грецьких і римських поетів-мислителів найдобірнішою українською мовою; ніби нізвідки (бо ж викладала собі спокійно французьку мову у Львівській консерваторії) виростає Жінет Максимович, яка перекладає на французьку мову що є найціннішого в українській літературі, аби повідомити Європу про те, що ми на світі є; у критиці з’являється сміливий, зухвалий інтелектуал Микола Рябчук; пише найвидатнішу свою поему «Князь Ігор» Дмитро Павличко, найкращу книгу поезій «Теліжинське літо» видає Іван Драч, створює свій знаменитий роман «Я, Богдан» Павло Загребельний, а Ліна Костенко – «Марусю Чурай» – всі най, най, най!

Й донині вони не перевершили самих себе, й нічого кращого не з’явилося досьогодні в нашій літературі. А крім того, передгорбачовський ренесанс витіснив з літератури погромників типу Санова і Равлюка й виставив їх на посміховисько. А крім того, відбулася девальвація конфірмованих «радянських класиків», як-от: Олександр Корнійчук чи Натан Рибак…

Мене теж підхопило загальне мистецьке піднесення: психічно виснажуючись до небезпечної риски, днями й ночами працював я над «Четвертим виміром».

І ось вийшов роман у світ. Я закриваюся в своєму домі, за стінами якого піднімається ажіотаж довкола книжки; кілька культурних організацій висувають її на здобуття Державної премії України ім. Т. Шевченка; нікуди із Львова не виїжджаю, щоб ніхто не мав підстави сказати, що я десь там стою в черзі за премією і дихаю комусь у потилицю; я щемно бажаю отримати цю найвищу для українця нагороду, знаю-бо, що вдалося мені у творі відбити потребу часу, знаю, що заслужив собі на неї багатолітньою тяжкою працею в історичному жанрі, – і ось без причин злітає з моєї «кунсткамери» в робочому кабінеті скло, розбивається на друзки, і я вже знаю: моя праця високо оцінена! Я ж забобонний…

То був знаменний час у всіх відношеннях. До Баку саме тоді, коли я в Азербайджані збирав матеріал для «Четвертого виміру», приїжджає в останній свій вояж символ соціалістичного розпаду – Леонід Брєжнєв; він прилюдно засвідчує свою власну і всієї системи маразматичність. У залі засідань Верховної Ради АзРСР перед партактивом республіки – в дошку п’яний – читає, загикуючись і жмакаючи вставними щелепами мову, якийсь, не до теми, текст; зал у побожній повазі, вірнопідданському страху і в цілковитій розгубленості мовчить; одна жаліслива ветеранка партії скрушно зітхнула вголос: «Не уберегли Ильича, опять напился»; Ілліч читає за трибуною текст про «достижения работников угледобывающей промышленности», а мало йтися про нафтодобувну; переляканий Гейдар Алієв підбігає до трибуни, відбирає у Брєжнєва папери й подає йому інші: Брєжнєв розводить руками: «Дорогие товарищи, я с чувством глубокого удовлетворения читал то, что было написано…» Ну, а потім Ілліч повертається до Москви з награбованими в азербайджанського народу подарунками, врученими йому вірнопідданим васалом Алієвим, – і все те потрапить у руки комуністичної мафії, очолюваної дочкою і зятем «вождя».

То був час, коли грузинські інтелектуали у Тбілісі, де я шукав слідів Миколи Гулака, переконали мене в тому, що Сталін не був оригінальний у своїй діяльності, а торував шляхи, розпочаті його учителем Леніним, і ревно виконував основний ленінський постулат: «Террор – это лучший метод убеждения»; і мені впору спала полуда з очей. Багато хто з нас був збаламучений так званою «ленінською національною політикою», якою в останні роки існування СРСР дбайливо і – треба сказати – досить уміло замасковували злочини комуністів. Так чи інакше прозрівати треба було всім.

То був час, коли прозріваючий люд видав анекдот-формулу, що відбивала справжню розстановку політичних сил у суспільстві: «Брежнев – мелкий чиновник эпохи Сахарова».

То був час чехарди, якою правила на кремлівському престолі сама смерть. Ми пережили – про це вже згадувалося – ще один страх, цього разу перед андроповськими репресіями, передвістям яких стали облави на громадян у місцях відпочинків, а то й на вулицях; мали можливість побачити останню на партійній вершині креатуру комуністичної системи (Горбачова треба розглядати в зовсім іншому плані) – справжнього карлика, який віддзеркалював смішну й потворну сутність усіх попередніх вождів, і нам стало соромно і страшно, що носили їх на своїх плечах – чіпких, проте безсилих поліпів: був це передостанній генеральний секретар ЦК КПРС К. Черненко… В азербайджанській народній міфології є постать нечестивця Гуля, що у вигляді немічного жебрака з в’юнкими, мов ремені, ногами, через що не може ходити, заманює до себе облудною мовою перехожих, обіцяючи велику нагороду і світле майбутнє тому, хто його – безногого і спраглого – візьме на плечі й понесе до води. Отож видряпається він на горґоші довірливому простакові й поганяє його доти, доки той не впаде мертвий. Слава Богу – не заїздили нас до скону комуністичні Гулі!

Був то час народження в Україні нового письменницького покоління, за яким майбутнє: це вони, новітні, куватимуть не залежну від держави, але проблемами нашої держави спороджену, літературу. Нині ми вже знаємо вельми цікавих прозаїків, які тоді дебютували, – Галину Пагутяк, Василя Портяка, Юрія Андруховича, Євгена Пашковського, Ярослава Павлюка; поетів Ігоря Римарука, Василя Герасим’юка, Івана Малковича, Володимира Олейка, і нема вже серед цієї молодої когорти найталановитішого, а може, й геніального характерника-прозаїка Василя Левицького: скупа українська Доля пожаліла свого щедрого дару, забрала його дочасно, залишивши по ньому потрібну ілюзію – що серед нас жив геній. Мусимо цю ілюзію мати, бо надто багато ми втратили, бо надто мало маємо нині при наших національних можливостях видатних людей, бо… а що ми знаємо, ми ж не знаємо, скільки в тих ста вісімнадцяти цинкових трунах, які повернулися лише до Львова з Афганістану, було неповторних і таких потрібних нашій державі діячів.

Та змилувався над нами Господь… Колись, перед смертю, заволав Сталін у розпачі: «Что будет без меня – пропадет страна!» І був у цьому випадку здогадливим пророком: створена жорстокими і бездушними карликами система могла триматися тільки за допомогою сталінського типу терору…

На врученні Державної премії України імені Т. Шевченка мені дали слово, та я стояв перед людьми й довго нічого не міг сказати: мене здушили сльози радості й кривди. Скільки ж довелося витерпіти за історичний жанр, який став моїм життям і моїм бичем! Чому саме так склалася моя доля? І я згадав і таки сказав про це народові: колись у дитинстві батько купив мені «Малого Кобзаря», і я, пасучи корів, вивчив його напам’ять як молитву. І стала поезія Тараса Шевченка в моєму житті справжньою молитвою, якою я випросив у Бога найтяжчу для себе ношу і двигаю її й до сьогодні – до ніг моєї матері України.

Мене щиро привітали друзі. Тамадували на бенкеті композитор Олександр Білаш і Дмитро Павличко, прийшов з добрим словом і Павло Загребельний, тішилися разом зі мною мої найближчі приятелі Анатолій Шевченко і критик, який так багато віддав свого часу інтерпретації моєї творчості, – Михайло Слабошпицький, тільки Бориса Олійника чомусь не було. Я ще не знав тоді – чому…

Відбулося це в березні 1985 року, напередодні чорнобильської катастрофи – останнього геноциду, спричиненого українському народові московсько-більшовицькими окупантами, і за рік до першого революційного з’їзду письменників України.

20

26 квітня 1986 року ввійде в історію людства не лише як дата чорнобильської трагедії, але і як єдиний день атомної війни, що висадила в повітря протрухлявілу споруду московської імперії, залишивши нам непридатні для ужитку руїни, а для далеких майбутніх поколінь – тяжкі воєнні наслідки, які практично ніколи не будуть зліквідовані: отрута, витворена катастрофою, перейде в гени й винищуватиме життя на нашій землі ще й тоді, коли про призвідців радіоактивного мору пропаде й пам’ять.

Колись я говорив, що СРСР конатиме у великій крові, а воно так і сталося, хоча й традиційної війни вдалося уникнути: совєтчина буде зникати з лиця землі так повільно, як повільно триває розпад цезію, – століттями. Вицідивши за своє існування море червоної людської крові, більшовизм мститиметься людствові за свою смерть білокрів’ям.

Чорнобильської катастрофи могло б і не бути, якби наші народи жили вільно: господар своєї землі не допустив би до неї. Але навіть якби вона й трапилась, бо ніхто не гарантований від випадку, то моментальна правдива інформація випередила б аж такі трагічні наслідки, – людство вмить знайшло б для себе якийсь захист. Але ж ні – в Радянському Союзі як у суспільстві ідеальному, в основі якого лежать підвалини найпередовішого марксолєнінського вчення, взагалі неможливі будь-які катастрофи: ніхто ж ніколи не чув не лише про авіаційні чи залізничні аварії, про пожежі, вибухи, але й про повені, смерчі, градобої, хоч на ці злі стихії жодна людина, навіть найідеальніший комуніст, не могла мати якогось впливу… В СРСР все керувалося брехнею, навіть якщо та брехня шкодила самим власть імущим.

Народ знав лише, що трапилась якась незначна пожежа в Чорнобилі й наслідки її вже «на п’ятдесят відсотків ліквідовані»; від чого п’ятдесят відсотків – від кілотона, мегатона? Влада наказала народові дотримуватися спокою: на підприємствах стукачі вивчали настрої громадян і зовсім так само, як перед тим за порушення антиалкогольного указу, інформували тепер обкоми й органи безпеки, що хтось там панікує, бо, бачте, діти його в Києві залишились.

А взагалі, ми ще не раз пошкодуємо за комуністичною дисципліною! Сказали, приміром, китайцям убивати горобців – усіх винищили, мух – теж; видали нарешті в СРСР такий потрібний указ про боротьбу з пияцтвом – і вмить припинилися весілля й хрестини, іноземних гостей стали пригощати мінеральною водою (я пригадую, як у нашій Спілці письменників обурювалися якось італійські гості, що їм до обіду не подають вина, адже кожен знає, що без вина італієць не споживає їжі); у Молдавії, Криму й на Закарпатті повикорчовували виноградники, на винзаводах поламали імпортні лінії; після чорнобильського вибуху партапаратникам суворо наказали заживати йодові пігулки, щоб хтось там, захворівши, не полишив, крий Боже, відповідального поста, й наказ ретельно виконувався, а простому «советскому человеку» влада звеліла вийти на першотравневу демонстрацію – і вийшов народ, сповнений гордості за комуністичну партію, яка нічого не боїться і для якої «нет преград на море и на суше».

Сталося нечуване бузувірство: у Києві московські сатрапи – перший секретар ЦК КПУ Володимир Щербицький і голова Верховної Ради УРСР Валентина Шевченко – вигнали першого травня під радіоактивну зливу роздягнутих дітей, і ті мусили танцювати перед партійною трибуною на Хрещатику, – а скільки з тих дітей уже нині не живуть, а скільки просять у людей грошової допомоги, щоб поїхати лікуватися за кордон, а скільки не стали матерями і батьками – ніхто про це нині не знає. Я двічі на Верховній Раді вимагав суду над цими злочинцями – марно: ворон воронові ока не виклює, навіть якщо вони прийняли українські символи.

Скомпрометував себе в одну мить «добрий царьок» М. Горбачов: симпатичний балакун, який, на відміну від своїх попередників, не засиджувався за зубчастими стінами Кремля, а водно виїжджав на такі милі й демократичні зустрічі з народом, під час яких кожен смертний міг упритул підійти до Самого й порозмовляти з ним, ніби зі своїм кумом, причаївся, мов боягузливий тхір, у своїй московській резиденції й ні разу не виїхав на місце катастрофи – навіть не спробував заспокоїти громадян. Божок упав із п’єдесталу і вже ніколи не зміг на нього піднятися, хоч довго ще ходив по світу в аурі реформатора, поки обставини не змусили його зняти корону, – і тепер жалюгідний екс-президент, якого, до речі, народ ніколи не обирав, паяцує за кордоном, влаштовуючи політичні шоу, просторікує про «єдіную і нєдєлімую Русь» і знову ж таки, як справжній боягуз, не має цивільної відваги з’явитися в залі суду, де розглядаються шахрайські махінації комуністичної партії, яку він очолював.

Вибух на Чорнобильській АЕС зруйнував підвалини відвічної імперії, а перший тріск у глиняних колонах фасаду почувся, як і мало бути, теж в Україні: цей шмат призначеної для Свободи благословенної землі, знівеченої, згвалтованої московським окупантом, став глевтяком, яким імперія врешті-решт вдавилася.

Був це вступ до моєї розповіді про IX з’їзд письменників України, який відбувся у червні 1986 року.

Підготовка до з’їзду відбувалася досить спокійно. Голова Спілки Павло Загребельний зв’язувався телефоном з письменниками, яким пропонував виступити на форумі: попросив він і мене, щоб я сказав слово про вагу і резонанс історичного роману в Україні.

Я радо погодився. Саме тоді до точки обриву натягнулася тятива ворожнечі між літературними погромниками, яких очолив критик (якщо його можна так назвати) Микола Равлюк – автор статей, спрямованих проти історичного жанру як явища взагалі, а з іншого боку стояли такі майстри цього жанру як Ліна Костенко з «Марусею Чурай», Павло Загребельний з романом «Я, Богдан», Роман Федорів з «Отчим світильником», і треба було комусь цю тятиву розрубати, щоб ніколи більше історичні романісти не мусили всує перетягати шнура з невігласами та яничарами, які боролися не з авторами, а з історичною пам’яттю – найважливішою національною категорією.

Я серйозно готувався до виступу, про це знали письменники й чекали на нього: український історичний роман стояв у центрі ідеологічної боротьби з окупантом, і на ньому схрещувалися вістря шабель непримиренних ворогів.

Взяв я для аналізу «Я, Богдан» П. Загребельного і «Марусю Чурай» Л. Костенко. До ніякого славослів’я не готувався, хоч і донині – хай і по-різному – високо оцінюю ці твори. Роман Павла Загребельного настільки серйозний і настільки серйозні має вади (гетьман Іван Виговський змальований мало не блазнем, Переяславська рада трактована як найвищий чин Хмельницького, заради якого він начебто вів шестирічну національно-визвольну війну), що сам говорить за себе. Проте треба було тоді наголосити на тверезій і актуальній авторській трактовці вождя, якого нам здебільшого змальовували фальшивими барвами – то відчайдушним рубакою або палким коханцем, то, як у Генріха Сєнкевича, непробудним пияком. У романі «Я, Богдан» вперше в українській історичній романістиці постав перед читачем весь у сумнівах глава української держави: а чи збудував він її, якщо не відмежувався від сусідів щільним кордоном й вони надалі залишилися «прозорими», не поставив митниць, не обмінявся посольствами хоча б з примежними державами, не відкарбував власних державних монет, не навчив народ працювати?.. Чи треба доводити, що проблематика роману була актуальною і під час письменницького з’їзду, і – нині.

У своїй короткій доповіді я проаналізував теж роман «Маруся Чурай», наголосивши не стільки на традиційній першій частині, а саме на другій, де показаний покутний шлях Марусі на прощу до Києва. За що ж їй каятися, спитав би хтось, адже вона свята! В тому-то й річ, що тільки святі мають право відбувати покуту за весь народ… Може, якраз тоді в моє серце впала палюча іскра з роману Ліни Костенко, яка потім засвітилася в образі мого Єпіфанія в «Орді», котрий шукав по всій українській землі покаянної дороги до Храму.

Львівський партійний бос Віктор Добрик, виряджаючи нас на з’їзд, розмовляв з нами, ніби з чабанами ватаг: мовляв, дивіться ви мені – не ляпніть там чого зайвого! Та не через його погрози промовчав я на з’їзді…

Я не знав і навіть припустити такого не міг, що мій приятель Борис Олійник, який першого з’їздівського дня підійшов до мене на майдані біля Верховної Ради і обняв перед народом, як брата, – що він, пройнятий ненавистю до Павла Загребельного, скропить її на мені: не дасть, як головуючий на з’їзді, слова тільки через те, що я міг позитивно оцінити твір «Я, Богдан». Він навіть пригрозив, що покине з’їзд, якщо мені інший головуючий дасть слово, – і я, до гіркоти ображений такою підлою зрадою приятеля, тільки й сказав, про що він теж дізнався:

«І лобза, его же предаде…»

Іван Драч довго плекав ілюзії щодо Бориса, він навіть спеціально приїхав до мене у Львів, щоб налагодити добрі стосунки у вимріяній ним для поважних справ четвірці: Іван Драч, Борис Олійник, Роман Іваничук, Дмитро Павличко. Не вийшло добрих стосунків, а жаль…

Я сказав тоді Іванові:

«Якщо Борис зрадив мене, то чому ти переконаний, що він тебе не зрадить?»

Івана Драча Борис Олійник зрадив 1989 року напередодні створення РУХу: ставши відступником заради депутатського мандата від партії і звання академіка, він спаплюжив у пресі РУХ і його організатора.

Дмитра Павличка Б. Олійник зрадив, надрукувавши в «Правде» (29 травня 1991 року) публічний донос типу тридцятих років п. з. «Размышления и уроки: коммутанты».

Україну Б. Олійник зрадив того ж року, проголосувавши у Верховній Раді СРСР проти суверенітету колонізованих Москвою народів.

Михайла Горбачова, свого хлібодавця, зрадив зовсім недавно. Та про це потім…

Зрада ніколи не буває самотньою. Зрада – це ланцюг ганебних вчинків. Зрештою, Борис Олійник в одному радіоінтерв’ю висловив свої ренегатські принципи. «Мої погляди, – сказав він, – мінялися в міру надходження інформації». Що до цього додаси?

Борис Олійник не тільки позбавив мене слова: обурений на моє цитування вірша про Юду з Євангелія від Маттея, він викреслив мене із списків делегатів на Всесоюзний з’їзд, за що я йому був вельми вдячний. Ніколи не мав радості від участі в московських з’їздах, тих шовіністичних зборищах, на яких ігнорувались не тільки українська література, а й саме існування нашого народу. І не тільки нашого…

У серпні, скориставшись вільним часом, я поїхав з дружиною в Югославію і побачив цей край у дивній його красі; тієї краси, знищеної нині злочинною війною, яку розв’язала така схожа на російську нація сербів, перетворивши цей край у руїну, – ніхто більше не побачить…

Проте, не мій виступ мав продовжити на IX з’їзді письменників України ланцюгову реакцію, викликану чорнобильським вибухом, тож від того, що я не виголосив доповіді, нічого особливого Україна не втратила.

Детонацію, яка відлунила незабаром все гучнішими розрядами в українському суспільстві, коли одна за одною почали створюватися громадські організації – Культурологічне товариство в Києві, Товариство Лева у Львові, Товариство української мови імені Т. Шевченка у Львові, РУХ – у Києві, коли – на виборах до Верховної Ради України – створився демократичний блок, який породив Народну Раду, а та вже довела справу до проголошення Декларації про суверенітет України і Акта Незалежності, – викликав виступ на з’їзді Івана Драча.

Той епохальний виступ, який перемістив сутність фізичної чорнобильської катастрофи в площину національну й довів, що в духовній сфері України сталася катастрофа не менша, пролунав, як вибух першого снаряда в перший день національної революції.

Не знаю, чи Драч усвідомлює, що він тоді вчинив, може, вважає наступні свої промови кращими і глибшими – напевне, так і є: Драч на місці не стоїть, він виступає все мудріше й емоційніше, його слова завжди полишають добрий слід. Проте нинішні його виступи все ж таки звучать відлунням того грому, що пролунав на IX з’їзді- Грім упав ніби з ясного неба на замшіле озеро застою, розігнав увсібіч сентиментальну ряску нашої заспокоєної віри у велике Майбутнє України, розірвав чіпке жабуриння підлот відступників, розбудив сонних номадів, що лежали горічерева на березі озера, навіть не доглядаючи своїх стад, і гріли на дармовому сонці опуклі – бо ж для розуму створені, а порожні, мов випотрошені гарбузи, – лоби, чекаючи, поки стигла груша впаде з неба просто до рота; розворушив зневірених і збайдужілих патріотів, які колись кров проливали за Україну, а нині задовольнилися тим, що їх більше не чіпають, сколихнув студентством, мов буря молодим житнім колоссям, і на смерть перелякав сторожових псів імперського порядку: чи їм це, бува, не сниться?

Та ні, не сниться! Тож давай прямо в президії з’їзду записувати кожне слово промовця, щоб завтра були підстави примусити його замовкнути назавше; і як це могло трапитися – хіба тільки один Добрик застерігав письменників перед вільнодумством, хіба КГБ не передесяткував з’їзд таємними агентами, хіба не слухає кожне слово, вимовлене на з’їзді, московський намісник в Україні Володимир Щербицький?

А Іван Драч говорить про нижчий, ніж у Нігерії, рівень науки в радянській державі, бо як могла б статися чорнобильська катастрофа у цивілізованій країні; про злочинний наказ вивести дітей на першотравневу демонстрацію, про закладену нині смерть у генофонд української нації… Зачекайте, він говорить уже те, про що досі ніхто не мав сміливості й писнути, – про геноцид 1933 року – й називає число загиблого люду від штучного голоду, і це число перевищує кількість загиблих українців у роки другої світової війни; він каже про етноцид, який здійснюється нині в Україні засобами тотальної русифікації, а він…

Іван Драч стоїть за трибуною, розпростерши руки, мов орел крила перед злетом, і кличе до польоту вірлят, і встаємо ми з місць, влаштовуючи овацію, вигукуємо «слава!», а шеф українського КГБ сидить у президії і все те записує, та вже знає, що намарно: Іван став нині провідцем збудженого народу, і завтра народ піде в похід – ніхто вже його не зупинить!

Я зі скрухою думаю нині про тих смішних наших патріотів, які страждають манією вождівства. Смішних? Ба ні, вони небезпечні, хоч і справжніми патріотами суть. Ці вражені хворобливою амбіцією люди не сплять – снують інтриги, розколюють на частки націю, бачать себе уві сні й наяву у президентському кріслі, вони задовго до президентських виборів друкували в газетах свої парсуни в товаристві можливої першої леді; одержимі манією величності крикуни видряпуються на бензовози, на дерева, на бочки й горланять політичні баналюки, аби тільки звернути на себе увагу, вони готові піти й на скандал, щоб потрапити в тюрягу і в такий спосіб завоювати популярність; інші ладні одягнути на себе гетьманський кунтуш, взяти в руки скляну булаву і з’явитися в такому оперетковому вигляді перед зубожілим народом, – та ніяк вождями стати вони не можуть, бо все це вже переродилося у гру, все це позбавлене справжнього болю, все це любування самим собою перед дзеркалом, в якому Україна відбивається на їхньому тлі; це не сходження на вогнище.

О ні, панове патріоти, ви ніколи не станете вождями, вождь ще прийде. Це буде той муж, який у юності в одну мить зумів побачити – немов зайняте полум’ям блискавки дерево в темну ніч – осяяне державною одержимістю обличчя поета.

Ні з кого не творю ідеалу. При тому ж, Іван Драч – не політик, а поет: згадуючи його епохальний виступ, я передовсім мушу назвати поему, на створення якої його надихнула чорнобильська трагедія. Що вартніше?

І хвилеві, й вічні цінності є справжні, якщо вони родяться з болю. Коли після катастрофи пішла пошесть на чорнобильські поезії, поеми і романи, коли перед письменниками, зголодженими за свіжою, активною темою, бо ж таки приїлася соцреалістична жуйка, з’явився на поетичному небокраї «вдячний» матеріал, вони наввипередки – ні хвилини не чекаючи, поки дитина, виселена із зараженої зони, встигне забути найулюбленішу, залишену в утраченій навіки домівці ляльку, поки вчений виплаче очі за покинутою в Прип’яті бібліотекою, поки селянка забуде своє, власними руками збудоване обійстя, – квапилися використати кон’юнктуру, щоб гаряче засудити ту саму радянську гігантоманію, котру роком раніше так само гаряче прославляли… Тільки один Іван Драч, який не вивозив поквапливо своїх дітей з Києва, а залишив їх на Хрещатику і в тридцятикілометровій зоні, тільки Драч, справжній біль якого переміг традиційний український страх перед сильними світу і він з високої трибуни перший послав прокляття комуністичній системі, – єдиний мав право підняти з радіоактивного пилу Чорнобильську Мадонну…

Праця над кожним історичним романом починалася в мене з несподіваного і, здавалось би, випадкового поштовху: якби я не подружився з художниками Безпалковими і не поїхав з ними в Олеське – не написав би «Одеської трилогії»; якби не відбував військову службу в Азербайджані, а потім, через багато років, не поїхав на ті місця, де служив, – хіба відшукав би я загублені сліди Миколи Гулака, героя мого «Четвертого виміру»?; якби не потрапила мені – теж зовсім випадково – до рук книжка професора Г. Фруменкова «Узники Соловецкого монастиря», то й не з’явилась би ніколи в світі дилогія «Журавлиний крик»; якби я не став депутатом Верховної Ради, не було б «Орди» і цих спогадів, якби…

Але ж як це так, думаю собі, – не було б? А що було б – зовсім щось інше, таж ні, саме ці теми я мав опрацювати, бо ж ішов по їх сліду, «мов мисливець обережний»…

Таким поетичним образом визначив творчий пошук Максим Рильський, я ж бачу цей процес трохи спрощеніше: грибар, коли йде в ліс, не знає, чи знайде того ж таки дня гриба і яке диво йому попадеться, але ходитиме доти, доки таки не знайде, – і саме той, знайдений, стане для нього найпотрібнішим і найкращим, і здаватиметься грибареві, що інакшого він зовсім і не шукав… Так чи не так, але – не ходив би до лісу, не знайшов би нічого.

Письменник перебуває все життя в стані пошуку і ні на мить його не припиняє. Пошук – то його радість, але ж і прокляття, бо ж даруйте – такої неволі на людину не накидає жодна інша професія. Я не раз ловив себе на тому, що та чи інша зустріч з людьми, розмови, трапезування, радість і горе – своє чи людське – все це до крихти ставало потім художнім матеріалом, і не раз діймали мене почуття незручності й сорому, а то й докори сумління, за таку нешляхетну утилітарність, та дарма: як тільки пошук припиняється, письменник перестає бути письменником.

Не знаю, зовсім не знаю, що буду робити на білому світі, коли закінчу писати ці нотатки, може, й лінюхуватиму, зате досі я не мав жодного передиху в роботі між попередньою і наступною книгою: попередню закінчував, а наступна вже виношувалася; ніколи не робив собі канікул, а якщо й траплявся вимушений відпочинок – не надходила впору нова тема, я тяжко страждав від цього, панікуючи глибоко в душі, що виписався. Наді мною часто посмішкувалися друзі, коли я, до решти вичерпаний після закінчення роботи над черговою книжкою, говорив: «Усе, все, більше мене до письмового столу волом не затягнете, пишіть собі самі, коли хочете», бо знали, що це якщо не кокетування, то хвилева перевтома; дай то, Боже, щоб і цього разу так було, бо інакше життя втратить сенс…

Я недавно спостерігав, як старий, сімдесяти років, чоловік, який сорок літ просидів за кермом і пішов на пенсію, до сліз утішився, коли ми в Товаристві попросили його повезти нас до Звягеля на святкування ювілею Лесі Українки (бо наш шофер захворів): руки в старого тремтіли, він так дивно усміхався, ніби відгадав чийсь найпотаємніший секрет, перевіряв без потреби мотор, обстукував новісінькі колеса, а як віртуозно вів потім «рафика», умисне віртуозно – абисьте знали!

Цікаво, як живеться людям, яким праця здається тягарем? А зрештою, навіщо мені про таке знати?

…Над Україною буяли грозові хмари, їх розпорювали блискавки і гуркотів далекий грім – надходила політична весна у наш збідований край, а в мені весь час дзвеніла бандурним речитативом Франкова веснянка: «Гримить, тайна дрож пронимає народи, – мабуть, благодатная хвиля надходить… Мільйони чекають щасливої зміни…»

У цю пору щемливого передчуття грозового оновлення довколишньої затхлої атмосфери, в пору очікування бурхливого відродження, що після IX письменницького з’їзду мусило як не нині, то завтра розпочатись, до мене частіше, ніж будь-коли (хоч я кожен тур збирання матеріалів починав з його праць), почав навідуватися в гості національний Учитель Іван Франко – такий вимогливий, категоричний, примхливий і добезміри мудрий; я відступався перед ним, утікав і навіть думки не мав братися за пензель, щоб малювати його образ, це неможливо: так багато граней і аспектів у діяльності Мислителя, така багатовимірність його інтелекту; ні, ні, немає в нас письменника, який міг би осягнути своїм розумом геній Івана Франка…

Та він дедалі частіше мені з’являвся й ніби насміхався наді мною словами свого вірша: «Я не геній, синку любий, ех, якби я геній був, – з тих істерій, неврастеній, я б вас чаром слів добув!»; а хіба мій страх перед Франком, – думав я собі в хвилини сумнівів щодо власної немочі – не звичайна собі неврастенія, чому я не можу мати своєї думки про Вчителя, хто і коли забороняв учням давати професорам оцінку? Адже від києво-могилянських спудеїв до коломийських гімназистів – усі новіції й абсольвенти робили собі гоцки-кльоцки з професорів, зовсім не принижуючи їх маєстатів і не зменшуючи свого глибокого респекту перед ними.

І ось тобі знов – випадок. А хіба то випадок, що я зустрівся віч-на-віч з Іваном Франком саме в той момент, коли гримотіло в політичній атмосфері Франкове провістя благодатної пори, а я, благословляючи молитвами великого Поета і заодно боячись його, нипав слідом, мов хорт; зустрівся я таки з ним у Тустані біля Данилового замчища, що височить крутою скалою, змережаною пазами, – слідами колишньої величної будівлі, мов шрамами, між Бориславом і Синєвидним.

Тоді я підліковував своє міцне здоров’я цілющими водами у Трускавці й сидів у їдальні за одним столом з відомим львівським географом Степаном Трофимчуком, і він якось запропонував поїхати з ним його машиною в Тустань. А там, біля скали, зустрів нас археолог Михайло Рожко, який щороку влітку вів тут розкопки, до того ж, зробив графічну реконструкцію Тустанського замку. Боже милий, якби той замок відбудувати – яке б то було диво, яка історична пам’ятка возвисилась би над усією околицею, а скільки валюти від іноземних туристів загрібали б ми у нашу державну скарбницю!

Сказав Михайло Федорович – як усі, хто пропонує тему, категорично:

«Кидайте, Романе Івановичу, все, то пса варте; тут захована найглибша наша історія від Данила до Франка. Хотів Іван Якович про Тустань написати, бо і в дитинстві тут бував, – он на той шпиль без забезпечення вилазив, і хворі очі лікував водою з тієї он криниці, що під скелею, а не встиг, чи що… Напишіть ви»[3] хай сам себе похвалю: я записався в Рожкову археологічну бригаду і пропав у Тустані на цілих три роки.

Роман «Шрами на скалі»… Чи вдався він мені – не знаю. Радила колись Ніна Бічуя, яка вміє генерувати ідеї, а сама для себе так мало їх зреалізувала (а може, її сконденсована реалізація історичних тем у новелах «Дрогобицький звіздар», «Буєсть Митусина», «Сотворіння тайни», «Великі королівські лови» більше вартує, ніж моїх десять романів, про це ще скаже колись новітній читач):

«Можеш наступний твір написати й гірше, тільки ніколи не повторися – читач зразу відвернеться».

Я не повторився: «Четвертий вимір» і «Шрами на скалі» писали ніби різні автори. Спільним є для обох романів лише те, що в першому з часів Шевченка – немає самого Шевченка, присутня тільки ідея Генія, а в другому – з часів Франка – взята одна грань: педагогічна функція Поета.

Та є ще інша тема в романі, зовсім нинішня, котру якимось чином розробляю і в цих спогадах: держава і література. В романі я поставив проблему державця і митця у двох полярно протилежних суспільних станах: підневільному – в образах Івана Франка і архікнязя Карла й незалежному – в образах князя Данила і співця Митуси.

Я нині ще раз осмислюю своє художньо-філософське трактування стосунків між цими персонажами. Іван Франко – непримиренний ворог престолонаслідника Карла. Логічно, бо Карл – окупант. Чи ж мав право Митуса стати непримиренним ворогом Данила Галицького – владаря його власної, Митусиної, держави? Архікнязь Карл готовий запроторити в тюрму, знищити Франка. Логічно. Але чи мав право князь Данило вбивати за непокору свого співця?

І далі: Чи міг Поет піти на службу до архікнязя? Ні, бо він поет своєї нації.

А чи повинен був служити Князеві Співець?

Ось це питання стоїть нині перед нами. Маємо свою державу і свого Президента. Боротися з Президентом – це так чи інакше – боротися з державою. Але хіба література, музика, мистецтво повинні настроювати свої інструменти на президентський лад і співати пеани – ну, не Кравчукові, а хоч би й майбутньому українському Вашингтонові?

Коли роман «Шрами на скалі» вийшов у світ, я за традицією замогоричував книжку у спілчанському шинку з Романами й Ніною. Перед прощанням сказав скрушно:

«Оце нині я й закінчив свій цикл історичних романів, більше не маю тем».

Мовчали мої приятелі, тільки Роман Кудлик, який серед нас наймаломовніший, сказав по хвилі:

«Пиши про січових стрільців».

«Хто ж мені такий твір надрукує?»

«А ти – в шухляду, – підказала Ніна, – маєш уже досвід».

Жорстокі мої друзі – ладні звалити все на одного.

Я не зразу взявся за роботу: надворі займався просвіток, але до сходу сонця, здавалося, ще так далеко! Я був утомлений, писати для себе більше не хотів: два томи «Журавлиного крику» ше й повість «Зупинись, подорожній!» лежали роками – два десятки років! – у шухляді, і, коли я дивився на ті стоси паперів, в яких дотлівала моя багатолітня праця, мене огортала туга.

Утішав себе «Шрамами…» й чекав гучного резонансу. Та його не було. Правда, поставив Івано-Франківський театр виставу за романом, та й то… Не міг я цього разу скочити, як то кажуть, вище своєї тіні – наді мною зводився високо не осягнутий до кінця Іван Франко і – гнітив…

Я ж заспокоював себе тим, що зумів розв’язати в романі проблему держави і митця. Це національна проблема – тож письменник, який ставить таку проблему, сам мусить бути національним. Хіба цього мало для мене?

Але настали часи, які примусили кожного з нас переглянути й оцінити своє минуле життя і свої набутки: надходив суд. Не тільки на ворогів наших, а й на нас, і всі перед судом мали стати з оголеними душами, щоб видно було, хто є хто.

Тоді-то я й засумнівався: а чи справді я письменник національний. Але чому мав би сумніватись?

Мені дякують в листах прозрілі українці за «Мальви»… Коли вийшов «Четвертий вимір» і я вже працював над «Шрамами…», отримав через чиїсь руки листа з мордовських таборів – від Ігоря Калинця, в якому він назвав мене «єдиним мужчиною на всю соборну Україну», – визнання неабияке… Проблематика моїх творів настільки відповідає потребам людей, що я став бажаним гостем не лише в будь-якому кутку України, а й у рідному селі, яке цілих тридцять років ніяк не могло зідентифікувати Романа Іваничукового з Романом Іваничуком, – а все-таки влаштували врешті-решт земляки в Трачі мій творчий вечір, і селяни, які зійшлися на зустріч до нової школи, сприймали мене вже як пленіпотента в їхніх духовних справах…

Тому я, відкидаючи сумніви, стверджував для себе, що єсьм національним письменником (пишу про свою націю і для нації) – в тому рангу, який визначив для мене Господь.

Так чому ж тоді, коли вже почали повертатися з тюрем наші хлопці, – той же Ігор Калинець, зустрівшись зі мною в трамваї, не подав мені руки? Як же він посмів так мене принизити?!

Я знаю, Ігор був ображений на всіх і вся – «мене нація не відстояла!» А нація зробити цього не могла, зрештою, недержавний то спосіб мислення – чекати від народу плати за страждання, бо ж весь народ страждав. Крім того, нація, яка бореться, мусить мати фахівців у всіх ділянках життя – від ремісника до професійного політика. Швець, який збиває собі молотком пальці, ніколи не скаржиться, що йому болить. Чому ж має ставити себе у виняткове становище політик, який знав, на що йде, – і йому довелося зазнати тюремних мук? Той, хто по-справжньому любить Вітчизну, ніколи не сподівається на людську вдячність за любов… Михайло Горинь, який одинадцять років пролежав на цементі у володимирському карцері, ні разу з цього приводу не поскаржився ні не похвалився, а від Степана Хмари тільки й чутно: «Я сидів, я маю право (навіть на політичне хуліганство), а ти не маєш права сперечатися зі мною, бо де ти був, коли я сидів?» Ну, Ігор аж так примітивно мислити не міг, але руки мені не подав.

«Чому ти зі мною не привітався, адже писав з тюрми, що я…» – наважився я якось спитати в нього.

«Ти – офіційний письменник!» – почув я відповідь.

«І що з того – я чимось себе скомпрометував?»

Не відповів Ігор. А я й донині – хоч ми з Ігорем й Іриною Калинцями перебуваємо в добрих стосунках – не перестаю думати, як же міг Ігор не потиснути руки, яка написала стільки потрібних книг? І приходжу до висновку: людину, яка працює в нечистому середовищі, поважають, але чи можна вітатися з нею, коли її руки забруднені? Не займаюсь мазохізмом, не бичую себе, я тільки реально дивлюся на речі: треба було комусь працювати й серед большевицького багна, але відмиватися від нього мус… Не мав Ігор рації, та його я можу зрозуміти; не розумію лише того, хто палець об палець не вдарив за окупаційного режиму, сидячи в теплому запічку, нині ж розкидає наліво й направо ультрарадикальні фрази, і так мені хочеться його запитати по-більшовицьки: «Чим ти займався під час окупації?»

Другий, хто засумнівався в тому, чи я маю право називати себе національним письменником, був Михайло Горинь. Ви уявляєте собі, що я міг пережити, коли дізнався, що Михайло засумнівався в мені?

Одного раннього ранку – я люблю прогулюватися містом, коли воно ще безлюдне, – зустрів біля пам’ятника Міцкевичу Богдана Гориня. Широко посміхаючись, він енергійно подав мені руку, й видно було по ньому, що чимось дуже втішений.

«Михайло у Львові!» – вигукнув Богдан.

«Випустили!» – зрадів я.

«Ще ні. Пробують – якщо не зламати, то хоч пригнути: домагаються, щоб написав прохання про помилування. Навіть маму привезли з Ходорова, щоб умовила сина це зробити, а вона сказала у присутності кагебістів: „Не смій, Михайле!“».

«Як він там?» – допитувався я.

«Розпитував про тебе… Взагалі, вони там, у таборі, добре перемивають кістки таким, як ти».

«Що казав про мене?» – насторожився я.

«Любить він тебе, із сентиментом згадував про обидві зустрічі з тобою перед арештами, проте…»

«Що – проте?»

«Михайло сказав таке: „Усі ми там мріяли, що Іваничук стане національним письменником, та він, на жаль, побоявся“».

Я пішов геть, мов побитий пес. За що – це ж так несправедливо!?

Але згодом – наче хтось ударив мене по чолі: національний письменник – це той, для якого не існує заборонених тем. Хіба Тарас Шевченко думав про цензуру, коли писав «Кавказ» або «Сон»? А чи були теми, яких би свідомо обминали Іван Франко або Леся Українка? А я – Мазепу обминув, за січових стрільців так і не взявся, про УПА й не думав. Як може національний історичний романіст виминати такі віхи своєї історії?

Незабаром я зустрівся з Михайлом: він був пострижений, марний, я ледве впізнав його.

«Ти не дивись на те, що я десь колись сказав: у тюрмі відчуття дуже загострені… Кожен з нас робить те, що вміє і що може, – для однієї мети. Засукуймо тепер рукави!»

Я негайно сів за роботу над романом з часів першої світової війни; Роман Кудлик придумав заголовок «Бо війна – війною…» – перший рядок із стрілецької пісні про сотника Цяпку. Спочатку я задумав твір виключно про січове стрілецтво, а народилося триплощинне дослідження історії трьох поколінь, які присвятили своє життя боротьбі за волю України; два з них програли битву, а третє мусить вибороти незалежність. Матеріалом для зображення змагань першого покоління послужила біографія мого стрийка Михайла Іваничука – хорунжого УСС, який у чеській еміграції здобув освіту геоморфолога, в 1928 році виїхав на радянську Україну, став професором Харківського інституту народної освіти, очолював експедицію на Землю Франца-Йосифа – і був розстріляний 1937 року. Друге покоління представляв мій брат Євген – воїн УПА, воркутинський каторжанин; третє – я.

Та це аж ніяк не сімейний роман. В ньому – жива доля нашого народу від смерті Івана Франка до нинішнього дня. Пишаюся ним не тільки тому, що він мені вдався: писав я його з певною порцією мужності, не маючи жодної надії на публікацію.

Працював у Іслочі – Будинку творчості білоруських письменників, що сховався у непроглядній тихій пущі, і навідувався до мене й додавав мені матеріалів мій добрий приятель – білоруський учений В’ячеслав Рагойша.

То була остання моя творча мандрівка з вірною Музою. А нині… Ех, і вдарило ж кляте життя! – як писав Дмитро Фальківський. Та невже я, такий ще молодий на своєму сьомому десятку, ніколи вже не виберуся ні в Іслоч, ні на Вороняки, ні на Чугайку, а буду виманювати із дощових сітей білу Лебедицю, щоб вона прилітала й бачила колишнього мандрівного буйного цигана, осілого назавше в закуреній кузні, – й жаліла його?

Дивна і щаслива доля склалася в мого роману «Бо війна – війною». Спочатку вельми популярний і голосний, став він враз відсунутий від нинішних бурхливих подій. Закінчив я його 31 жовтня 1988 року, а на другий день сталася велична подія: львів’яни вирушили в національно-визвольний похід, розпочинаючи свій марш від могил предків. Не питаючи ні в кого дозволу, багатотисячна процесія вийшла з міста на Янівський цвинтар, де відбулося перше освячення стрілецьких могил. Заборону з пам’яті Українських Січових Стрільців зняв сам народ – для публікації роману не стало жодних перешкод.

2 листопада я приніс рукопис у «Дзвін» і поклав його Романові Федоріву на стіл.

«Це роман про січових стрільців!» – сказав я зухвало.

«А ти що, написав його за одну ніч?» – не менш зухвало відказав Федорів.

Після короткого голосного звучання раптом стих ажіотаж навколо роману. Читач, який спочатку взяв цей твір як єдину літературу про січове стрілецтво, незабаром мав змогу отримати десятки книг про визвольні змагання 1918–1919 років; по всій Галичині, відлунюючи на Східну Україну, зазвучали стрілецькі пісні у виконанні ансамблю «Не журись!» і «Гурту Остапа Стахіва» – сталося те, що прорік колись Микола Ільницький: «Хай би швидше настав той час, коли твої історичні твори, Романе, стануть менш актуальними».

І слава Богу: таки щаслива доля в мого роману – він перший з усіх моїх творінь вийшов окремою книжкою на волі. Чи буде довго жити – хто знає… Тільки ті написані за гратами твори, в яких автори зуміли подати вселюдські проблеми в модерній одежі, продовжуватимуть життя на Свободі.

Може, мій роман саме такий?

Дурень думкою багатіє…

21

Нація – організм живучий. На прикладах лише трьох європейських народів – болгарського, чеського й українського – можна упевнитися, що довести підкорену націю до повної асиміляції і цілковитого зникнення не спроможний жоден завойовник навіть тоді, коли тримає її в неволі століттями. Але за єдиної умови: якщо асиміляційний процес не встиг сточити дві нерозривно з’єднані між собою категорії поневоленого народу: історичну пам’ять і мову.

Коли нація, доведена до краю загибелі, спам’ятовується і вдається до власного порятунку, вона насамперед вихоплює з пожежі саме ці найкоштовніші цінності, без яких остаточно втратила б саму себе; тож не дивуймося, що нинішня наша боротьба за національне відродження – достоту як у часи «Історії Русів» та заснування «Просвіти» – розпочалася з праці нашої інтелігенції в історичному жанрі і створенні просвітницьких товариств.

Можемо дивуватися тільки з того, що боротьбу за мову так завчасно припинили саме ті діячі, які колись її розпочинали; що з’явилася серед парламентаріїв тенденція до певного самозаспокоєння: мовляв, мова і взагалі культура – то не основне, є важливіші, шлункові, справи, і навіть офіційні особи, воднораз і Президент, так охоче переходять на чуже слово, щоб тільки догодити співрозмовникові, який нізащо не хоче вивчити державної мови в Україні, – не задумуючись над тим, що можемо під національними прапорами втратити найцінніший свій скарб і на великій частині території України діждатися ірландського варіанта.

Чию духовну скарбницю поповнює своїм розумом талановитий ірландський народ? Ніхто ж не називає Бернарда Шоу ірландським письменником, але і кровно англійським він не став… Як не намагається російське шовіністичне літературознавство абсорбувати Миколу Гоголя – зробити це не вдається, бо Гоголь всією своєю творчістю, написаною невластивою його національній психології мовою, засвідчив свою неросійську сутність… Денаціоналізація приводить тільки до втрат.

Наше нинішнє національне відродження розпочалося якраз із порятунку мови й пам’яті. Я впевнений, що колись наш народ, як уже стане насправді самостійним і багатим, добрим словом згадає тих українських інтелігентів, які полишили своє основне заняття – романістику чи поезію, фізику або інженерію – і вийшли на першу лінію фронту, щоб рятувати націю від загибелі.

Окупант, немов той потьомкінський пажера (був у Потьомкіна такий блазень, що ніколи не міг наїстися), не знає, коли зупинитися у своїй ненаситній пожадливості – завжди ковтає зайвий шмат і давиться ним. Таким шматком стала для російської імперії Україна, а особливо зовсім нестравна для імперського шлунка її частина – Галичина.

…Уже були на той час знівечені «русскоязычною» глухонімотою східноукраїнські міста, вже стяли голови українській інтелігенції на Великій Україні, зруйнували голодомором резерв національної потенції – село, і могло здаватися більшовицькому завойовникові, що Україна назавше поставлена навколішки… Та віяв без упину з Галичини державний вітер, який не давав Росії спокійно жити як у часи Івана Франка, так і в часи Богдана Лепкого, – не один раз намагалася знейтралізувати Галичину то москвофільством, то війною – і таки добилася свого. Те, чого не вдалося зробити М. Погодіну і Миколі II, зробили Сталін і Суслов: ковтнула московська імперія і Західну Україну.

Та гіркий то був для неї шматок. У 1939—41 роках, незважаючи на уперті й нечувані за своєю жорстокістю репресії (Гітлер тоді ще не мав змоги виявити усі свої «можливості»), національний опір в Галичині здолати не вдалося – навпаки, звірства НКВД приквапили створення Української Повстанської Армії, з якою більшовицькій Росії довелося воювати майже десять років, і не думалося й не гадалося окупантам, що, здолавши збройний опір, – з духовною силою Галичини дати раду таки не зможуть.

Скільки не вивезли галичан у Сибір, скільки не наїхало в Західну Україну інородців, все ж побутової асиміляції в краю не сталося, – приклад цей, з точки зору більшовиків, став загрозливим для східних областей, тож коли відбулося своєрідне відтворення першого акту соборності України під час гастролей київських молодих літераторів у Львові (І. Драч, І. Дзюба, М. Вінграновський), партократія вдалася до прямої русифікації Галичини. Вищі навчальні заклади, професійно-технічні училища, діловодство, написи, дорожні знаки, реклама, мова офіційних засідань – все було переведено на російську мову; Суслову, Маланчукові, Щербицькому за кілька років, з 1973-го починаючи, вдалося зробити те, чого не домігся навіть Сталін: офіційна Галичина стала російськомовною, і велику частку в цю чорну справу внесли московські платні гайдуки – перші секретарі обкомів партії: Ільницький (Закарпаття), Добрик (Івано-Франківськ), Куцевол (Львів) та й свої пристосуванці, ректори вузів: Максимович, Гаврилюк, Пирожак, Чугайов, а всіх і не перерахуєш. За один тільки рік у вищих навчальних закладах Львова все було зрусифіковано – від таблиць на фасадах до обов’язкової російської мови на екзаменах: знаю, як терпіли хлопці у Львівській політехніці, котрі уперто складали сесійні заліки й іспити по-українськи (серед них був і мій син) – заповзятіші викладачі-шовіністи перебивали їх, заплутували і знижували оцінки.

Та не врахували одного імперські пажери: галицький шматок української землі був ущерть напоєний у людях здоровою національною кров’ю. Це не якась надприродна, послана Богом місія галичан: так склалася історична доля, що західні землі України після розподілів Речі Посполитої потрапили під владу держав, в яких існувала елементарна демократія, – тож можливе було в нас заснування Головної Руської Ради в 1848 році і «Просвіти» – в 1868-му; мав змогу народитися цілий культурно-національний процес діяльності Івана Франка і зв’язаного з ним Наукового Товариства ім. Т. Шевченка, стали реальними організація легіону УСС, націоналістичного підпілля ОУН та Української Повстанської Армії. Протягом цілого століття Галичина була донором обезкровленої Великої України, і цьому не перешкодила теж поверхова русифікація.

Політична помилка правителів московсько-більшовицької імперії полягала ще й у тому, що у своїй зажерливості вони всілякими неправдами збирали докупи українські землі і збільшували тим український національний потенціал: вільні контакти з прогресивною східноукраїнською інтелігенцією витруювали в галичан специфічний галицький провінціалізм, який виявлявся здебільшого у п’ємонтській самозакоханості й показному патріотизмі; приклад галичан, у свою чергу, сприяв прозрінню зденаціоналізованих наддніпрянців; галичани почали вважати своїми не тільки Ірину Вільде, а й Івана Сенченка, не лише Дмитра Павличка, а й Ліну Костенко; на Східну Україну прорвалися таланти Богдана-Ігоря Антонича й Богдана Лепкого, в науковій сфері всієї України стали рівноправними Іван Крип’якевич і Євген Лазаренко… У соборну Україну влилася теж животворна кров Закарпаття, і навіть трагедія Лемківщини й Надсяння спричинилися до появи у нас таких славних імен митців, як скульптори Еммануїл Мисько і Василь Одрехівський, поет Роман Кудлик і диригент Степан Турчак, неповторні співачки сестри Байко – і несть їм числа!

І – о диво! – та ні, це ніяке не диво, а національна необхідність, чого теж не врахували провідці комуністичної системи: українські протестанти змінили тактику боротьби за незалежність, масово перейшовши від збройного супротиву до конформізму й валенродизму, і це великою мірою врятувало націю від загибелі. Входження гуманітарної й технічної інтелігенції в комуністичну партію дало змогу їй не тільки зберегти себе, а й створити свої школи (досить згадати школу фізиків академіка Юхновського), загони видатних письменників, педагогів, юристів, економістів, кадровиків-офіцерів – усіх тих, які нині стали при державному кермі. Наївно думалося деяким патріотам у екзилі, що Україну геть спустошила в людях комуністична окупація і емігрантам, на випадок воєнного конфлікту й програшу в ньому СРСР, доведеться в’їжджати із сформованим на чужині українським урядом в стольний город Київ на білих конях… Що ж, ставити такі наміри в провину нашим єдинокровним було б несправедливо, гірше те, що охочих приїжджати для праці в Україну нині не так уже й багато. Та все ж рідна земля дякує справжнім українським патріотам Богданові Гаврилишину, Романові Воронці, Тарасові Гунчакові та багатьом іншим культурним і науковим діячам, котрі покинули свій добробут у Швейцарії, Америці, Канаді і вчать українців державного ремесла в Україні.

Ми ж можемо тішитися, що в найтяжчій ситуації, в якій опинилася останніми десятиліттями Україна, зберегли себе для державотворчої роботи; хай і не були чистоплюями, хай і забруднювались, що хтось гидував і руку подати, дарма: українська інтелігенція стала кременем, в якому затаїлася стиснута терором до стану плазми національна енергія, і вибухнула вона багаттям у слушний час.

Перші сигнали неминучого спалаху національного відродження були більш ніж скромні. Готувалася, щоправда, Гельсінська Спілка до виступу, виходив підпільно машинописний журнал «Український вісник», а на поверхні зазвучали коляда та гаївки. Дехто посмішкується нині з нашого національного нахилу до етнографізму і має, зрештою, рацію: ми сьогодні повинні зняти нарешті шаровари, а якщо й треба одягати традиційну ношу на противагу «русскому казачеству», то віддаймо дітям бутафорні булави й шаблі і споряджаймося справжньою зброєю у справжніх бойових структурах – для можливого захисту.

Але тоді… Коли на Різдвяні свята не закривалися перед колядниками двері, старше покоління з полегшею переконалося, що молодь зберегла себе в пісні, – а незабаром побачило своїх дітей в наметах голодуючих на майдані Незалежності в Києві.

Нині я можу поблажливо посміхнутися, згадуючи тодішні свої «подвиги», але і для того треба було відваги… 1988 року на пленумі Спілки письменників у Харкові я згадав ім’я Михайла Грушевського – і мій виступ був надрукований в «Літературній Україні»… Десь у цей час на зустрічі у Львівському ветеринарному інституті дуже обережно назвав гетьмана Мазепу зрадником Петра І, а не України, знаючи добре, що Петра Мазепа не зраджував, а боровся з ним, як з найлютішим ворогом, – який же гнів викликав мій виступ у партократів: що він собі дозволяє! А незабаром я дав інтерв’ю журналістці Ганні Стеців для львівської газети «Ленінська молодь», виступивши проти російськомовних вивісок у Львові: тріщав телефон, погрожували мені розправою аноніми, а дехто й прізвище своє називав, обіцяючи донести на мене в КГБ; інтерв’ю читали вголос у трамваях та установах – хоч би сота часточка такої читацької уваги випала для цих моїх записок!

Не насмілюючись назвати національним синьо-жовтий колір, я прославив у пресі малиновий, чим викликав гнів Ігоря Калинця (а даремно, малиновий прапор нині став знаменом Української Армії!), а потім ще й заклад програв Богданові Гориневі, який прорік зовсім, як на мене, нездійсненне: до року у Львові замайорять жовто-сині прапори. А їх винесли на жовтневу демонстрацію за півроку члени Товариства української мови – не було для мене кращого програшу в житті!

Такі ми були тоді – на світанку.

Навесні 1988 року в «Літературній Україні» з’явилася невелика стаття академіка В. Русанівського, в якій він як лінгвіст висловив думку про доцільність створення Товариства захисту рідної мови з метою повернення їй втрачених соціальних функцій.

Чи знав шановний учений, що підпалив, можливо й ненароком, бікфордів шнур? Напевне, ні… Чи шкодував потім за своїм вчинком? Не думаю. Проте активної участі в роботі Товариства української мови ім. Т. Шевченка, хрещеним батьком якого став, не брав ніколи.

Стаття В. Русанівського пройшла повз мою увагу. Громадською роботою я не цікавився ніколи, бо як можна було нею займатися, живучи в комуністичній системі? Я залишився чистим літератором…

Одного літнього дня 1988 року зайшов до мене в редакцію журналу «Жовтень» височенний, лисуватий, з кучерявою борідкою молодий мужчина. Я подумав – початківець, попросив його сісти і простягнув руку: мовляв, давай, чоловіче, свої рукописи, будемо з ними знайомитися. Проте він не сів, зігнувся наді мною, і проказав довірливо:

«Я не пишу, не з тим прийшов… Хотів просити, щоб ви очолили Товариство української мови…»

Тепер підвівся я, нічого не розуміючи: яке товариство, хто його заснував, скільки воно налічує членів і чому цей чоловік думає, що я маю час для подібних справ?

Все це я разом випалив, але відвідувач нітрохи не знітився, він почав переконувати мене, що таке Товариство створити необхідно, оскільки русифікація вже, так би мовити, пустилася берега; покликався на академіка Русанівського.

«Питаєте, скільки Товариство налічує членів? Я перший, а ви будете другий, якшо погодитеся… Але є багато прихильників. Досить вам сказати „так“ – і завтра ми наберемо достатньо людей, щоб обрати Раду».

Він переконував мене, що тільки я можу очолити Товариство, бо маю серед людей відповідну опінію, а якщо відмовлюся, то всі мої шанувальники матимуть підстави засумніватися в моєму патріотизмі.

Був це інженер виробничого об’єднання «Кінескоп» Ігор Мельник: брав він ні високо, ні низько – просто в лоб, і я здався. Отож того дня фактично розпочало свою діяльність Товариство української мови ім. Т. Шевченка, яке через два роки назвалося «Просвітою» і налічує сьогодні по всій Україні сотні тисяч членів… А тоді нас було тільки двоє: Ігор Мельник та я.

Я зрозумів: доведеться відсунути на який час з робочого стола рукописи незакінчених творів – пора братися за конкретну громадську роботу, час не чекає. Проте не міг тоді й припустити, що ця робота поглине мене з головою на довгі роки і що праця в Товаристві стане моїм другим творчим життям.

Буквально на другий день звістка про організацію Товариства облетіла все місто, і, звичайно, про це стало відомо в обкомі партії.

Саме тоді першим секретарем у Львові став Яків Погребняк, якого перевели на місце Добрика з обласного Миколаєва. Була це людина порівняно з грубіяном і пияком Добриком або нахабним і за натурою холодно-жорстоким першим секретарем міськкому’ партії В. Секретарюком досить начебто інтелігентна, і ми чекали від нього якихось перемін до ліпшого. Тоді ще мало хто думав про те, що народ прекрасно може обійтися без партійного керівництва взагалі, – у руках партії була зосереджена вся влада, і ніхто поза нею не міг ступити вільно й кроку… Погребняк начебто й підтримував створення осередків Товариства у районах, на підприємствах і в школах, хоч до кінця ніхто йому не вірив, та чи й могла у тій системі сидіти при кермі особа, якій хтось із нас готовий був повністю довіряти? До речі, колеги по ЦК КПУ не пробачили Погребнякові загравання з львівськими демократами і зняли його з високої посади; народ теж не прихилився до нього – не обрав депутатом до Верховної Ради УРСР, – доля Якова Погребняка, як і Михайла Горбачова, засвідчила, що комуністичну систему модернізувати не можна, надати соціалізмові людського обличчя теж нікому не вдасться; большевизм може існувати тільки в катівському каптурі, і через те повинен бути знищений. Останній перший секретар львівського обкому партії В’ячеслав Секретарюк саме це й довів: плануючи навести комуністичний порядок у Львові засобами терору, він беззастережно став на бік ГКЧП, а коли це йому не вдалося – мусив зійти з арени, жаль тільки, що не в «Матросскую тишину».

На другий день після візиту І. Мельника мене запросив до себе Я. Погребняк: почали вже в обком запрошувати – раніше викликали. Він перехоплював у народу ініціативу, начебто нічого ні про що не знаючи. Заговорив про кривди, заподіяні українській культурі в часи застою, особливо – мові; помилки, звісно, треба виправляти, тому він пропонує створити Товариство захисту культури й гадає, що очолити його міг би я, оскільки ніколи не відступав від своїх принципів, а робота в цій організації мала б здійснюватися на засадах принциповості.

Я терпляче вислухав бюрократичну тираду й відказав, що на цю пропозицію погодився ще вчора. «Ну і прекрасно!» – посміхнувся Погребняк, викликав якусь там даму з відділу культури, й вона подала мені список майбутньої ради Товариства. Я спокійно той листок їй повернув, сказавши, що на майбутніх установчих зборах вона нарівні з іншими громадянами зможе запропонувати свої кандидатури.

Спектакль вочевидь не вдався. Погребняк чемно попрощався, він і надалі буде зі мною вельми коректний, розмовляти, радити й допомагати буде; другою ж рукою якщо й не спустить з ланцюга на Товариство, то й не притримає такого собі ямника – секретаря львівського міськкому партії з питань ідеології Адама Мартинюка, який боротиметься з Товариством до останньої краплі своєї комуністичної крові.

Не можу ніяк збагнути, звідки він взявся у Львові, – такий лютий на все, що є національно-українське, вертлявий, куций, з хлоп’ячим чубчиком і нахабними холодними очима суб’єкт – ну чистий тобі Єрмолай із моєї «Орди»; він бризкав чорною піною ненависті на українське відродження в пресі і з трибун; як агент ГКЧП у червні-липні 1991 року об’їздив усю Україну, збираючи навколо себе комуністичний люмп, проголошував анафему «алкоголікові Чорноволу» (який взагалі не п’є через підірване в тюрмах здоров’я); обливав брудом наше Товариство, а теж РУХ і У РІГ а український національний, нині державний, прапор називав не інакше як «синьо-жовтою заразою». Нині цей «непотопляємий» Мартишок є (а може, був) заступником голови Соціалістичної партії України Олександра Мороза, – так що знайте, люди добрі, «кто єсть ху»!

Хто є хто. Після створення Товариства української мови за його сприяння почали у Львові виникати, мов гриби після дощу, інші національно-культурні товариства: єврейське, вірменське, польське, російське…

Я був захоплений діяльністю росіянина Сергія Сокурова, який заснував російське Товариство прихильників української культури ім. О. Пушкіна. Скільки насправді братніх вечорів провели ми разом, серед яких особливо вдався вечір поеми Т. Шевченка «Тризна». А публіцистика Сокурова – хоча б його стаття «Україна і ми», яка набула всесвітнього розголосу як неординарна думка росіянина про духовну велич української культури і мови, – фактично тільки за неї одну Сокуров був прийнятий до Спілки письменників України, – ось з якої щирості й нерозбірливості розпочиналася наша демократія!

Як трапилося, думаю тепер, що Товариство Сергія Сокурова переродилося в шовіністичне, типу київських «некрасівців»: розпалює незадоволення росіян у Львові, не маючи на те жодних причин (чи знайдеться на всій Україні хоча б одна російська дитина, яка б не мала можливості вчитися в російській школі?), агітує за надання російській мові статусу державної, а вже та спроба створення російського козацького загону у Львові – ні жодні ворота не лізе.

Невже Сокуров підступно входив тоді в довір’я, щоб за нашою підтримкою посісти міцні позиції для боротьби з нами ж? Зовсім можливо… Проте я думаю, що спрацював тут передусім месіанський російський синдром, який виключає українську незалежність. «Сокурівці», як і «некрасівці», почувають себе не дітьми України, не її патріотами, а представниками Росії в Україні, яку вибрали собі для вигідного місця проживання, і є місіонерами не так російської культури, як російських імперських ідей.

…Ми з Мельником призначили установчі збори Товариства на 19.00 13 червня 1988 року – в приміщенні Клубу будівельників на вулиці Василя Стефаника.

На Академічній площі зібралася сила народу – від таких високих інтелігентів, як композитор Микола Колесса, до студентів і робітництва. Аж такого здвигу я не чекав: у суспільстві зануртував уже відвертий протест проти комуністичного режиму.

З площі люди пішли до Клубу будівельників – і всі ми отетеріли: на брамі висів масивний замок, до нього був прив’язаний папірець, на якому хтось написав хімічним олівцем: «Общество украинского языка не состоится».

Це був перший саботаж Мартинюка.

«Відбудеться! – заволав народ. – Геть Мартинюка! Всі на мітинг!»

Натовп колихався, стугонів. Вулицею промарширував відділ омонівців, погрозливо відбиваючи чобітьми по бруку крок: нині вони вперше показалися людям на очі, а незабаром на мітингах, на святкуванні Дня Львова у жовтні спустять вівчарок, застосують газові балончики, лупцюватимуть крайніх гумовими палицями, будуть тягнути за волосся дівчат і жінок до міліцейських «воронків», за значки із тризубцями топтатимуть студентів чобітьми – все це ще буде у Львові, а потім народ таки переможе і за ініціативою Івана Геля та з дозволу мужнього голови міської Ради Богдана Котика, який піде на відверту конфронтацію з партапаратом, вулицями Львова пройдуть стотисячні релігійні мирні походи, а за півроку, 22 січня 1990-го, в день Живого Ланцюга між Львовом і Києвом, замайорить синьо-жовтий прапор на Високому Замку, і мені, як голові Товариства, випаде честь відкрити в Оперному театрі урочисті збори.

А погромники знайдуть для себе поле діяльності на Вінниччині – вони мало що не до смерті поб’ють депутата Верховної Ради України Олександра Гудиму; і ще й тепер, в умовах незалежності, ті самі бандити, які виходили колись на операції в омонівських мундирах, нині в цивільному – уночі, яко таті, – нападають на голову одеського Товариства «Просвіта», б’ють до непритомності із садистськими примовляннями: «Убирайтесь вон, хохлы, из Одессы!»

Україна бореться і далі, тільки тепер повинна знати з ким. Де той ворог: в яких низах і в яких верхах замаскувався, чому його не виявляють, кому потрібно, щоб він діяв потаємно і сіяв серед народу липкий страх, хто осквернює могили воїнів і жертв комуністичного терору? А може, реальну владу мають ті ж таки комуністи – ось вилізли вони на світло денне в Криму, – а наш парламент, і уряд, і Президент – це тільки бутафорія?

…Натовп сформувався в колону й рушив до пам’ятника Іванові Франкові на університетську площу. Цього дня, 13 червня 1988 року, відбувся перший в Україні тисячолюдний мітинг.

Озвучення не було. Члени ініціативної групи, виступивши перед зібранням, через мегафон оголосили склад Ради Товариства. Відбулося голосування: і Рада, і голова були обрані на площі.

Розпочалася легальна боротьба за національне відродження на чолі з Товариством. Незабаром воно пошириться по всій Україні, з нього виростуть РУХ і партії, Товариство проведе вибори до Верховної Ради України, створить демократичний депутатський корпус, а потім займеться просвітянською роботою і назветься «Просвітою».

Велика тривога з приводу розкольницьких дій авантюристів огортає нині нашу Раду. Адже боротьба продовжується і наша єдність буде ще потрібна: незабаром знову ляже на нас тягар відповідальності за створення нового, демократичного парламенту незалежної України.

Настав час мітингової боротьби, масовий національний протест проти зненавидженої комуністичної влади вибухнув вулканом у Львові й прогримів Галичиною, відлунюючи на всю Україну; вулкан викидав у затхлу атмосферу суспільного життя всеочисне полум’я гніву, вивергав лаву проклять поневолювачам і хвали стражденній Україні, розкидав шлак деструкції – ніхто ж тоді не задумувався, який будинок треба зводити на попелищі, народ знав лише одне: Бастилія мусить упасти.

Я з пієтетом згадую ті часи. Нам усе ще не вірилося, що вони настали, і тому щораз голосніше вигукували заклинання, ніби самі себе переконували, що то не сон.

Розірвавши пута страху, народ обступав офіційні будинки. Вчорашні не обмежені у владі партійні феодали крадькома виглядали із вікон обкомів і райкомів й торопіли від подиву, що таке стало можливе у системі, яка ще вчора була всесильною і контролювала не лише вчинки, а й думки підлеглих; у приміщеннях КГБ, забарикадованих народом, тремтіли від страху фахівці репресивного апарату; на сходах, на підвіконнях перших поверхів колишніх катівень, куди колись не кожен і глипнути наважувався, ставили люди свічки замученим; у самому центрі Львова, на «клумбі», де народ вирішив поставити пам’ятник Т. Шевченкові, збиралися доморощені політики, вивішували антикомуністичні лозунги і рукописні газети, в яких таврували злочини більшовизму, тут же промовляли до народу новоспечені оратори і декламували свої віршики незнані досі поети; захоплені й гнівні вигуки стрясали повітря – на Оперному театрі не те що голуби – ворон не сів би; сумно поглядав на антикомуністичні мітинги поставлений на могильні плити із стрілецьких та єврейських гробів бронзовий Ілліч, передчуваючи, що недовго йому тут стояти: незабаром надінуть на його шию петлю і під зловісний рев та улюлюкання натовпу ляже він на днище кузова самоскида…

На «клумбі» промовляє, затинаючись, бо не дав йому Бог ораторського хисту, новітній ватажок натовпу математик-програміст Іван Макар. Він вимахує червоно-чорним прапорцем – воскрешає забуту пластунську символіку, несвідомо видаючи її за штандарт ОУН, і народ вірить йому: невдовзі на мітингах і урочистостях ця незрозуміла і чужа східному українцеві символіка відсуне набік національні прапори і того ж східного українця, а тому стане шкідливою; Макар незабаром сяде в тюрму, і весь світ вимагатиме його звільнення; потім він вийде на волю і буде протестувати заради протесту, виступатиме навіть проти висунення кандидатом у депутати Івана Драча, і люди враз розчаруються в ньому, і довго потім працюватиме Макар над собою, поки завоює вже не руїнницькою, а творчою депутатською працею новий авторитет; а потім знову губитиме його, не вміючи зайняти в політичній парламентській боротьбі твердої позиції, не тямлячи, що мітингова ейфорія давно вже минула.

…На пікетування Верховної Ради в часи голодування студентів виходила якась сільська бабуля, вона, немов із-за тину сусідку, шельмувала депутатів-комуністів: «Партократи-и, щоб ви пропали, щоб добра вам не бульо!» Врешті Масола зняли, і бабка, виконавши свою патріотичну функцію, більше на майдані не з’являлась. А оце недавно я знову її побачив і почув – стояла вона поза турнікетами і викрикувала те саме, змінивши тільки одне слово: «Демокра-а-ти, а щоб ви пропали, щоб добра вам не бульо-о!»

Чи ж то велика різниця між тією бабулею і Степаном Хмарою, який недавно у Дрогобичі вигукував з трибуни: «Геть непотрібного президента, геть прогнилий парламент, геть некомпетентного Павличка, геть хама Плюша, геть Ларису Скорик, геть усіх!». А кого на їх місце поставити, не знає ні він, ні бабуля…

У такій розбурханій атмосфері розпочала свою діяльність (і продовжує її донині) єдина стабільна і стабілізуюча організація в Україні – Товариство української мови ім. Т. Шевченка «Просвіта».

Ідея створення всенародного просвітянського товариства набула несподіваної популярності. Двері редакції журналу «Жовтень» («Дзвін»), де я працював, не закривалися: із підприємств, інститутів, сіл, районів, шкіл, технікумів приходили делеговані колективами представники просити, а то й вимагати моєї присутності на відкритті осередків. їздив, звичайно, не тільки я. У Раді Товариства дуже швидко знайшлися люди, готові повністю віддатися громадській роботі, і я хочу їх назвати, хоч багатьох із них уже немає в Раді, – після мого переліку читач зрозуміє причину минулорічної депресії в Товаристві.

Не хто ж небудь вийшов із Ради Товариства і своїм виходом ослабив її: В’ячеслав Чорновіл – не треба пояснювати, хто він; Михайло Косів – теж усі знають відомого літературознавця і активного народного депутата; Василь Шпіцер – голова Львівської міської Ради; Богдан Котик – визначний політичний діяч, якого спільними силами звели в могилу партократи і демократи; Степан Давимука – представник Президента у Львівській області; Іван Макар – секретар постійної комісії з питань економіки; Роман Лубківський – Надзвичайний і Повноважний посол України в Чехо-Словаччині; професор Теофіл Комаринець, вічна йому пам’ять; літературний критик Тарас Салига – завідувач кафедри української літератури у Львівському університеті; Богдан Горинь – заступник голови іноземної комісії Верховної Ради; Василь Репетило – голова Франківської районної Ради у Львові; Юрій Зима – перший заступник представника Президента… Ось які кадри зібрало Товариство, запалило їх діяльністю і віддало нашій державі!

Залишилися в Раді, – і вірю, що працюватимуть завжди, – Зиновій Мазурик – голова Ради, Олесь Тимкевич – організатор зв’язків між обласними організаціями, Ігор Мельник – голова управи Товариства, Ніна Бічуя – редактор газети «Просвіта», Леся Коваль – директор видавництва «Просвіта», Ганна Войтів і Леся Захарків – лінгвісти і я – голова Товариства.

Збори Товариства і засідання Ради проводилися щотижня, і були вони дуже бурхливі – мітинги перемістилися в закриті приміщення, кожен хотів щось сказати, і я завжди приходив додому із захриплим голосом. Мовчала лише Ніна Бічуя. Якось я запитав її, чому вона така пасивна.

«Не люблю галасу», – відказала Ніна.

«Але ж треба щось робити, якщо вже увійшла у Товариство».

«Я зроблю газету».

Мені не вірилось, що їй це вдасться. Зробити приватну газету тоді, коли пресою ще заправляла цензура, а незалежні часописи не реєструвалися і виходили здебільшого в машинописному вигляді, було майже неможливо. Але Ніна разом з журналісткою Марією Базелюк, Романом Кудликом, Ярославою Величко і Тарасом Салигою випустили-таки у світ 30 жовтня 1989 року, у пустомитівській друкарні, «Просвіту» – першу в Україні незалежну демократичну газету. Яка це була подія! Газету розхапували, добивалися через мене протекції, щоб її дістати, та найкращу оцінку дала їй пустомитівська лінотипістка, яка все життя набирала партійну брехню на шпальти районної газети: вона притулила перший номер «Просвіти» до грудей і заплакала…

Отож ми всією нашою когортою роз’їжджали по Львівській і сусідніх областях, а коли мережа осередків охопила майже всю Галичину, коли за нашим прикладом постали українські просвітницькі організації в Мурманську, на Сахаліні, в Якутії, Караганді, коли навіть у нашій згвалтованій першим секретарем райкому партії Г. Бричем Турці таки вдалося відкрити осередок, незважаючи на урочисті заяви Брича, що на Турківщині скоріше буде створене товариство ведмедів, ніж ТУМ, стало зрозуміло, що Львів не в силі координувати роботу всіх на світі осередків, тож восени 1988 року на пленумі Спілки письменників України я запропонував створити республіканське Товариство української мови.

Головував на пленумі Дмитро Павличко, він запитав мене:

«Хто це все зорганізує – ти подумав?»

«Ти», – відказав я.

Спілка письменників прийняла мою пропозицію, Дмитро блискуче провів підготовку, і в лютому 1989 року в столичному Будинку кіно, уже під синьо-жовтим прапором, відбулася Установча республіканська конференція ТУМу, на якій головою було обрано Дмитра Павличка.

Хто не пам’ятає того першого всенародного українського свята, коли делегати не мали змоги навіть присісти: кожна радикальна фраза зустрічалась овацією, кожен вигук «ганьба» і «слава» супроводжувався вставанням, і представники партії та уряду Ю. Єльченко та М. Орлик, присутні на конференції, мусили витримати всі ці тортури.

Які ж результати роботи Товариства? – спитає доскіпливий читач, знуджений моїми похвальними пасажами.

Колосальні й водночас мізерні – коли порівнювати з тим, що було, і з тим, що повинно бути…

Товариство добилося прийняття Закону про мови, і хоч цей Закон діє дуже слабо – все ж він стоїть на сторожі решток нашого розкраденого скарбу. У кожній східній області утворилося українофільське середовище – ґрунт для створення демократичних партій і рухів. Організовано між східними і західними областями обмін учнями і студентами на Різдвяні й Великодні свята та обмін самодіяльними мистецькими колективами, що спричинилося до інтеграції, соборності українського народу. Українізація всіх вузів Галичини й певні початки українізації вузів на сході. Відкриття перших українських шкіл у зрусифікованих містах. Лекційна пропаганда української історії у військових частинах. І нарешті – книги. У книговиданні ініціатива належить львівському видавництву «Просвіта»: видані історичні монографії І. Крип’якевича, А. Лотоцького, які стали першими підручниками української історії для шкіл, видаються теж художні твори заборонених колись авторів; тепер, коли вмирають державні видавництва, а полиці бібліотек звільняються від комуністичного баласту, видавництво «Просвіта» намагається заповнити цей вакуум… Та все це крапля в морі, коли брати до уваги тяжкі наслідки тотальної русифікації України і того засилля російськомовної літератури, яка без жодних ліцензій, без оподаткувань заповнює книжковий ринок в Україні…

Ніколи не залишалось Товариство осторонь від політики. Восени 1988 року воно стало ініціатором створення першого, львівського, осередку НРУ в Україні.

Перші, перші, перші! – дорікне мені читач. А таки так, що правда, то не гріх… Ранньої осені приїхав до Львова Іван Драч. Керівництво ТУМу потаємно зустрілося з ним на дачі Тараса Салиги в Наварії: майбутній голова НРУ впевнився в нашій рішучості сприяти створенню нової організації, а головне – Драч заручився у Львові підтримкою академіка І. Юхновського. Незабаром, дощового весняного ранку, в Пороховій вежі при закритих дверях зібралися представники Товариства, Гельсінської спілки, науковці з Інституту суспільних наук, делегати від релігійних громад – і всі разом, у присутності Ігоря Рафаїловича, запротоколювали створення першого осередку РУХу.

Вже потім у Києві відбулися баталії й телевізійні турніри Івана Драча із завідувачем ідеологічного відділу ЦК КПУ Леонідом Кравчуком, які так добре посприяли всенародній популярності НРУ. Як відомо, боротьба між організаторами РУХу й партократією закінчилася першим з’їздом НРУ в київській Політехніці, де вперше хор Ященка виконав національний гімн «Ще не вмерла Україна», а новообраний голова НРУ Іван Драч приколов майбутньому Президентові України тризубчик до лацкана піджака, – і, хоч у той день Леонід Кравчук мусив міняти костюм, він незабаром сам добивався визнання тризуба державним гербом.

Львівській організації Товариства української мови належить теж першість у піднятті на Україні синьо-жовтого прапора.

6 листопада 1988 року я відпочивав на своїй дачі в Наварії – копав город. Ніхто ніколи тут мені не заважає, я завжди сплутую сліди, коли мені треба зникнути з людського ока… Аж тут чорна «Волга» зупиняється біля моїх воріт, виходить з неї обкомівський клерк і несміливо й ласкаво просить приїхати до Львова і якось вплинути на тумівців Шевченківського району, які мають намір винести на жовтневу демонстрацію синьо-жовтий прапор і пройти з ним повз трибуну: я не повинен до цього допустити – може пролитися кров.

Було тривожно. Я приїхав до Львова, хоч і боявся своєю присутністю перешкодити політичному актові: хлопці готувалися до нього без мого відома з двох причин – щоб не наражати Раду Товариства і голову на переслідування і щоб я, бува, із обережності не відмовляв їх від цього вчинку.

Я стояв у натовпі перед трибуною і думав: невже це станеться? Прапор, під яким гинули наші воїни на початку і в середині нинішнього століття, прапор, за який стільки народу розстріляно і замучено в тюрмах, прапор, за який у моєму Трачі засудили до п’ятнадцяти років тюрми Михайла Слободяна, – вперше пронесуть легально перед обличчям нещадного ворога?!

На трибуні людно. Партійна знать чиниться спокійною, наприндилась, а збоків стоять зграї кагебістів і прострілюють очима навхрест натовп; проходять колони з червоними прапорами, та ніхто на трибуні не вигукує «ура» – ждуть бонзи і в думці ворожать: з’явиться синьо-жовтий прапор чи ні, а якщо з’явиться, то де?.. І враз вистрелив він уверх з палички, схожої на парасольку, яку тримав у руці юнак з Шевченківського ТУМу, і залопотів. Прокотився по юрбі вражений скрик, зчинилося сум’яття, залупцювали по спинах гумові палиці, а прапор пливе і пливе над головами, хтось вириває його з рук прапороносця, падає долі напасник від підніжки страхувальника, – прапор лопотить! – і я, щасливий, що програв Богданові заклад, втираю сльози і ще не знаю, що буквально за три місяці жовто-блакитні прапори, немов багнети, стануть один біля одного впродовж п’ятисот кілометрів по українській паралелі від Львова до Києва і засвідчать на весь світ національне пробудження України.

Та до Дня Незалежності ще багато проллється поту… До Львова приїде зненавиджена народом намісниця Москви в Україні Валентина Шевченко й помахуватиме в обкомі на мене пальцем, погрожуючи: «Товаришу Іваничук, другої українізації не буде, вам треба це запам’ятати!» І ще одного гайдука із ЦК КПУ, Юрія Єльченка, будемо висвистувати із Львова, і примушений буде голова обласної Ради Кирей поставити на дорогах україномовні топонімічні таблиці, бо погрозили йому, що самі підемо з квачем перемальовувати; і зірвемо антинародне святкування 50-річчя так званого «золотого вересня», хоча на закритому офіційному засіданні з цього приводу в Оперному театрі ми побачимо на телеекрані останніх наших боягузів, які сидітимуть в президії й будуть ховатися за спинами перед телекамерою; ще єхидно зауважить мені С. Сокуров на святі зимового фольклору у Спілці письменників, дивлячись на вертепну виставу: «Як це ви гарно з Лубківським придумали!», – і тяжко мені буде переконати представника нації, яка весь свій історичний вік займалася на чужих землях розбоєм і тому подібного мистецтва створити не могла, що народна творчість народжується не на чужому полі, а тільки вдома.

А ще клопоти матимемо зі своїми екстремістами типу Олега Вітовича, які не в пору озброюються вченням Дмитра Донцова, на що вказав їм наш гість, колишній Голова Крайового Проводу ОУН Микола Лебідь, – їхні дії нагадують сваволю фашистських боївок в Німеччині у 30-х роках і нічого, крім шкоди, нашій молодій демократичній державі не приносять – розпалюють шовінізм і непримиренність до інородців й тим небезпечно напружують стосунки між сходом і заходом України…

Розкажу майже анекдотичне. Напередодні виборів виступає у своєму окрузі Михайло Косів після конкурента – Олега Вітовича, і його запитує хитромудрий вуйко: «Ось тут, перед вами, говорив пан Вітович, що треба всіх москалів повиганяти з України до остатної ноги. А ви як думаєте?» Косів поважно розтлумачує вуйкові, що такого робити не можна, бо ж будуємо демократичну державу, в якій усі нації мають бути рівноправні. «Це ви мудро кажете, – відповідає вуйко, – і я так думаю… Але би ся здало!!»

Скажуть мені: це ж реакція на політичну діяльність Жириновського, Руцького, Бабуріна, які закликають зброєю захищати кожного росіянина, де б він не знаходився, – хіба не в Гітлера взяте це гасло? І це правда…

А далі почнуться вибори до Верховної Ради України, і весь тягар передвиборної кампанії ляже на Товариство української мови, бо НРУ ще не зареєстрований, і ми все зробимо, щоб львівський депутатський корпус став виключно демократичний, а потім – уже обрані депутатами – поїдемо на Закарпаття й відзначимо під морем національних прапорів 51-шу річницю проголошення Карпатської України, і там відбудеться масовий вихід української інтелігенції з комуністичної партії, а теж створиться організаційний комітет Демократичної партії України. А потім…

Потім політичні події відсунуть Товариство набік, і всю діяльність, і всю славу, і штандарти візьмуть діти Товариства – РУХ і партії – і понесуть… Благослови, душе моя, Господа, що в слушний час зважилися ми підняти прапор українського національного відродження!

Дай нам, Боже, донести прапори до святої мети. Осудім сьогодні – як Чорну раду в Ніжині 1663 року, як отаманські роздори на Східній Україні у 20-х роках, як розкол ОУН у 1941 році – нинішні роздори в НРУ і УРП і ті ганебні, скопійовані з більшовицьких кліше, вигуки рухівського люмпу: «Досить нам письменників і академіків!»

Тому-то я й переконаний, що освіти й просвіти нашому народові ще не задосить. Товариство «Просвіта» має жити вічно, бо вічно потребуватиме український люд державної, побутової і політичної культури.

22

24 серпня 1992 року.

Благослови, душе моя, Господа! De profundis, з найглибших глибин мого серця викликаю цей величний літургійний спів і засилаю до найвищої слави Бога – замість звичайної людської подяки, бо недосконала моя мова і язик мій дерев’яний…

Раннім ранком цього гарячого літнього дня я стою на найвищій вершині України, увінчаній кривавого кольору Храмом Науки і захищеній величною статуєю Поета, а довкола – й оком не осягнеш – двигтить столиця нової у світі Держави святковим людом; тих підведених, натхненних, здивованих, осяяних не знаним досі щастям голів – тисячі, десятки, сотні тисяч, а може, й мільйон: на Університетському майдані, Хрещатику, Подолі, Софіївській площі, Андріївському узвозі; не бачив ще стольний град України стільки празнешних людей, і вкотре вже я каюся, що недооцінював свій народ.

Я ж каркав, що він, зневірений, не захоче святкувати першої річниці своєї Свободи, я ж, нашептаний шлункомислячими особинами, принизив своєю недовірою люд, якому присвятив життя, і вкотре повторюю нині: не міряй народ своєю міркою, він більший за тебе, поодинокого. Поодиноких сумніви точать, поодиноких шкребе нице марнославство, поодиноким не вмішається в поле зору велике, – а таку гігантську велич, як Свобода, можна осягнути лише в гурті з усім народом – і дзвони грають, і виростає гора квітів перед пам’ятником Тарасові, й киплять празникові торги на Андріївському узвозі, і відкривається на Подолі перед новітніми спудеями брама Києво-Могилянської академії, а Хрещатиком марширує перший батальйон Національної Гвардії, а в повітрі літаки з тризубами на фюзеляжах роблять несамовиті віражі; увечері на Софіївському майдані збирається багатотисячне вічеве людостовповисько, і гримить сорок разів перший гарматний салют на славу Україні – і вірити не віриться, що так донедавна гриміли в Києві гармати, то тиранів вітаючи, то неволю святкуючи…

Хай цей мій пасаж не здивує читача. Можете повірити, що життя давно вже примусило мене зняти рожеві окуляри, і навіть у цей величний день першої річниці незалежності України я бачу багато такого, чого б і не хотів бачити, – проте в цьому неосяжному здвизі народу, який ось і опівночі не розходиться, я вбачаю сутність національного первня, який превалює над усім тим, що складає зміст буденного життя і є вторинним: від буднів нікуди не дінешся, процес фізичного існування поглинає майже всю нашу енергію і час, споживання завжди стоїть у першій шерезі потреб, і ми тим потребам скоряємося, але якщо б ураз не стало національно-духовної первинності – чи зміг би відчути народ смак Свободи, чи вилився б він мільйоном на майдани ще вчора окупованого ворогом міста, щоб утвердити його столицею незалежної Держави?

Проте я обриваю свою оптимістичну тираду і, залишаючись надалі оптимістом, бо й не маю тіні сумніву, що державність українського народу, проголошена Актом Незалежності рік тому, вже ніколи не припинить свого існування, – мушу, як безпосередній свідок і учасник нашого державотворення, тверезо глянути на стан речей і сказати: ми ще зелені, ми ще виступаємо в ролі традиційної для України Кайдашевої сім’ї, яка ось перед святом Незалежності з’їхалася до Києва з усіх кінців світу на Всесвітній Конгрес українців, щоб порозумітися, а передусім уперше глянути одне одному в очі і здивуватися, що нас так багато і що ми, біблійно розпорошені й виховані в різних умовах залежності, зважились-таки принести на перший Всеукраїнський форум всі свої надщерблення й болячки, палкий патріотизм і недержавний розум, духовні каліцтва й бойові рани – і все це разом скинути гамузом на видному плацу напоказ усьому світові, щоб хтось збоку міг сказати словами одного голови колгоспу, якого колись запитував на Верховній Раді Володимир Черняк: «Мы с вами поработали хорошо, но далее так дело не пойдет!»

Скинув на плац свої набутки і перший Президент України, скинув сміливо – разом з брудною білизною, а чи варто було те робити?

Я з шанобою ставлюся до Леоніда Кравчука, бо й не уявляю, як можна зневажати обраного народом Президента: він уже не Кравчук, він символ нашої державності, ми можемо дихати йому в потилицю, щоб він водно відчував нашу присутність, але чи ж може себе називати державним народ, який на весь світ – хай Президент і учверив дурницю – вигукує йому «ганьба», свище і заплескує? Але ж ні, не народ поводив себе непристойно – непристойно поводився накип, але чому ми так швидко піддаємося стадності, чому не маємо відваги закрити крикунам роти?

Так, я шаную Президента, проте не аж так, щоб не бачити тих двох його помилок на Всесвітньому форумі українців. Звісно, стало досить першій особі зневаг, та чи ж то місце на зібранні всієї ще не злагодженої української сім’ї зводити з кимось порахунки, ще й даючи при тому козирну карту тій самій юрбі? Або чи ж не міг Президент знайти іншої форми протесту проти втручання іноземців у внутрішні справи держави, а тільки указ про видворення з країни, шокуючи цим іноземні посольства в Україні?

Що ж, всі ми несемо на собі тавро більшовизму – принцип єдиноправильності. Бо ж не з державних міркувань, а виключно через гіпертрофовану амбіціозність спричинився В’ячеслав Чорновіл до фактичного зриву урочистого віча, коли-то він домагався через рев публіки повторного слова… Та забуває і Президент, і ті, які йому опонують, що ці пробоїни в нашому державному будівництві не проходять повз увагу північного сусіда, який ніяк не може змиритися і не змириться ніколи з утратою такої багатої колонії, як Україна. Він чигає на нашу слабкість, немов шуліка на курчат, він часто наші непорозуміння сприймає як початок нетерпляче очікуваного розвалу Української держави – і ось уже маємо запропонований Росією проект договору між нашими державами, який є набагато нахабніший за горбачовський союзний договір: спільні збройні сили, спільна економічна територія, спільне громадянство, спільна мова! Яке моральне право мав Єльцин пропонувати нам подібний зашморг? А чому б і ні? Один раз – поступка, другий – мовчанка, третій – брудершафт, а в краю – незгоди, то й закидає раз у раз рибалка спінінг – «авось клюнет».

А як ми легко, захопившись внутрішніми чварами і зовнішньою бравадою, забуваємо про найболючіші українські рани… Проголошення самостійності України пробудило до національного життя наших земляків, розкиданих по «одній шостій», і вони прагнуть мати не тільки зв’язок з материком, а й право повернутися на Батьківщину. І ось тоді, коли фашиствуючий віце-президент Росії Руцькой, наслідуючи фюрера, волає на весь світ, що за кожного вбитого за межами Росії москаля він видасть із свого арсеналу десять куль (точнісінько так поводилися німецькі окупанти: в моїй Коломиї за одного вбитого німця розстрілювали десять заложників), що Росія визволятиме пригноблених росіян на чужих територіях (достоту за месіанським рецептом Катерини II), – наш Президент дає можливість повертатися в Україну німцям, ні словом не обмовившись про українців східної діаспори, – а може, їм дасть пристанівок Гельмут Коль? Коли ж Українська держава упімнеться за найупослідженішу націю як у світі, так і на своїй землі – українську?

…Я із захопленням і тремкою сльозою дивлюся, як проходить урочиста сесія Верховної Ради. Національні гвардійці вносять державний прапор під звуки запорозького маршу… Президент виголошує історичну промову – про відвічну боротьбу українського народу за незалежність і про торжество перемоги… Голова УНР в екзилі пан Микола Плав’юк вручає Кравчукові грамоту, складаючи свої повноваження і передаючи їх Президентові незалежної України…

Я шаную Президента, проте від імені своїх виборців і від себе самого хочу його спитати: чи може він себе вважати цілком незалежним керівником самостійної держави, коли під чиїмсь прихованим тиском у ювілейній промові замовчав вирішальні фактори нашої визвольної боротьби? Серед борців за волю України лише мимохідь назвав Михайла Грушевського, а Симона Петлюру, Євгена Коновальця, Романа Шухевича і його Українську Повстанську Армію не згадав ні словом? І це тоді, коли у Києві відбулися величні святкування 50-річчя УПА, коли на літургії в Софійському соборі днем раніше було знято анафему з гетьмана Мазепи, а Україна щойно стала правонаступницею УНР…

Кого боїться Леонід Кравчук? Я пробігаю зором президію. У першому ряді сидять М. Горинь, І. Юхновський, К. Морозов, Д. Павличко, В. Фокін, І. Плющ, В. Дурдинець, О. Коцюба, О. Гончар, М. Багров, І. Драч… Герої, пристосуванці, прозрілі і – вороги. Чи може Л. Кравчук стати українським Вашингтоном, коли в державній президії сидять – відвертий ворог України Микола Багров і перевертень Олександр Коцюба? А може, уві сні і наяву стоїть перед Кравчуком дебела постать російського президента, з яким він так необачно випив на брудершафт у Дагомисі, і той має право зараз погрозливо помахувати пальцем?

Чи ж діждемось ми Вашингтона?.. А діждемось-таки колись!

Ось таке моє похмілля після ейфорії…

Та я знаю: Україна стане міцною незалежною державою, бо її почали будувати всі українці світу. Вона стане рідним домом для кожного українця і неукраїнця, який визнає Україну своєю матір’ю, і єдиним пантеоном для тих, хто будував Україну. До Львова перевозять прах патріарха Йосипа Сліпого, а за ним повернуться на рідну землю Іван Мазепа, Симон Петлюра і Євген Коновалець, Євген Маланюк, Іван Багряний і Олександр Довженко… Із центрального майдану Українського П’ємонта глянув у бік столиці і на всю Україну воздвигнутий в честь Незалежності величний Тарас Шевченко…

І брешуть ті, які твердять, що поразка гекачепістів допомогла нам створити державу: незалежності домігся наш народ своєю жертовністю.

Але: Україна стане повністю незалежна тоді, коли до державного керма прийдуть молоді політики і замінять тих, які своє вже чесно відробили, вичерпалися, а деякі і шкодять, вбачаючи в Україні себе самих, і вимагають за свої колишні страждання беззастережної уваги і посад. Пора таким на пасіку. Який був мудрий звичай у козаків: старшини йшли мочити вуса в мед у сорок років, а перначі віддавали молодим.

Вірю: зовсім невдовзі стануть за стерно професіонали і поведуть у європейське море наш корабель, який щойно зійшов зі стапелів. А при них Україна виконає світову місію: покаже приклад безкровної еволюції від комуністичного режиму до демократії.

Із Закарпаття у березні 1990 року, куди на святкування 51-ої річниці Карпатської України з’їхався весь демократичний, щойно обраний депутатський корпус, майже всі ми повернулися очищені від комуністичної скверни. Може, перед пам’яттю героїв, які в один день 1939 року загинули на Страдному полі біля Хуста, вирішили ми очиститись або ж – усвідомивши мученицьку смерть Президента Карпатської України Августина Волошина в московських застінках НКВД; можливо, жовто-блакитна повінь біля могили, висипаної на честь закарпатських Січових Стрільців, змила з нас рештки сумнівів у подальшій потрібності валенродизму, та, напевне, колективна заява у пресі про вихід групи депутатів із КПРС зродилася із усвідомлення, ще через місяць у залі Верховної Ради України їм доведеться стати віч-на-віч із справжніми комуністами, тож не могли залишатися забруднені хай і формальною приналежністю до червоної зграї.

Ми шокували у Львові Погребняка гуртовою здачею партквитків, а в травні у секретаріаті Верховної Ради зареєструвалися як безпартійні.

Спочатку сходилися на наради до будинку Спілки письменників – мусили пізнати одне одного й вирішити, з ким і проти кого стояти.

Звичайно, всі ми були ще зелені: хто надто запальний, хто надто поміркований, хто боязкий, проте кожен знав, що десь там, за стінами спілчанського конференц-залу, теж гуртується і радиться наш смертельний ворог, і має він більшу силу, і за ним диктат правлячої партії, а ми знаходимося в абсолютній меншості і не скоро переможемо або й не переможемо ніколи, але мусимо про себе заявити як про першу в комуністичній системі парламентську опозицію, щоб пробуджений народ побачив своїх лідерів і повірив їм; ми скромно готували всього лишень політичний лікнеп, а про те, що незабаром станемо гробарями Радянського Союзу, не мали підстав поки що навіть думати.

Найактивнішими опозиціонерами виявилися спершу галичани; вони були метушливі, як це галичанам і властиво, дехто ставав надто голосним, і майже всі потроху грішили марнославством, намаганням завоювати якнайбільше авторитету серед депутатів: вони ще довго будуть його завойовувати або втрачати, – тільки один академік Юхновський прийшов на парламентську службу врівноважений і переконаний в цілковитій серйозності свого депутатського обов’язку. Юхновський прийшов у парламент з незаперечним готовим авторитетом, всі ми його маєстат одностайно визнали, і – яке диво! – Ігор Рафаїлович примусив потім і комуністів беззастережно його шанувати: за весь час роботи у Верховній Раді я не почув від них жодного зневажливого слова на адресу академіка, хоч, звичайно, партократи дружно голосували й досі голосують проти нього та його пропозицій[4].

Згодом біля Юхновського згуртувалися інші лідери, серед яких найбільш розважливими були східняки – Левко Лук’яненко, Іван Заяць, Олександр Барабаш, Борис Мокін, Володимир Філенко, Генріх Алтунян, а теж галичани – Дмитро Павличко, Михайло Горинь, Богдан Горинь, Михайло Косів; невдовзі в опозицію до Юхновського, як до члена КПУ, стали Степан Хмара і Лариса Скорик – політичне протистояння стало правилом їхньої поведінки, і вони від нього ні разу не відступили, навіть тоді, коли протистояння приносило виразну шкоду; незалежну позицію зайняли вельми освічений, з характером нарциса, юрист міжнародного класу Сергій Головатий і Олександр Ємець, теж юрист, якого й донині вважаю серед депутатів одним з найкращих і найстатечніших політиків.

Спочатку ми намагалися увійти в контакт з політичними противниками, але нам цього не вдалося зробити: навіть ті комуністи, які визнавали за нами рацію (нині їх багато перейшло на бік демократів), були сковані партійною дисципліною і голосували проти наших пропозицій – через те й проліг глибокий водорозділ між «групою 239» і опозицією: ніхто більше не тішив себе ілюзією громадянської злагоди, миру між нами не могло бути: хтось мусив стати переможцем.

Та що характерно: з опозицією ніколи не поривав джентльменських стосунків секретар ЦК КПУ, народний депутат України Леонід Кравчук.

Перед першим пленарним засіданням ми – І. Драч, Д. Павличко, Б. Горинь і я – йшли до Верховної Ради реєструватися. По дорозі зустріли Леоніда Макаровича – прямував він після обіду на службу в ЦК. Ми його зупинили, привіталися, він охоче став до розмови з Драчем і Павличком – давніми опонентами з часів організації РУХу, познайомився зі мною і з Горинем.

«Куди це РУХ так організовано манджає?» – запитав Кравчук.

«Створювати проти вас опозицію», – відказав, посміхаючись, Драч.

«В нормальному парламенті повинна бути опозиція, – серйозно мовив Кравчук і тут же додав жартівливо: – Але ви, Іване Федоровичу, не можете скаржитися, що я не спричинився до створення РУХу».

«Повік будемо за вас молитися Богу».

Така фривольна розмова не вдовольнила Богдана Гориня, і він спитав навпоперек:

«Леоніде Макаровичу, а як ви думаєте: коли парламент проголосить незалежність України?»

«О-о, – підняв палець Кравчук, анітрохи не розгубившись, – проголошення незалежності – діло дуже поважне, й до нього треба готуватися зважено й серйозно».

Хто з нас міг тоді подумати, що трохи більше, ніж за рік, саме він, Леонід Кравчук, проголосить на весь світ Акт Незалежності України?

Л. Кравчук, уже як голова Верховної Ради, часто підходив до нашого ряду на розмову з Драчем: він весь час орієнтувався на РУХ. Може, це були хитрощі, адже Кравчук шахіст, але я нічого не побачив поганого чи підступного в тому, що недавно Президент задекларував готовність спиратися у своїй діяльності на РУХ. Жаль тільки, що розкольники через хворобливі амбіції вибили в нас можливість конструктивно впливати на Президента.

…Людське життя, а особливо політичне, – то самі випадковості, якими керує непізнана і незбагненна закономірність. Це Бог, Провидіння, від яких людство фатально залежне, і часто складається таке враження, що наша праця, боротьба, прогнозування, планування нічого не вирішують, все буде так, як записано в Божих книгах, тож можна спокійно вичікувати свою долю, що й роблять фаталісти і лінивці, не бажаючи знати того, що люди є інструментом вищої сили і що без участі людських рук і розуму вона матеріалізуватися не може, – ми завжди мусимо ходити із закоченими рукавами.

Тенденція значної частини демократичного блоку депутатів, що закликала не входити в державні комуністичні структури, бо тим самим ми підтримуватимемо ворожу систему, яка без нас повинна сама себе зжерти, була глибоко помилковою і, на щастя, в діяльності опозиції не домінувала. 5 червня 1990 року на зібранні у приміщенні Верховної Ради була створена наша опозиція, яка назвала себе Народною Радою, головою ж обрано Ігоря Юхновського. Такої динамічної організованості не чекали від нас партократи, і сам Голова Верховної Ради Володимир Івашко, обраний комуністичною більшістю, був вельми стурбований, коли депутат із Житомира Яків Зайко оголосив з трибуни заяву про створення Народної Ради.

Зал завирував, один за одним вибігали до трибуни завідуючий відділом ЦК КПУ Микола Шульга, секретар Миколаївського обкому партії Володимир Матвєєв, перший секретар Чернігівського обкому Василь Лісовенко – вони, призвичаєні до тоталітарних порядків, вимагали ні більше ні менше як зняття з депутатів, які підписалися під заявою, імунітету; проте Івашко збагнув, що цей лямент нині застрашуючої сили вже не має, тож для заспокоєння, уповаючи на те, що меншість ніколи в радянському парламенті не буде мати права меншості, запропонував надати представникам Народної Ради квоту у Президії, яка відповідала б кількісному відношенню опозиції супроти всього складу депутатського корпусу: нам було виділено сім місць.

Це була велика перемога, хоч крайні праві депутати – Ірина Калинець, Степан Хмара, В’ячеслав Чорновіл, Богдан Бойко та інші – вважали згоду Народної Ради на запропоновану квоту’ зрадою національних інтересів, вони ж таки не допустили, щоб Олександр Ємець балотувався на посаду Другого заступника Голови Верховної Ради, і це було катастрофічною помилкою. (Двома роками пізніше Степан Хмара зірве можливість обрання того ж Олександра Ємця головою Служби безпеки України – ось яке державне мислення у людини, яка випадково – а може, й закономірно, якщо брати до уваги ембріональність нашого державного життя – спливла на поверхню політики).

Уявімо лише на хвильку, що з пропозиції Івашка ми б не скористалися і не послали своїх представників у Президію Верховної Ради: чи була б після провалу гекачепістського путчу заборонена в Україні комуністична партія, розпуск якої оголосила саме Президія, в якій на бік демократичної меншості перейшли комуністи – перелякані, а дехто й прозрілий.

Сильних мужів делегувала Народна Рада в Президію – Д. Павличка, І. Юхновського, О. Ємця, Л. Танюка, В. Яворівського; помилилася тільки на одній кандидатурі, і то тяжко.

Я говорив Драчеві, що ця людина мені не подобається, – надто беручка й нахабна, та мене ніхто не хотів слухати, адже не хто інший, а Олександр Коцюба допоміг як юрист Володимиру Яворівському виграти політичний судовий позов з комуністичною газетою «Правда Украйни» – Коцюба зарання завойовував довір’я.

Добре пам’ятаю, як він прийшов на засідання Народної Ради і голосно заявив, що здав партійний квиток і назавше порвав з комуністами. Йому, звичайно, всі повірили, але ж подумалось мені: чому він так ревно афішується, чому ніхто більше про подібне не заявляє, адже серед нас принаймні половина колишніх членів компартії.

Ми дружно обрали Коцюбу членом Президії, і на це найбільше розраховував Івашко: буквально за місяць депутат-дворушник, людина без будь-якої моралі, спонукав заарештованих молодих хлопців Миколу Бердника й Андрія Духовникова, які 22 квітня 1990 року поклали до пам’ятника Лєніну вінок з колючого дроту, покаятися, надламавши цим самим їм хребти (та випростаються хлопці, вини їхньої тут немає), а потім вийняв з шухляди нібито зданий партквиток, був обраний делегатом на останній з’їзд КПУ і став, зрештою, найзатятішим ворогом Народної Ради, як це і личить справжньому яничарові.

Я не бачив у своєму житті більш підлої й послідовнішої у своєму запроданстві людини: Коцюба зовсім не реагує на образи, прилюдне ганьблення, свист натовпу, прокльони жінок – ніби та повія, якій плюють в обличчя, а вона каже, що то манна божа. Один лише раз заволав він у Верховній Раді (і пошкодував потім), вимагаючи, щоб Лесь Танюк попросив у нього вибачення за образу. Танюк здався, вийшов за трибуну і сказав:

«Я перепрошую за те, що обізвав Коцюбу політичною проституткою, і при цьому прошу пробачити ще й Володимиру Іллічу, який такими ж словами обізвав Троцького».

Після арешту в Москві гекачепістів і створення при Верховній Раді комісії з розслідування участі посадових осіб у ГКЧП Олександр Коцюба прийшов на засідання Народної Ради, відкликав набік Михайла Гориня і запропонував йому послуги: він має компрометуючі дані на деяких депутатів. Горинь з огидою прогнав його, тож Коцюба й донині виходить за трибуну й шельмує Раду і навіть самого Президента.

Отакі-то закономірні випадковості…

Я не підтримую поки що ідею дострокового розпуску парламенту – боюся небезпечного політичного вакууму, та коли у Верховній Раді займає високу посаду О. Коцюба, коли такі відверті вороги України як М. Башкіров, М. Багров, В. Терехов, В. Рева, А. Корнєєв, С. Остроущенко, О. Чародєєв, які голосували проти Декларації про суверенітет України, проти Акта Незалежності, проти державного прапора і герба, є членами українського парламенту, то хочеться те випадкове для незалежної України політичне зборище розігнати нагайкою з приміщення Верховної Ради, як гнав Ісус міняйлів з храму.

А випадково чи не випадково втік Володимир Івашко до Горбачова в Москву? Не знаю. Я тільки не можу зрозуміти тих комуністичних приреченців типу Івашка, Гуренка, Мороза, які зробили ставку на скомпрометовану партію, що вже розвалювалася на очах, і донині сповідують скомпрометовані у всьому світі комуністичні ідеї.

А випадково чи не випадково став Леонід Кравчук Головою Верховної Ради? Теж не знаю. Але ставки на комуністичну партію Кравчук не робив, і тому обрання його Президентом було закономірне. В нинішній складний для держави час потрібен тільки такий керівник, який має здібності лоцмана і вміє виминати підводні рифи. Я впевнений, що при іншому президентові вже б горіла Україна…

А випадково чи не випадково була ухвалена Декларація про суверенітет України саме під керівництвом Івана Плюща, коли попереднього Голови Верховної Ради вже не було, а нового ще не обрали? Так чи не так, але безсумнівним є те, що в той момент тільки при Іванові Плющеві – суворому й гнучкому керівникові – могла бути ухвалена Декларація. Я й досі не можу збагнути, в який спосіб та чотириденна війна між роз’юшеними, мов гнізда ос, депутатами могла закінчитися прийняттям такого документа.

Пам’ятаю: ми стрімголов збігаємо на майдан до народу, обнімаємося, плачемо, а Іван Степанович трюхикає собі східцями вниз і бурчить під ніс: «Тільки Плюща тепер ніхто не знає, тільки Плюща…» Ми беремо його під руки, виводимо на площу, а там – грімке «слава Плющеві!» (вчора ще було «ганьба!»), й Іван Степанович втирає очі…

І вже не з насмішкою («виключіть другий мікрохвон», «ну, не нада, не нада», «самольот або ж літак уже приземлився»), а з добродушністю передаються з уст в уста мовні «перлини» й жарти Плюща:

«Хай почують люди і депутати»; «Ви не думайте, депутат Воробйов, а слухайте і голосуйте»; «Депутат Заяць, чого ви бігаєте по залу, це ж не в лісі»; «Депутат Корнєєв, не хвилюйтеся, голосуємо поіменно, всі засвітяться, не бійтесь»; «Так кажу вам: буде „різне“, і гарантую, що кожен виступить першим»; «Шановні депутати, держава наша щойно народилася, а ви хочете, щоб вона вже була збудована, – таж дитина у шість місяців не тільки не співає, а й нот не пише».

У червні 1990 року ми обирали Першого заступника Голови Ради Міністрів К. Масика. Володимир Яворівський запропонував, щоб Масик був одночасно заступником з питань чорнобильської катастрофи. В. Черняк підійшов до мікрофона: «Вся наша економіка – катастрофа, а тому Перший заступник має бути заступником з питань економіки». – «А освіта – не катастрофа?» – шарпнулася Ірина Калинець. Я вигукнув з місця: «Пропоную, щоб Перший заступник був заступником з питань катастроф!» Іванові Степановичу стало досить хайдеру, і він зігнав злість на мені: «Іваничук, не вигукуйте дурниць, а голосуйте!»

Парламентські фрашки можна б цитувати й цитувати. їх записує депутат Дмитро Чобіт, має вже цілий том, і я дотепніші порекомендував до друку в журналі «Дзвін».

Але немає серед них чомусь жодної фрашки про депутата з Вінниці його преосвященства Саввіна-Агафангела, цього кагебіста в рясі, за повелінням якого знищено, ніби в часи середньовічних відьомських полювань, безцінний орган у вінницькому Домініканському костьолі, заходами московського патріархату перейменованого на Преображенський собор.

Я зіткнувся з Агафангелом на Першій сесії, коли він, високий служитель церкви, продекламував з трибуни панегірик войовничому атеїстові Володимиру Івашкові й облив брудом греко-католицьку церкву. Після мого виступу проти Агафангела народ, який день у день обступав Верховну Раду, прозвав його Юдою.

Повертається митрополит – у чорній рясі й білому клобуку з пелериною – з обіду й ніяк йому не обминути людського стовповиська, який скандує: «Юда, Юда, Юда!», – а він хреститься й огризається вголос: «Это царство хама…. твою мать!»

Депутат Ярослав Кендзьор, який ніколи не розлучається з відеокамерою, зняв з балкона і передав потім по телебаченню цікаву сцену: сидить собі на засіданні його преосвященство й рахує гроші – складає в рівні стосики карбованець до карбованця, троячку до троячки, десятку до десятки – ось тобі весь духовний світ народного депутата в митрополичому облаченні! Скажіть мені, це випадковість, що такого обрав наш народ, чи фатальна закономірність?

А ще спіймав його Кендзьор на гарячому: останнього тижня Великоднього посту Агафангел з компанією пив у ресторані коньяк і закушував буджениною.

«Ваше преосвященство, – вигукнув вражений Ярослав, – нині ж Страсний четвер!»

«Для прохвоста нету поста!» – відказав підпилий митрополит.

Що ж, Агафангел став прототипом одного з моїх героїв у «Орді».

Коли Головою Верховної Ради обрали Леоніда Кравчука, всі ми відчули, що є серед партократів сили, які добре відчувають політичну перспективу. Тоді, коли Івашко й Гуренко так необачно робили ставку на комуністичну партію, Кравчук складав продуману, хоч не завжди безпомилкову, свою програму, – і коли вже пішло на парламентські фацеції, то я зацитую кілька висловів Леоніда Макаровича – не для насмішки чи дружнього шаржування, а з тієї причини, що вони якоюсь мірою характеризують його сутність – хитрого, мудрого, обтічного, впертого і не завжди послідовного політичного діяча:

«Критику приймаємо, а пропозицію відхиляємо як таку, якої нема»; «Все можна, тільки не буде такої можливості»; «Хай буде нонсенс, аби було ясно…»

Ви щось зрозуміли? Напевне, ні, зате Кравчук добре знає, що говорить і чинить. Боюся тільки, аж тремчу, щоб він, бува, не перехитрив себе самого.

Колись, як уже забудуться нинішні політичні пристрасті, єднання і чвари (я детально їх фіксую, а, напевне, хтось подібне робить ще докладніше, щоб нинішній корінний перелом в історії, коли розпалась остання в світі імперія і народилися вільні держави, залишився-таки живим у пам’яті людей), і Українська держава займатиметься вже не своїм становленням, а нормальним державним життям, коли поняття «патріотизм» не буде асоціюватися з кров’ю, катуванням, тюрмами, підпіллям і розчуленими сльозами радості, а з національним виробництвом, торгівлею, менеджментом, наукою, мистецтвом, і ці чинники приноситимуть в Україну матеріальне і духовне багатство; коли меркантильність і міщанський достаток ні в кого не викликатимуть осуду, а навпаки – активне зацікавлення; коли збудеться нарешті мрія Хвильового про те, що не лише у війську, офіційних установах і навчальних закладах будуть спілкуватися державною українською мовою, а й грабіжники і проститутки визнають її натуральним для своїх професій і побуту засобом спілкування; коли вищою метою нашого громадянина буде не готовність вмерти за Україну, а спокійно і сито жити в ній; коли праця стане потребою, а не тільки засобом виживання або спушеним згори обов’язком, – одне слово, коли ми станемо подібними до інших цивілізованих народів світу, навіть тоді пам’ятатимуть наші нащадки подвиг студентів восени 1990 року в Києві, який, коли взяти їхню готовність прийняти мученицьку смерть, – дорівнював хіба що відчайдушності героїв Сенатської площі або лицарів Зеленого поля під Крутами.

Народні депутати, які зайняли в парламенті бастіон опору проти комуністичної камарилы, виявились безсилими. Ми вставали й демонстративно виходили із залу засідань, виймали дискетки й не голосували, блокували трибуну, стягали з трибуни депутатів, які надто відверто плювалися на Україну шовіністичною отрутою, атакували стіл президії, і навіть міг собі дозволити Степан Хмара вигукувати, пориваючись до Голови Верховної Ради Леоніда Кравчука: «Льоня, ти мене попам’ятаєш!»

Незважаючи на нашу самовідданість і організованість, ми не мали сил зняти з посади Голови Ради Міністрів Віталія Масола, який запропонував Верховній Раді державний бюджет, котрий понад дві треті національного продукту делегував Москві. Такого грабунку не було й за Брєжнєва: Москва через своїх сатрапів, подібних Масолові, поволі, зате впевнено затягала на шиї України петлю – союзний договір, і ми знали, що комуністична більшість українського парламенту прийме його з таким самим ентузіазмом, як приймала високу гостю Маргарет Тетчер, котра викликала в них велику радість прирівнянням України до Каліфорнії. Нагодовані раби страшніші й мерзенніші за окупантів.

У ті дні я почувавався морально пригнобленим. Я інакше уявляв собі роботу в парламенті. Втішався ілюзією, що за п’ять років відносної демократії і гласності УРСР стала вже хоча б приблизно цивілізованою республікою, в парламенті якої повинні дотримуватися елементарних норм співпраці різні політичні групи, люди різних поглядів. Де там! Ми уперлися в стіну партократії, яка становила у Верховній Раді більшість і була не те що не цивілізована, навпаки – наглухо запрограмована демагогічною більшовицькою ідеологією, котра пішла від Леніна – Сталіна і загартувалася в горнилі хрущовщини, брєжнєвшини та і сусловщини, – комуністи не змінилися ні на йоту… Я думав, що в новому парламенті демократична меншість матиме свої права як у нормальних парламентах світу, де однаково шанований кожен його член, захищений статусом депутата. Все це було моєю наївною ілюзією: комуністична більшість, т. зв. «група 239», як виявилося, не знає правил парламентського співжиття, не хоче їх знати, і я зрозумів, що зробив велику помилку, давши згоду балотуватися кандидатом у депутати до Верховної Ради УРСР, – витрачений у парламенті час я зміг би використати з незмірно вищим коефіцієнтом корисної дії – як письменник і голова Товариства української мови. Не знав я ще тоді, скільки матеріалу для творчості дасть мені перебування серед парламентської комуністичної орди…

Напевне, багато кого мучили такі самі сумніви, і не в одного депутата опускалися руки… І тут перед знекровленою нацією несподівано з’явився могутній донор – молодь.

Будуть потім комуністи звинувачувати нас, докоряти, соромити за те, що ми, батьки, так безсердечно спровадили своїх дітей на муки і смерть, а нам буде соромно не від їхніх докорів, а від того, що ми нічого про підготовку студентської акції не знали, що молодь боялася нас, заражених страхом і контрольованих надмірною обережністю, і навіть не посвячувала у свої наміри.

А якщо по правді, то ми молоді зовсім не вірили, вважали її зіпсованою неволею і надмірною опікою батьків; на студентські спроби гуртування в товариства дивилися поблажливо і з певною осторогою – щоб чого необачного не учверила; старше покоління, увірувавши у свій життєвий досвід, забуло, що будь-яку революцію здійснювали не батьки, а діти, що на барикади йдуть не старі, а молодь, і що кабінетними дискусіями ніхто ще не розрубав політичних вузлів.

Ми ж таки знали, що у Львові створилося Студентське братство, а в Києві – Українська студентська спілка, ми ж бачили на вулицях страйкуючих студентів під час передвиборної кампанії, але чи РУХ, ТУМ, УРП хоч пальцем кивнули, щоб залучити до спільної роботи студентів?

Протягом усієї Першої сесії, якщо не брати до уваги прийняття Декларації про суверенітет України, вели ми в парламенті безплідні й затяті дебати про відставку Масола, про недопустимість підписання союзного договору, про забезпечення українським юнакам служби в армії на території України, а київські і львівські студенти створювали в той час таємні склади наметів, теплих речей, дерев’яних щитів – і все те на початку жовтня сто п’ятдесят студентів винесли разом на голубий граніт біля пам’ятника Героям жовтневої революції (нині майдан Незалежності), поставили намети, відгородили майдан щитами, почепили на чола пов’язки з написами «Я голодую» і виписали на гігантському плакаті всі названі вище вимоги.

Місцева влада, Верховна Рада, Київ, Україна і весь світ були шоковані: що ж буде, хто переможе, невже влада поступиться перед студентами, а якщо не поступиться, то що станеться в краю, коли студенти почнуть вмирати і самоспалюватись?

Біля містечка голодуючих день у день стояв кільцем народ, не допускаючи до щитової загорожі ні міліцію, ні провокаторів, яким один раз вдалося закинути між намети димову шашку; незабаром, ніби спам’яталися, почали голодувати й депутати. На п’ятий день голодування перший секретар ЦК КПУ Станіслав Гуренко влаштував широкомасштабну провокацію…

Для великого ганьбища і сміху зібрав у Палаці «Україна» немічних інвалідів другої світової війни, похилих ветеранів комуністичної партії, щоб вони після конференції, на якій одностайно було засуджено голодуючих «екстремістів», пішли походом від Палацу «Україна» до «Героїв жовтневої революції» – через голодуюче містечко, змітаючи його при тому, – й поклали до стіп Леніна квіти.

Я стояв тоді на Хрещатику серед незчисленного натовпу людей і спостерігав видумане Гуренком ганьбище. Старі і немічні, обдурені й бідні, на милицях і в інвалідних візках комуністи-ветерани несли й везли портрети Леніна, плакати, на яких засуджувався український буржуазний націоналізм і голодуючі діти, які зважили своїм життям для України; ветеранів було не більше трьох тисяч, а на захист голодуючих студентів вийшло понад п’ятдесят тисяч киян, які не пропустили жалюгідну процесію й близько до наметів; двоє старушенцій обійшли містечко й поклали квіти до підніжжя пам’ятника Леніну – і саме тоді відбувся крах комуністичної партії. Не голодуючі студенти і не галичани, яких немало стояло на тротуарах, а зрусифіковані кияни, росіяни і євреї дружно закричали вслід старим більшовикам, які рушили – бо мусили – колоною у бік Дніпра:

«Идите в своє светлое будущее и больше не возвращайтесь!»

Я був би вдячний Гуренкові за цю «патріотичну» акцію, якби не шкодував людей, які чесно проливали свою кров на фронтах другої світової війни. Гуренко ж не шкодував…

Це була велика перемога. Акція студентів не тільки гальванізувала революційну ситуацію в Україні, а й виявила слабкість комуністів і їх антилюдяну сутність. Один за одним, втрачаючи витримку, виступають депутати-комуністи з ганебними заявами. Депутат із Миколаєва М. Башкіров вигукує саркастично на зібранні «групи 239»: «Не волнуйтесь, все это скоро кончится, но сколько трупов будет, сколько трупов!» Депутат від Криму В. Рева з парламентської трибуни закликає випустити на голодуюче містечко танки: що ж бо інше означала пропозиція запровадити в Києві надзвичайний стан?.. А в Москві на з’їзді Верховної Ради СРСР депутат з Кобеляк, фальшиво розрекламований костоправ Касьян, видає крилату фразу, яка вмить облетіла весь світ і затаврувала навіки комуністичну «гуманність»: «И пускай голодают, нам будет больше что кушать!» (Не вірте, люди, пройдисвітові, не йдіть до нього лікуватись, це шарлатан, я був у нього із своїм хворим внуком, але навіть якби він був геній – не йдіть до лікаря з такою дикою, чисто більшовицькою «гуманністю»!)

На дванадцятий день голодування розпочалися страйки у всіх вишах України, політична криза наближалася до апогею – до голодуючих студентів прибув Голова Верховної Ради Леонід Кравчук. До нього на переговори вийшов студентський лідер Олесь Доній.

Ніколи не забуду: маєстатичний Кравчук наступає на худенького Донія, намагаючись здолати його психологічно – достоїнством першої особи. Доній мужньо витримує діалог з головою парламенту, непоступливо вимагає безумовного виконання студентських вимог, погрожує новими, не оголошеними ще акціями, та всі вже знають: серед голодуючих є сміливці, готові до самоспалення.

Кравчук зривається, він майже кричить, хоч йому властива залізна витримка:

«Я не боюся ані Бога, ані чорта – і вас не боюся!»

І раптом – голосно, як ніколи, – б’є годинник на хрещатицькій вежі, і весь народ на площі чомусь підводить голови до неба. А в зеніті щось повисло – якесь світляне коло. Літаюча тарілка, Голуб-Дух, Божий перст?! Хто це, що це, яка сила застерігає державного мужа перед непоправною помилкою, після якої – кров?.. Кравчук теж дивиться в небо, потім опускає голову і м’якне: призначає місце і час переговорів зі студентами.

Я почув на прес-конференції у Львові під час перезахоронення останків патріарха Йосипа Сліпого мудру відповідь Президента на немудре питання якогось журналіста: чому він не хреститься в церкві?

«Людина повинна осінити себе хрестом аж тоді, коли внутрішньо відчує Бога».

Можливо, те відчуття вперше діткнулося душі Леоніда Кравчука в критичну для народу мить на майдані Незалежності в жовтні 1990 року?

15 жовтня відбулася грандіозна демонстрація біля стін Верховної Ради. Міліція й омонівці були вже безсилі: голодуючі студенти зайняли із своїми наметами площу перед центральним під’їздом парламентського будинку. Того ж дня одна із студентських колон захопила Червоний корпус Київського університету. На другий день студентами було захоплено сім навчальних корпусів різних вузів Києва. У містах Західної України, а теж у Харкові, Запоріжжі, Донецьку виросли на знак солідарності з голодуючими студентами Києва наметові містечка. Страйки почали перекидатися у трудові колективи.

17 жовтня на вечірньому засіданні Верховної Ради було зачитано документ узгоджувальної комісії, в якому задекларовано виконання усіх студентських вимог.

У ці дні я розпочав писати свою «Орду». Студентська акція додала всім нам упевненості й рівноваги, в тому числі й мені. Я вмить зрозумів слабкість карликів, які осідлували нас упродовж століть, і відчув пекучий сором за нашу покору.

Мій Єпіфаній вчинив злочин мовчання в Батурині, дивлячись на страшне диявольське дійство, і за цей злочин мусив бути покараний. Мій Єпіфаній – це я і весь мій народ; ми повинні відбути покуту за свідому й несвідому мовчанку на оргіях, шабашах і Варфоломіївських ночах окупантів.

Такими злочинцями, як Єпіфаній, були ми всі. Вся наша нація була злочинною супроти себе самої. Ми героїчно гинули в Батурині, ми терпеливо вмирали під час голодомору в 1933 році, ми покірно йшли у підвали НКВД, і нам стріляли в потилиці… Тож коли має каятися Єпіфаній за те, що не вп’явся зубами в горло Меншикову, то чому не маємо каятися ми, винні не в тому, що впустили більшовицьку орду на свою землю, – сил не було зупинити, а в тому, що в душу впустили і вдовольнилися тихим і ситим рабством.

Хто ж ці люди – серце мені крається! – що прийшли з Чернігівщини, підкуплені першим секретарем Чернігівського обкому партії В. Лісовенком – його консервами, відрядженнями, готелями і ковбасою, – пікетувати Верховну Раду після студентської акції? Таж українці. Ярим залізом випікатиме історія з їхніх душ ганебні чужинецькі слова, виписані ними на транспарантах: «Долой парад суверенитетов!», «Отстоим имя и дело Ленина!», «Наш колір червоний, вибір соціалістичний!», «Не треба мені Бандери, хочу сала і мадери!» Яку покуту їм, обдуреним і без вини винним, задасть Господь?

Студенти відкрили мені очі, і я вперше побачив перед собою безсилу орду – її частину, але докупи зібрану в кількості 239 чоловік в одному залі, і мені стало дивно й соромно, що я терпів їх усе життя, що вони їздили на мені, як карлик Єрмолай на Єпіфанію; вони їздили на нас усіх; ми, як могли, скидали їх, як могли – обминали, втікали від них, обдурювали, вдаючись до хитромудрих підтекстів, змальовували їх, але ж боялися – нікчем!

Я вирішив проаналізувати стан людини, яка, вчинивши гріх мовчання, мусить каятися й шукати дорогу до Храму своєї душі; я вирішив показати все наше суспільство, до якого увірвалась орда бездуховності. Хай мій твір очистить мене самого в цей святий момент, коли я ступив на поріг незалежності своєї держави.

На порозі незалежності нашої держави став український народ під час студентської революції. І вже ніхто не міг зупинити волі українського народу до самостійності. Ще будуть арештовані й побиті депутати, і тяжко помилиться Леонід Кравчук, даючи дозвіл на арешт Степана Хмари після інспірованої авантюри в підземному переході на Хрещатику 7 листопада 1990 року, проте ця помилка державно вишколить майбутнього Президента. Ще виступить в українському парламенті генерал чужинецької армії Мойсєєв і скаже: «Я пекусь не о карьере своей, я сегодня пекусь о государстве российском» і буде висвистаний Народною Радою з трибуни; ще влаштує маршал Язов у Галичині кам’яний геноцид – позриває динамітом пам’ятники дивізійникам під Бродами, Степанові Бандері – аж двічі – на його батьківщині біля Калуша, Євгенові Коновальцю в Зашкові на Львівщині; ще генерал Варенников шантажуватиме Голову Верховної Ради Кравчука, щоб став на бік ГКЧП, – і всі три високорангові солдафони опиняться згодом у тюрмі. Ще приїде до Києва емісаром від Горбачова президент США Джордж Буш і буде переконувати українських парламентаріїв, що Україні найкраще залишатися в СРСР, а ми з депутатом Олесем Шевченком розгорнемо перед його ескортом синьо-жовтий прапор, засвідчуючи нашу непорушну волю до незалежності, і він таки привітає нас розчепіреними двома пальцями, побажавши нам перемоги. Ще багато труднощів перенесе наш народ, але ніхто ніколи вже не примусить його повернутися в тихе рабство, у підданство нікчемним карликам. Ніхто і ніколи – бо маємо таку героїчну молодь, яка готова піти за Україну на смерть.

А втім, на смерть не доведеться йти. Народи вже зрозуміли, і втямлять це й найдосвідченіші майстри імперії, дивлячись на вищерблений, глухий і мертвий цар-дзвін біля Кремля, який символізує мертвотність імперії: немудро зливати малі дзвони в один великий, бо чим більше дзвонів – тим краша гармонія, – ходитимуть вільні люди в музей, що виросте на місці московської тюрми, й дивитимуться на витвір манії великості, яка є менша малості.

23

А що ж – література? Де вона? Де та духовна субстанція українського народу, яка зберегла нашу національну потенцію, виховала нас, дала незнищенну зброю – мисль – і привела до будівництва незалежної держави? Залишилася за шелом’янем історії непотрібною для вжитку і стала тільки джерелом пізнання, до якого звертатиметься дослідник нашого державного становлення, а новітньому шанувальникові культури – нецікава, байдужа, нестравна? Де та модерна література, яку б мала народити молода держава?

Дивлячись на нинішній вакуум у красному письменстві – адже за сім років боротьби за демократію не з’явилось в Україні жодного поважного прозового твору, та й у поетичний дзвін ніхто не забив по-великодньому, – хочеться вигукнути вслід за Лессінгом і Франком:

«У нас нема літератури!»

У нас нема літератури майбутнього… А чи правда це?

Ні. Бо не можна розділювати борозною, ніби озимину від ярого посіву, літературу давню й новітню, традиційну й авангардну, заангажовану і самодостатню, недержавну і державну, бо в надрах класичної (хай так назву досьогоднішню вартісну літературну продукцію) ми не встигли не те що дослідити, а навіть побачити в ній нормальний модерн, зайняті пошуками найнеобхіднішої зброї, і мусимо тепер перед нашими дітьми признатися, що небагато знаємо про поетику Т. Шевченка, бо коли, наприклад, цитуємо, немов лозунг, останню строфу з поезії «І Архімед, і Галілей» («І на оновленій землі врага не буде, супостата»), то естетично-філософського коду перших строф не розуміємо зовсім і навіть не намагаємося зрозуміти; що про секрети поетичної творчості Івана Франка не маємо зеленого поняття, бо наша невольнича буденність винесла на поверхню Франкової ріки, немов глушену рибу, не так щоб найслабші, а злободенні на час їх написання і зовсім не актуальні для нинішнього дня твори; що драматургію Лесі Українки ми залишили майбутнім зарубіжним дослідникам, а самі розчулено втішаємося зовнішніми звабами «Лісової пісні», не занурюючись у філософію твору хоча б до такої глибини, як це спробував зробити у своїх працях Драй-Хмара…

Та що говорити! Ми пережували доступного нам Богдана-Ігоря Антонича (слава Богу, що ніхто вже не знизує плечима, почувши, що «Антонич був хрущем»), а тих – складніших, урбаністичних – книжок поезій навіть не розкривали; заспівали до нудкості Василя Симоненка, і вже ніхто не втирає сльози на слова «вибрати не можна тільки Батьківщину», а за зовнішньою декларацією поета ховаються дві третини його поетичного айсберга; нині ж ми вже готові замусолити зовсім новітню поезію Ігоря Калинця – і то навіть не вниканням у тексти віршів, а славослів’ям, не розуміючи того, що поезія Калинця вимагає освоєння цілої ділянки філософської науки, фахівець якої мусить бути обізнаний з фольклором, міфологією, демонологією, теологією й образною системою європейської поетики.

Так що годі впадати у розпач: література майбутнього народилася в минулому, і не квапмося відривати авангардизм від традиціоналізму, як луску з тарані, бо скільки ж модерного знайдемо і в новелах Івана Керницького та Богдана Нижанківського, в поезіях Юрія Косача та Василя Барки, у знаменитій трилогії «Волинь» Уласа Самчука. Марна справа – роз’єднати ці дві категорії неможливо.

Звісно, ми ще переживемо баталії між посттоталітарними авангардистами (вони вже про себе заявили: Є. Пашковський, К. Москалець, Я. Павлюк, В. Портяк) і вчорашніми традиціоналістами, бо такі війни завжди виникають при зміні поколінь, а що вже говорити, коли приходить зміна суспільного ладу! Проте я заздалегідь хочу пригасити бурю у склянці води, бо із свого життєвого й літературного досвіду знаю, що жодної суперечності між традиційністю і новаторством література не повинна долати, а навпаки – поєднувати ці споріднені між собою категорії. Бо ж суперечностей і немає…

…Щойно мені до рук потрапила маленька, проте сконденсована в думках, стаття доволі молодого ще поета Павла Гірника, надрукована в «Літературній Україні»: погляди Павла на сучасні літературні проблеми майже ідентичні з моїми – то, може, я не помилився?

Чого ж ви, мовляв, розкричалися, письменники: ґвалт, пограбували, не дали паперу, пропав державний опікун, що робитимемо, гине література!.. Та невже ви хочете, щоб вам і далі викручували руки, щоб ви мусили і нині звеличувати, вихваляти, схвалювати – за добру, звісно, плату?

«Мені здається, – пише молодий поет, – що нормальна літературна ситуація – це постійна опозиція і шляхетна незалежність. І якщо нині хтось іще пише за інерцією, намагаючись пристосуватися до попиту, а хтось це діло полишив, бо не заробиш, то в майбутнє, абстрагуючись від сучасності, пишуть нині лише одиниці».

Я щасливий, що так точно, в цьому випадку, збіглися думки представників двох письменницьких поколінь. Я буду теж щасливий, якщо матимемо можливість зовсім відчужитися від держави і створити в ній, рідній і дорогій, незалежну державу мистецьку. І вже не будемо рівнятися на сусіда, не будемо страждати від комплексу: «в них менші утиски, то й література краща», самі будемо визрівати й самовивищуватись, самі будемо признаватися до своїх слабкостей, а не хтось нас присоромлюватиме за них, і в цьому знайдемо могутній стимул росту; ми з гордістю, а не фальшиво встилаючись, продаватимемо свої власні книжки і ніколи не затаїмо заробітку, а чи таки ж не признавалися вголос, скільки нам виплачувала за службу більшовицька держава, і звикнемо до того, що вже ніколи не будемо мати масового читача, бо й та масовість – коли в книжкових магазинах стояли читачі у чергах за історичними романами, якого б штибу вони не були, – свідчила не тільки про голод на інформативну літературу, а й про невибагливі естетичні смаки.

Відходить у минуле час масових захоплень кожним словом, яке прославляло Україну, кожною стрілецькою піснею – тим безконечним вставанням на концертах, коли люди втрачали орієнтацію, де гімн, де реквієм, де молитва, а де звичайна, часто банальна, проте насичена національним пафосом пісня; минає час розчулених сліз і обов’язкових вишиванок на патріотичних імпрезах, сардачків, кептарів, запасок, опинок – все це було натуральне колись у побуті, але ж змінилися часи, а з ними й зовнішній декор, і, знаєте, – я не можу бути впевнений у психічній врівноваженості юнака, який ходить буднього дня по місту в шароварах, у кунтуші, з «оселедцем» і бутафорною шаблею при боці.

І мені довелося пережити перелом. Після «Мальв» я призвичаївся до миттєвої популярності будь-якої моєї книжки й мені було дивно й гірко, що «Четвертий вимір», який я вважаю найкращою своєю працею, досить поволі зникав з полиць книгарень; я й сьогодні чекаю голосного визнання «Орди», і таке дороге мені кожне добре слово про цей роман; кудись пропала самовпевненість, і я думаю: що за причина, що роман «Мальви», який за художнім рівнем стоїть нижче багатьох моїх інших творів, залишився і на сьогодні неперевершеним серед моїх книг у популярності? І розумію: цей роман через свою фольклорність належить до масового мистецтва, а «Четвертий вимір» і «Орда» наблизились до елітарного. Тож коли я бачу, що «Орда» все-таки розходиться, – радію зростанням смаків у читацької публіки і втямлюю, що романтизм, який наскрізь проймає «Мальви», відживає в часі: письменник повинен говорити нині читачеві непідфарбовану і гірку правду.

Один учитель на презентації «Орди» в Дрогобичі спитав мене, як він має пояснити учням те моє ганьблення власного народу, яке я дозволив собі у романі: чи може бути дитина горда за своїх предків, які розпродували на базарі зброю й осквернювали церкви, хліб-сіль підносили завойовникові, обливали брудом своїх звитяжців, проголошуючи їм у храмах анафеми, і що я, власне, проповідую: славу чи ганьбу нашій історії?

То я відповідаю… Прости мені, мій народе, що так жорстоко вишмагав тебе за тяжкі гріхи твої, – ти заслужив панегірика, величного пеану за свої страждання і за те, що так мужньо їх переніс. Нема тобі рівного у світі добротою, працьовитістю і терпеливістю. Але яким ти станеш, опинившись господарем у своїй хаті, не усвідомивши своєї гріховної вдачі, – далі таким невідпорним, слабким і схильним до відступництва, далі – поступливим, покірним перед ворогом і незгідливим у своїй сім’ї?

Ми маємо унітарну державу, проте самі дробимося на партії, мов ряска на воді, з’їдаємо один одного заради своїх амбіцій; отримавши можливість вільно молитись Богові, ми осквернюємо храми сварками і бійками, доводячи один одному, чий обряд справедливіший; ми вигадуємо нові релігії, які стають прихистком для безбожників і пройдисвітів, і віримо лжепророкам та баламутам типу Лева Силенка з його рунвірою і Олеся Бердника з його так званою Духовною республікою й поволі починаємо миритися з тим, що талановитий колись поет Борис Олійник став нашою національною ганьбою. Йдеться тут не тільки про зраду друзів, України, а й про огидну зраду нашого ворога, із жмень котрого він два роки дзьобав крихти у Кремлі, а потім, потоптавши всі засади шляхетності, виставив його світові на глум, кинувши тим самим тінь подлості на весь наш народ.

Йдеться про «бестселер» Б. Олійника «Два роки в Кремлі». Автор, застрягнувши по вуха у хворобливій містиці, виставив М. Горбачова в образі апокаліпсичного звіра. І що ви думаєте – осуджує його не за трагедію у Тбілісі, вільнюську кров, користолюбство чи апологетику оновленої більшовицької імперії… Де там – називає його сатаною за те, що спохвату, ненароком розвалив більшовицьку імперію, в якій так добре жилося Б. Олійникові: вона ж дала йому всі можливі премії та найвищі звання, – і глузує московська преса на весь світ з хохла, який хотів до всіх пристосуватися, щоб мати кругову поруку, й пошився в дурні… Не турботи про молоду українську державу проймають колишнього відомого українського поета – лише розпач за імперією і страх перед волею. Що ж, яничар завжди боявся свободи, він не знаходить пристанівку серед рівного народу, який виборов для себе волю, а тому в боротьбі з нею не дотримується елементарних засад моралі й етики.

Отаке-то… Мусимо врешті-решт сказати собі правду в очі – які ми є, і станьмо після цього кращими!

…Недавно до мене в залі Верховної Ради підійшов депутат із Слов’янська – директор арматурного заводу Володимир Новиков – і сказав ламаною українською мовою:

«Спасибі, Романе Івановичу, за „Орду“. Я зрусифікований українець, чого ніколи не усвідомлював. Аж тепер… Я зрозумів ваш твір, але ніколи не думав, що те розуміння буде таким болісним».

Може, варто було написати «Орду» для одного лише Новикова?

А ось яку записку без підпису я отримав на презентації «Орди» в Мостиськах:

«Пане Романе, мені глибоко імпонують ваші думки про наше „духовне ординство“ – „малість душі“. Ваша книга необхідна саме зараз – на початку українського державобудівництва. Лякає нинішнє ординство, коли карлики рвуться до влади, хоча б найменшої. Вони страшні, ті наші карлики із своєю хохлацькою психологією… Хай ні ваша книга, ні мої думки не виглядають національним самоприниженням. Ми повинні вибратися нарешті із хохлаччини і шароварщини».

Оце і вся моя відповідь шановному педагогові з Дрогобича.

А ще хтось може мені закинути, що я в своїх спогадах ані разу не згадав добрим словом росіян. Чи маю за що? Хто – хоча б один із всіх моїх знайомих російських письменників – сказав мені, що я маю право на незалежність так само, як вони? Жоден. Навпаки, прозаїк Юрій Сбитнєв позаминулого року у Коктебелі аж на крик зірвався в розмові зі мною і Павлом Мовчаном через те, що ми не згодні були з його ідеєю нового союзного договору, який мало чим відрізнявся від горбачовського: «Ну как вы не понимаете, что нам нельзя жить отдельно!» Я розумію: вам, пане Сбитнєв, буде тяжко жити без нас, зате нам – у сам раз!

Це ж вони, російські інтелектуали – члени редколегії московського журналу «Дружба народов» – так озвіріло напали на головного редактора Олександра Руденка-Десняка, який заслав у номер перекладену російською мовою «Орду», і заявили про можливість свого виходу з редколегії, якщо роман буде надрукований.

«Ну что поделаешь? Александр Руденко, надо сказать, держался до последнего и очень достойно в этой непростой для него ситуации (сам украинец из Чернигова, в чем его и упрекали); но младая поросль этой редколегии, не битая, не пуганная, полная сил и, казалось би, желания улучшить свой журнал – подняла такой вой, такой содом! Печатать покойников зарубежья или полупокойников – пожалуйста, этого бояться не будут, а напечатать современный горячий роман, который, без сомненья, стал бы в Москве бестселлером, – на это у них кишка тонка… Единственное утешение во всей этой ситуации в том, что роман имеет убойную силу, с чем вас и поздравляю. Политически было бы правильно и мудро в это нелегкое время напечатать „Орду“ в Москве, чтобы людям непосвященным стало понятно, в чем истоки наших сегодняшних неурядиц, но мы плохие политики, в чем я убеждаюсь каждый Божий день».

Я вмисне зацитував майже весь лист моєї перекладачки, росіянки Інни Сергєєвої, щоб засвідчити, що і мені за моє письменницьке життя зустрівся таки тверезомислячий чесний росіянин, позбавлений імперського комплексу месіанізму.

Напевне, таких росіян є більше, але так рідко випадає з ними зустрічатися в наш постімперський час, коли не тільки росіян, а й багатьох українців, про що засвідчує хоча б книжка Б. Олійника про М. Горбачова, огортає розпач з приводу розвалу останньої в світі імперії.

Є вони – бо ось що пише росіянка Валерія Новодворська в статті «О национальной подлости великороссов» («Молодь України», 6/ ХІІ 1991 р.):

«Мы, русские, самые бездомные люди на земле. Мы убили Русь, сделав из нее империю. Мы – московская орда».

Тож чи не влучив я «в десятку», написавши цей останній свій роман?

* * *

5 вересня 1992 року.

О, який я безнадійний педант! Рівно рік тому розпочав свої щоденникові записи, спогади і роздуми, а нині вже вичерпався матеріал.

За тиждень розпочне свою роботу Шоста сесія Верховної Ради, буде вона дуже тяжкою, і ми ще раз переконаємося, що повної незалежності не маємо, що будівництво держави тільки-но розпочалося і на крихку самостійність України й далі чигають зграї чужоземних ординців і свої яничари. Повинен піти у відставку уряд Фокіна, а чи зуміємо сформувати кращий? Готується референдум про розпуск нинішнього українського парламенту, бо й не має він права – у своїй більшості антиукраїнський – очолювати Українську державу, але ж де гарантія, що мій скалічений манкуртством, мій розчарований у нас самих народ обере кращий парламент?

Моторошна тривога добирається до серця, я відганяю її: все буде добре, це наша вирішальна битва за волю, і ми її не програємо… За останнім соціологічним опитуванням, в Україні тільки одинадцять відсотків оптимістів – і я серед них. Я залишуся оптимістом навіть тоді, коли їх зменшиться до одного відсотка. А якщо ця моральна категорія втратить усі підстави для існування і чужа орда знову посуне на нашу землю, я не захочу більше жити в неволі: буду оборонятися і готовий загинути. Але й крізь це найпесимістичніше припущення пробивається промінь надії: якщо всі так вирішать, як я, то хто нас зможе здолати?

Я ставлю крапку на своїх спогадах. Не сердьтеся на мене ті, кому завдав болю, адже і сам себе не шкодував. Я можу бути не згідний з чиєюсь політичною тактикою, але ж нікого, хто щиро працює для України і в тій праці помилки робить, я не назвав відступником. Нація – це ліс, в якому все росте і все потрібне для лісу. Біймося лише зробити з нього парк – ми в парку вже жили, і скільки дорогоцінного життя безслідно пропало!.. Але в лісі водяться отруйні поганки, котрі швидко розмножуються: їх треба нещадно винищувати, щоб не довелося потім оздоровлювати або ж ліквідувати весь масив.

…1989 року я мав, з нагоди свого шістдесятиріччя, творчий вечір у театрі імені Марії Заньковецької – було людно, саме тоді народ обирав собі лідерів. Приносили мені пам’ятні подарунки, адреси, і, розглядаючи їх потім удома, я дуже здивувався, побачивши серед них гарно оправлену книжку з витиснутими золотими літерами заголовком: «Роман Іваничук. Смерть останнього яничара. Роман».

Я почав її розгортати, адже такої книжки не писав, – що за диво? Та вона не розкривалася і щось булькало в ній: була це хитромудра бутелька з коньяком, подарована львівськими політехніками; ми посміялися, спожили сім’єю трунок, і я поклав «книжку» на стелаж.

Зовсім забув про неї, а оце кілька днів тому мій старший внук Данилко підходить до мене, показує книжку й запитує з докором, чому я нічого не говорив йому про цей свій роман. Я пояснив хлопчикові, в чому справа, але він уперто не відступав: «Ти ще не написав, але мусиш написати таку книжку – „Смерть останнього яничара“!» І в ту мить я зрозумів, що ці спогади – не остання моя книжка. Я написав її, щоб знали нащадки, яке то було з нас за покоління, що винесло на собі весь тягар більшовицького ярма, скинуло його з себе й почало будувати незалежну державу. Я хотів дослідити, які ми були і які є, але не сказав, якими станемо.

Спасибі, Данилку, що підказав тему. Ще не вечір, я ще перейду через смерть останнього яничара – через останній свій роман – і стану на порозі новітньої літератури. А далі вирушать діти… Я напишу про кінець найтяжчого зла нашої нації, яким є відступництво заради вигоди і тихого рабства.

Поки це зло житиме в нашому національному організмі, доти не матимемо повної незалежності. Залишаться ще надовго злодії і вбивці, але яничар мусить загинути. Покруч, який за звання академіка зраджує націю, який за високе посадове крісло в парламенті окупаційної держави продає друзів, який проникає в довір’я самого імператора, радить йому, як краще загнуздати свій народ, і ганьбить екс-імператора за те, що не зумів цього зробити, – той покруч повинен умерти.

І умре. Не з докорів сумління, бо воно в нього відсутнє, а з розгубленості: яничарство стає в незалежній державі непотрібне, фах запроданства більше застосування не має, ганебний товар на світовому ринку втрачає попит – останній яничар випиває отруту.

Благослови, душе моя, Господа за те, що не відбирає ще пера з моїх рук!..

У моєму зеленому Трачі, на присілку Пиконеві, у тих трясовинах, де запалася під землю церква і ще сьогодні на Великдень гудуть у підземеллі дзвони, живе колонія чорних жовтобрюхих жабок-кумкаців, які весь день, якщо добре прислухатися, зрідка покумкують, ніби настроюють інструменти, підтягують струни. Так вони цілоденно працюють, щоб увечері міг заграти оркестр.

Треба мені вибратися в Трач: може, мої милі ладначі погодяться бодай один ще раз настроїти для мене цитру?

Книга друга

Мандрівки близькі і далекі

1

…І ось коли набубнявіла від холоду святвечірня зірка, стрімко розітнувши замерзлу повінь неба, немов випущена із пращі вогненна куля, досягне серпа місяця, який під Різдво доконче висне на небосхилі, сповіщаючи мир, – досягне і стане в його півколі подобою агарянського герба, наш батько, натхнений магією різдвяної містерії, вийде з-за святкового столу, звелить матері зав’язати в білий рантух мисочку з кутею та пригорщу пахучих балабух й ласкавим помахом руки зжене нас, наїджених, притихлих і вже сонних, немов горобенят з купи намолоченої пшениці, й тоді ми, полишаючи на всю ніч солодку втому дідухові, що захропів на покуті, випурхуємо із своїх сідал, вчувши нарешті батькове заповітне: «їдемо з кутею до бабусі!»

Бабуся, батькова мати, живе в Пилипах – нудному й неколоритному селі, що мріє в надпрутській низовині за п’ять-шість кілометрів від замаєного лісами, здибленого на горбах й поритого глибокими ізворами мого Трача; дорога до бабусі здається мені незмірно довгою, безмежною й тому такою заманливою: гай-гай, я аж потім, через гони літ, збагнув, що була та дорога довжиною в життя, на початку якої стояв хлопчик-пуп’янок, а на кінці її – старенька жінка, котрій ніхто вже літ не рахував. Я ще й нині мчу тим шляхом, на якому моя їзда розпочалася з батьком перед зірницею, й закінчую її вже на самому схилку розповнілого дня, замінивши вітцівські залубні на сани Мономаха; я щосили стримую свого коня, та він, невблаганний, не сповільнює швидкості, взятої ще на старті.

Запряжений у хомут, гостромордий, широкогрудий Сивко радісно форкає, чуючи дорогу; нашорошивши вуха, він косує оком на фірмана – мого батька, рветься, терпужиться, роздутих його ніздрів чіпляється іній, шкіра на ньому брижиться від холоду, Сивко поривається бігти, щоб зігрітися, й, почувши нарешті легке «вйо!», рвійно рушає з копит, мчить щораз то швидше й шаленіше, і я відчуваю ні з чим незрівнянну радість руху.

Сивко щирується для свого господаря – летить, вигинаючи хребет, він ще не знає, що цей добрий і люблячий фірман зажене його мало не до смерті на початку німецько-польської війни, щоб не реквізували – хай краще нікому не дістанеться, ніж має служити окупантам, та кінь таки вижив, і батько потім не раз клав його морду собі на плече, дивився йому в очі й просив прощення… Та до цього ще далеко: скороход Сивко витягає довгу, мов у лебедя, шию і чвалує все швидше; на закрутах залубнями заносить аж до фоси, радісно тоді скрикують позаду сестра і брат – це ж так цікаво – перекинутися в перину снігу, а відтак виборсуватися з пуху й чіплятися саней в шаленому нестримі, та править упряжкою досвідчений фірман: виструнчуються полози, мов дві стріли, й полишають за собою спресований слід, що виблискує до місяця; я тулюся на передку до батька, скрикую раз у раз від захвату й благаю, мов Фаетон Феба, дати хоч на хвильку віжки в руки, проте обачніший за Феба батько править сам – і ми занурюємося в темінь розколядованої ночі.

Бабуся нас чекає. Вона весь вік виглядає своїх трьох синів. Передовсім найстаршого, улюбленця Михайла, за яким божеволіла, коли його асентерували до війська на початку Першої світової війни; розум тратила з жалю, бо ж твердила водно сільська вчителька Юлія Шубертівна, що виросте з Михася великий чоловік, а тут: куля ж не вибирає, впасти може наймудріший у селі хлопець, в найбіднішій хаті народжений. Гарну поставу мав Михайло і здібності до науки неабиякі, вчився у Львівському університеті – і от забрали, тільки його й бачила бабуся. Ноги з туску їй відняло, тож, сидячи на печі, все розглядала фотографії, які їй приносив мій батько, і являвся бабусі із знімків найстарший син то хорунжим УСС, то інтернованим обірванцем у Йозефові біля Градця Кралового; а тут Михась уже студент Кардового університету в Празі: стоїть зосереджений і суворий поруч із своїм учителем, професором географії Степаном Рудницьким; а на цій Михайло вже сам професор: сидить у півколі харківських учених; і нарешті – ніби й не він: бородатий, у кожусі й валянках, вдивляється у простори холодної північної пустелі начальник Другої експедиції на Землю Франца-Йосифа.

Бабуся водно допитувалася, чому більше немає фотографій, і батько щось там їй пояснював: мовляв, виконує Михайло вельми секретні державні роботи, а тому ні сфотографуватися, ні на урльоп приїхати не може. Бабуся заспокоювалася: що ж, коли Михась такий великий учений, що аж довірили йому цісарські землі доглядати, то, певно, цісар подбав уже про те, щоб йому добре жилося. Було їй від цього і радісно, і сумно, та водночас і обнадійливо: бабуся могла заприсягтися, що увіч бачила цісаря в Коломиї й розмовляла з ним і за Михайла просила, щоб допоміг йому вивчитися; другого разу, вже за війни, проникла до коломийського магістрату і просила пана з сивими бакенбардами – самого цісаря, щоб послав її сина на такий фронт, де не вбивають. Був цісар Франц-Йосиф для галицьких селян верховним господарем і домашнім божеством, до якого можна було й помолитися, бо висіла його парсуна в кожній хаті між святими на божниці; мав цісар пишні кудли на скронях, ласкаві очі й опікував він, як добрий газда маржину, кожного на галицькій землі сущого. Бабуся шанувала цісаря навіть тоді, коли його давно на світі вже не було: в небуття порфіроносного татунця вона ніколи повірити б не змогла, а тому спокійна була за сина, який перебував на «високій цісарській службі». Одне лише дивувало бабусю: навіщо Францу-Йосифові, який володіє половиною світу, покриті льодом і снігами північні землі, де нічого не росте й не живе, – і мусить їх доглядати Михайло… Так і померла старенька в печальній і темній гордині за сина, не розуміючи значення його чину і не знаючи його страшної плати за талант…

Моя дорога до бабусі щойно розпочиналася, батькова невтримно скорочувалася, а Михайло давно вже обігнав свою матір і спочивав, розстріляний, на харківських пустирищах, та бабуся цього не знала, для неї найстарший син жив в далеких полярних краях, де дуже холодно, й вона ніколи не втрачала надії, що він колись таки навідається до матері… Ми, внуки, знали правду: мене упродовж життя переслідував страх засудженого до страти – чи є то можливе таке, щоб той жах передався мені від стрийка в мить розправи над ним? Можливе… Я недавно ознайомився зі слідчою справою Михайла Іваничука: його розстріляли 10 серпня 1937 року; до страти привели дванадцятьох засуджених, серед яких була одна жінка, – розстрілювали, як запротокольовано, з інтервалом в одну хвилину, й Михайло був дванадцятим. Напевне, в той мент дійшли до мене імпульси неймовірного жаху, який йому довелося пережити: ті імпульси вразили мою свідомість, коли я читав смертний вирок: вони навіюють стан божевілля.

Бабуся виглядала теж наймолодшого сина Петра, якого, через її каліцтво, поховали без неї. Чому наклав на себе руки у повітці юний коломийський гімназист, не знав ніхто, а мати в таку страшну смерть повірити не могла, тому й вигадала для себе легенду, що поховали на узбіччі сільського цвинтаря чужого хлопця, а Петро ще прийде… Не верталися додому ні найстарший, ні наймолодший сини, тільки середульший, трацький учитель Іван, щороку на Святий вечір скорочував свою дорогу до матері, вивівши на шлях, мов на простелену шагреневу шкіру, бабусиних онучат.

А Сивко мчить, допадаючи до Глибокого мосту над Березівкою, а з дзвіночків на хомуті розсипається, мов золотий горох, густе таланіння, а коляда гомонить під жовтавими від світел каганців вікнами; йдуть дорогою нам назустріч пастушки із звіздою, скриплять на снігу чобітки й кожухи шелестять, сахаються в рів малі колядники, сполошившись нашого лету, й регочуть у снігу, я ловлю в одну мить веселі зірниці їхніх очей – вони зникають і вмент забуваються, а далі тихне святвечірній гомін, замерзає у кризі неба подоба агарянського герба над християнською землею – їду я на залубнях з кутею до бабусі безмежно довгою дорогою і ще не знаю, бо й знати не можу, що, як врешті доб’юся до її порога, за яким з’явиться мені інший, невідомий світ, я зрозумію: путівець мій був надто короткий.

Мої перші й останні, близькі й далекі, вольні й невольні дороги! А всі на відрізку шляху від Трача до Пилипів – від народження до смерті: які у батьківських залубнях, які в упряжці Фебових коней, а які на санях Мономаха…

Шлях мого покоління проліг крізь війну, яка не припиняється ні на мить цілих п’ятдесят літ. Такої безупинної війни ще не знав світ, бо і в столітніх, і тридцятилітніх битвах бували перепочинки і не тягнувся по світу суцільний кривавий шлейф, як у цій, через усю Європу, майже аж до Уралу, а далі – через Японію, Корею, В’єтнам, Афганістан, Кампучію, Руанду, Вірменію, Грузію, Боснію, Чеченію. Не знав теж світ і такої жорстокої війни, бо колишнім битвам, незважаючи на їх кривавість, властиве було й лицарство попередження «іду на ви», перетрактації під білими прапорами, перемир’я, фронтальні шикування, герці, двобої. Під час давніх воєн присутнє було й милосердя до неозброєних людей, дітей, жінок і немічних, недоторканість полоненого, шана до переможеного полководця – такі ознаки ратоборства нині відкинуті, зганьблені, висміяні: ми стали свідками людського озвіріння, очевидцями тотальних метаморфоз людей на дияволів, які відстрілюють і виморюють голодом зайвих їм осіб; найновішими технічними засобами здатні вони винищувати цілі нації, розстрілювати в лісах дивізії полонених вояків, спалювати міста і села з усім живим, заганяти в’язнів у вогняні печі й залишати їх роздягнутими серед полярної холоднечі.

І все це діялося й діється не в ім’я порятунку народів і націй, навіть не для збагачення чужим добром. Адже ходив Сталін «у сірій військовій шинелі» і Гітлер був вегетаріанцем; завойовані простори не додали цивільним німцям ні крихти зайвого хліба, і не виліз із блощиць та алкогольного чаду корінний росіянин навіть тоді, коли Росія загарбала пів-Європи. Страшні воєнні злочини чинилися і чиняться до сьогодні виключно в ім’я влади над людьми – влади для влади, влади як фетишу, як деміурга. Влади імперської!

Саме цієї миті, коли в благословенній Наварії пишу перший розділ другої книги спогадів, гримить в Москві, та й не тільки там, салют на честь п’ятдесятиріччя перемоги над фашизмом… Мана, адже фашизм ще не переможений, він щойно почав криваво агонізувати; і в смертельному, проте тривалому конанні, вже не прикривається фіговим листком справедливої війни: цинічно й відверто, з викликом і погрозою усьому цивілізованому світові здійснює показові акції на Кавказі. Той, хто наказав стріляти з гармат по власному парламенту, на очах у всього людства розстрілює маленьку Чеченію: гинуть чеченці й росіяни, половина населення республіки стала біженцями, горять пологові будинки, окупанти кидають гранати в підвали, де сховалися старі і діти, пси розтягують трупи, полонених скидають з літаків… А цивілізовані президенти, неначе очманілі й одурілі, з’їжджаються до Москви на тризну, ніби не спроможні зрозуміти, що п’ятдесят літ тому зчепилися в смертельному двобою не добрі й злі сили, а два найлютіші імперські хижаки, які не поділили здобичі, – і один з них переміг. Не гуманізм переміг, а звірство: ось московський розбійник на честь ювілею «Великої перемоги» дарує світові спалену землю маленького героїчного народу, на якій зяє руїнами і згарищами, подібно до Сталінграда або Дрездена, столиця Чеченії, й серед десятків зруйнованих сіл злизаний напалмом аул Самашки, в якому головорізи виривали дітей з рук матерів і жбурляли живими у вогонь.

І, як апофеоз цинізму, заяскравіла печальна сльоза на щоці в Єльцина, пролита в березні 1995 року над тисовою труною журналіста Влада Лістьєва, – а де ж ваші сльози, пане президенте, за тисячами російських солдатів, похованих без трун? І, як апофеоз цинізму, звучить нині святкова промова Бориса Миколайовича, в якій він закликає світ не допустити до повторення фашизму – щоб ніколи не знала планета нових Лідіце і Хатиней.

Джохар Дудаєв назвав новітній вияв російського фашизму «росизмом» – притаманним тільки Росії явищем, яке проявилося в Афганістані, Абхазії, Таджикистані, Чеченії, а народилося в тридцятих роках під час штучного голодомору в Україні й на Кубані.

Сьогодні російський фашист відзначає свою перемогу над фашизмом німецьким кривавою оргією в Чеченії. Втретє знищує москаль непокірну Ічкерію з тією лише різницею, що раніше, як засвідчили очевидці, «аулы были взяты штыками и разрушены до основания», а тепер їх змітають з лиця землі установками «град»; що раніше «взятых в плен горцев в пылу ожесточения сбрасывали со скалы», а нині скидають з вертольотів; що раніше депортували весь чеченський народ в Казахстан, а тепер знищують на місці.

Фашист святкує перемогу по-фашистськи, бо інакше не вміє, – в нього немає моралі саме тому, що переміг… Ось на наших очах відродився нормальний німецький народ, ніби ніколи й не косила його брунатна чума, зате переможець увібрав у себе всю жорстокість звитяженого і звитяжця: полюбуйтеся, панове президенти, гості Єльцина, як глибоко вросло звірство в організм його народу: парад перемоги над фашизмом відбувається на руїнах Грозного! Чуєте, там до «героїв» чеченського розбою промовляє генерал Єгоров, він переконує вбивць і грабіжників, що вони принесли кавказцям мир, він обіцяє надалі вести війну гуманнішими засобами (це як: не живих, а мертвих дітей кидатимуть у вогонь?) і вручає учасникам ганебної війни ордени за доблесть у Самашках.

Вам не соромно, панове президенти? Ба ні, у вас традицій сорому немає: ваші попередники визнавали кривавий сталінський режим під час голодомору в Україні, давали німцям згоду на окупацію Чехословаччини, теж спалювали напалмом в’єтнамців, бо не могли товкти Росію; для вас війна – то історична данність, нормальний стан людства, через це ви і вважаєте чеченську війну внутрішньою справою Росії. Тільки пам’ятайте, панове: якщо московська орда поповзе й на Україну, то це вже буде не внутрішня справа якогось одного народу чи держави – це буде третя світова війна.

Я щасливий, що в цій ганебній ситуації, коли Європа вдає, що не чує відлуння війни на Кавказі, честь мого народу врятували бійці УНСО, які стали на захист Чеченії; і журналісти з Конгресу українських націоналістів, котрі зуміли взяти інтерв’ю в генерала Дудаєва, за голову якого фашистська Росія, немов у середньовіччі, призначила високу грошову винагороду.

Тоді, коли світ набрякав війною, я відбув першу і найпам’ятнішу мандрівку: батько посадив мене на фіру й повіз із Трача до Коломиї, в зовсім інший світ – чужий і заманливий, – щоб я поволі призвичаювався до нього, адже він чекає-не дочекається, поки я підросту й покину свій зелений рай.

Я давно просився в цю подорож, та мене лякали горбатою бабою, яку на рогачці треба в дупу цілувати. І ось коли батько заїхав у двір до своїх коломийських знайомих, з будинку вийшла старенька, переломана радикулітом пані: я відчайдушно почав утікати – батько наздогнав мене аж на другій вулиці.

Ті страхи переслідували мене протягом цілого дня моєї першої подорожі, ніби гартували перед вступом у незнайомий світ.

Я міцно тримався за батькову руку, бо все навколо було незвичне: будинки спиналися високо, а шпиль ратуші продирав хмари, з високих димарів цегельні валив клубками дим, що терпко пахнув, і я допитувався, для чого людям такі високі комини… Та це лише дивувало, а ось коли ми вийшли в центр міста, справжній страх пройняв мене: поміж рядами домів, серединою дороги, повзла, мов велетенська черепаха, залізна потвора, яка розпачливо верещала й викидала з низького димаря просто на мене хмари диму. Я закричав, присів, і батькові довго довелося мене переконувати, що це звичайний поїзд, який возить нафту з Рунгур на залізничну станцію, і називається він «льокайкою»… Нині «льокайки» в Коломиї вже немає, та я щоразу зупиняюся на тому місці, де покликали мене шалений посвист і терпкий запах вугільного диму в далекі мандрівки – чи то на земні простори, чи на лани білого паперу.

Потім це чуже місто стало для мене звичним і буденним, воно в моїх очах поступово маліло, ставало тісним, вузьким, і я мріяв про інше, далеке, ніби воно існувало на іншій планеті, місто, про яке я знав тільки й того, що майже весь його простір займає величава будівля, яка називається Університетом, і потрапити до цього храму стало мрією мого життя.

Тож настав день, коли батько вирядив мене у другу подорож. Він провів мене на коломийський вокзал, випросив у касирки квиток на післявоєнний телятник, щоб я із полотняним рюкзаком, набитим харчами й білизною, та з дерев’яною валізою, повною книжок, поїхав назавше з колись чужого, а нині вже рідного міста.

Обличчя батькове було тоді добре, ласкаве, тужливе і ніби винувате, як у той мент, коли він клав собі на плече Сивкову морду; в кутику ока блищала сльоза, батько був достоту такий, як колись у передсвітанковому мареві на святі сливового повидла. Я ще раз відчув його доброту, взяв її й пішов з нею у світ.

Післявоєнний телятник рушив з Коломиї до Львова, востаннє майнуло на пероні батькове обличчя, і більше ніколи в житті я його не бачив…

Набрали мої залубні розгону, Сивко виривав копитами замерзлу груду з дороги й обкидав мене нею; упряжка залишилася раптом без управи, я мусив схопити віжки в руки, щоб не полетіли у стрімкі провалля, мов Фаетон із Фебовою колісницею; почав я правити своїм повозом сам і – молодий, недосвідчений, ненавчений – самотужки мусив набирати досвіду й уміння, бо на передку не стало візника. Все моє життя й доля були віддані в мої невправні руки, та керувала моїм сумлінням і розумом жива пам’ять про сивоголового Феба, про його вміння, доброту й порядність: завжди вона була поряд, мов акумульована в душі еманація далекого світила.

2

Ох і мчали Фебові коні, ох і мчали мої залубні – напевне, ні в кого так не неслися – і над проваллями проскакували, і на засувах вряди-годи перекидалися, та завжди виносили їх борзі на вчовганий тракт, а руки мої, що тримали віжки, міцнішали, і ставав я впевненіший у собі та водночас щораз пильніше дослухався до голосу мого незримого керманича. Хто то був: сивоголовий Феб чи моє власне сумління, відчайдушність чи обережність, сміливість чи страх – я весь час відчував, як чиясь тепла долоня тихо лягає на моє зап’ястя, стримуючи або ж спонукуючи, і я таки знав, хто витає наді мною.

Того, хто читатиме ці спогади, може здивувати, що я не згадую про матір, оскільки весь час веду мову про стосунки з батьком, аналізую їх, намагаюся знайти в них винятковий позитив, – тож хочу запевнити читача, що підозри в моїй байдужості до мами, якби в когось виникли, не мали б жодних підстав: я, найменший серед дітей, був маминим мазунчиком – «мізинчиком», як вона мене називала; її любов до мене, а моя до неї спосилалася на нас самим Господом – готова, досконала, сповнена найніжніших почуттів, прив’язаності, відданості, нероздільності, проте я ніколи не осмислював ні маминої, ні своєї любові, ніколи не брав її під лінзу свідомості для дослідів; любов наша була немов повітря: кожної миті необхідна і, зрештою, непомітна.

А батько стояв неначе збоку – оберегом мого життя, контролем моєї поведінки, кодексом правил, за якими – і тільки за ними – я повинен був учитися жити; батько був суворий і непоступливий, коли йшлося про міру порядності того чи іншого вчинку, коли ставились на пробу моралі такі категорії як чесність, чемність, гордість; він возвисив переді мною на найвищий п’єдестал пошанівку мою націю, яка мені передалась як спадок предків, і від неї не можна відмовитись ні заради вигоди, ні через злидні: обов’язкова моя присутність у моїй нації мала бути для мене солодким прокляттям.

Батько ніколи не пестив мене, рідко бавився зі мною, методично витолочував у моїй натурі бур’янці брехливості, двоєдушності, самозакоханості, пристосовництва – витолочував ґрунтовно й безжалісно, щоб ніколи більше не проростали; він без упину чогось навчав, а коли я не все сприймав або був неуважний, карав мене найжорстокішою і найзневажливішою фразою, в якій, проте, ховалася пекельна бомба сміху:

«Дурний тебе піп хрестив!»

Ця фраза була для мене одночасно образливою і потішною, смішною, але й прикрою, бо стосувалася вона не тільки мене, а й старенького отця Вергуна з Дебеславець, який насправді хрестив мене і якого я любив… «Телень-телень!» – вривається на нашу з батьком дорогу розкішна бричка з відкидним сидінням; фірмандяк вправно розвертає повоза на подвір’ї, сходить з брички ветхий, згорблений священик, який посідає в моєму маленькому духовному світі друге місце після Бога; отець Вергун весело вітається, батько обнімає отця й проводить до хати, а я киплю в душі від гніву на таку фальшивість; адже називав, таки називав мій батько його всечесність дурнем! Священик, спітнілий з дороги, просить подати води, я – щоб викупити батькову провину – підношу йому цілу коновку й отримую замість подяки вибух гомеричного сміху. Це бентежить мене, але і втішає одночасно: отець Вергун від сміху аж схлипує, я й не здогадуюся навіть, які тяжкі фізичні муки справляє панотцеві той сміх… Одного разу мало не довів його до погибелі: на престольний празник після розкішного обіду, який затягнувся до ночі, я – не наїджений, а напханий, мов качка, – вголос заявив при гостях, що не піду спати, бо ще не вечеряв. «Як то?!» – видивився отець, вражений моєю ненажерливістю. «Бо я ще не їв кулеші з молоком!» Бідний священик ледве відхлипався від сміху. «Телень-телень…»

Мої стосунки з батьком не були легкими, та, оскільки я вважав його найвищим для себе авторитетом, намагався віднайти в них тепло і коли знаходив – а його було повно, мов бісеру, розсипаного в поведінці, вчинках, мові, тільки треба вміти побачити ті блискітки доброти й спіймати їх, бо вони розкочувалися й губилися в глибоких ритвинах батькової суворості, – і те знайдене: чи то доторк долоні до мого тімені перед світанком на святі сливового повидла, чи ласкавий помах руки на Святий вечір, який виганяв нас з хати на санну дорогу до бабусі, чи то каяття перед Сивком за жорстокість або скупа росина сльози в кутику ока під час прощання на вокзалі – все те було для мене незмірно дороге не тільки як чиста батьківська любов, а ще й як усвідомлення того, що батькова суворість проросла на справжній доброті й через те ставала вона для мене не менш дорогою, ніж материна ніжність.

Не стало батька. Надто тяжко пережив він арешт мого брата, надто страшні й тривожні ночі довелось перетерпіти протягом багатьох років, а останнім келихом отрути було для нього моє виключення з університету. Коли я повернувся з армії, батька вже поховали: доволі молодим допав він із святвечірньою кутею до бабусі, мав усього п’ятдесят шість літ. Проте я й нині, вже на десять років старший за батька, все ще відчуваю себе дитиною, коли він приходить у мій спогадний світ або уві сни, бо помер мій вітець у глибокій старості жалю за Євгеном, який поневірявся в гулагах, і за мною, викинутим за межу науки… Хай його смерть залишається на совісті негідника, про якого я вже писав у попередній книзі спогадів, добравши для нього псевдонім «Панчишин». А не кається й досі каналія, мало того: з його нечестивих уст й далі бризкає на мене ядуча слина ненависті. Можливо, доведеться мені розшифрувати псевдонім й заявити на злодія в суд – живі ж іще свідки більшовицьких розправ у Львівському університеті 1949—52 років, ініціатором яких був він.

Я вернувся з армії після смерті Сталіна, відбувши найтруднішу в своєму житті чотирирічну подорож, під час якої набрався неабиякого життєвого досвіду, і був поновлений в університеті. Братові ж, який карався у воркутинських концтаборах, дозволили побачення з рідними.

Тоді я уздрів свою матір зовсім не тією, якою звик бачити дотепер: такої метаморфози я не сподівався. Завжди залежна від батька, надміру ніжна й податлива, вона стала враз суворою й рішучою, ніби в одну мить перебрала на себе батькові функції. Сказала, коли я приїхав на канікули після закінчення другого курсу:

«Поїдеш до Євгена».

Знаю, скільки зазнала вона вагань і мук, поки зважилася на таке рішення. Дорога до Воркути була тоді досить небезпечна – саме в цей час Берія повипускав з тюрем блатняків і вуркаганів, й мати свідомо йшла на ризик: або морально врятує старшого сина, або втратить фізично обох. Євген настійно вимагав побачення зі мною, і я здогадувався, що він робить це з однієї причини: щоб утвердились ми у своїй вірі в нього й цією вірою підтримали його в житті.

І я поїхав.

Нині нікого нічим не здивуєш: ми так швидко звикли до свободи, хай і убогої, що навіть не помічаємо її і, забувши про всі принади «світлого» минулого, по-блюзнірськи називаємо його добрими часами, а в ті «добрі часи» хрущовської відлиги ми щиро раділи з таких полегш, які нині здавалися б найтяжчою наругою; нам дозволені були побачення з каторжанами, які прожили в концтабірному пеклі щонайменше по десять літ, і з гуманних, звісно, міркувань управління залізницями відкрило пряме сполучення між Коломиєю і Воркутою, щоб «ощасливлені» батьки, сини і брати в’язнів могли без пересадок добиратися в пітьму заполярного кола до страждальців. Правда, невдовзі той поїзд зняли, бо підтверджував він, що найжорстокіший більшовицький терор відбувався саме на Прикарпатті, про що відразу заговорили українські емігранти за кордоном. Та я ще ним – в один бік – скористався.

Наша сім’я тоді зовсім не мала грошей: матері пенсії після втрати годувальника не дали, бо ніде не працювала, а була молодою, я жив на стипендію, а сестра Наталка із своїм чоловіком щойно влаштувалися після інститутів на роботу – отож вони й відклали одну тисячу карбованців: їх мені вистачило на оплату дороги і ще трішки залишилося на харч. Я зашив ті гроші у підштанці, взяв квиток у загальний вагон, зайняв найвищу поличку, призначену для багажів, простелив на ній шинелю й вирушив у непевну дорогу.

П’ять діб трясся у смердючому, з блощицями, вагоні, та я був невибагливий після довгорічної служби в армії, і пахнув ще тоді мені паровозний терпкий дим; мав я в дорозі час для роздумів, бо спілкуватися з пасажирами, які весь час мінялися у загальному вагоні, не бажав, та й боявся спійматися на гачок якомусь базіці або провокаторові, а ще – протилежну багажну полицю зайняв під Москвою підозрілий тип, з виду блатняк, який вряди-годи позирав униз і когось там втішав: «Не серчай, керя, должно, со временем освободят», і я побоювався, що, як тільки вийду на якійсь станції за окропом, моє місце займуть, тому полишав своє дорожнє лігво лише при потребі, та й то тоді, коли мій сусід давав хропака.

Я лежав і весь час думав про Євгена, якого ми по-домашньому кликали Нуськом, і щораз чіткіше приходила до свідомості думка, що тієї людини, до якої їду, зовсім не знаю, бо востаннє бачив брата понад десять років тому, коли він з карабіном вийшов з дому в провесінню пітьму, залишивши зрозпачених батька й матір, а на мене й не глянув: ми ніколи не жили в мирі, й хоч ті антагоністичні стосунки між нами були дитячі, все ж не встигли перерости в мирні – дорослі, й ми фактично не знали один про одного нічого більше, крім того, що єсьмо братами й мусимо жити під одним дахом.

Хто ж він нині – Нусько, чи утвердиться в мені добра віра в нього під час зустрічі? Може, там на мене чекає зовсім чужа як зовні, так і внутрішньо людина: зарані постарілий, знищений чоловік, здеморалізований жебрак, злодій? Або ж озлоблений на весь світ мізантроп, який вважає тих, що на волі, сподленими рабами, пристосуванцями, зрадниками великої ідеї, а себе – героєм, якому належиться за муки особлива шана, а в слушний час, коли прийде воля, – плата високими посадами і владою? А може, став достойним мужем, який у тюрмі пройшов політичні університети й готовий решту життя присвятити боротьбі за незалежність України і за неї, якщо треба, й загинути? А може, він блатняк, сексот?.. Що могла виліпити з неповнолітнього юнака за десять років найтяжча у світі каторга? І я почав побоюватися: а що, як під час зустрічі не здобуду для себе брата, а втрачу назавжди?

Добре, але який нині я? Що Євген знає про мене? Що я знаю сам про себе?

За натурою я оптиміст: ця властивість характеру допомогла мені гідно витримати всі випробування долі й залишитися в розмаїтих, інколи й зовсім тяжких ситуаціях самим собою; я ніколи не ставав іншим, ніж є, не входив у будь-які ролі, які б не відповідали моїм уподобанням і світоглядові. З юності й до останнього часу непохитно вірив, що мій народ звільниться від окупантів і стане незалежним, – інакше я не зробив би того, що зробив, бо завжди вважав і досі вважаю свою письменницьку працю одробинним внеском у відвічний і безперервний процес нашого державотворення. Так, я ніколи не міняв своїх ідейних переконань, проте завжди застановлявся над тим, яку вибрати тактику на своєму полігоні боротьби; застосовував один раз таку, а вдруге іншу – й деколи тяжко помилявся.

В армії почав писати прозу: для новел вибирав здебільшого інтимні теми, у повістях заглиблювався у передвоєнне минуле, яке зафіксувалося в моїй дитячій пам’яті, – ті перші спроби були вправлянням у письменницькій каліграфії, – і майже нічого написаного в армії не опублікував; я старанно виробляв власний стиль і шукав точки опори, яка дала б мені можливість зупинитися й спокійно глянути на світ, який мене оточує, й збагнути, що і як можу в ньому вчинити.

Служба у післявоєнній совєтській армії, в якій панувала ейфорія переможців, зарозумілість, зверхність, нахабність сильного, ніяк не сприяла тому, щоб у моїй душі могла зародитися хоча б зернина надії на тогочасне здобуття незалежності; навпаки – ті рештки сподівань повсякчас і щораз то швидше вмирали разом з останніми бункерами УПА. Героїчна смерть наших бійців, масові арешти й депортації цивільного населення, моральні злами деяких борців, які потрапляли в більшовицькі лабети, аж ніяк не вселяли оптимізму, а все-таки він животів у мені, й саме він спонукав мене вибрати – з виглядом «облудної покірності», як мовив Іван Франко, – шлях лояльності. Імперія стояла міцна, як мур, українська революція розбилась об нього остаточно – підпільних структур для боротьби більше не існувало, тож залишався єдиний, легальний, спосіб протесту. Та, щоб не знеособитися й не стати зомбі, сліпим знаряддям в окупанта, ми, які вибрали цей шлях, мусили знайти для себе опертя саме в більшовицькій ідеології. Такою опорою став для мене, і не тільки для мене, Лєнін.

Ну, не скачіть, не накидайтеся на мене, шановні мітингові патріоти, не кажіть, що ви завжди ототожнювали усіх більшовицьких лідерів з бандою терористів; ми ж з вами певний час – за хрущовської відлиги і навіть під час перебудови Горбачова – диференціювали їх: ось це Бухарін, а це Сталін, це Риков, а це Молотов, а Скрипника всі ідеалізували, правда ж? Ну, а за Леніна, в писаннях якого можна було знайти чимало проукраїнських демагогічних фраз, ми таки чіплялися; ми з ними йшли, як з перепусткою, у стан ворога, і хоч мені за «валенродизм» перепало з усіх боків, я ще раз кажу: будьте чесні і згадайте, як ви, ніколи не вірячи в геній Леніна, спекулювали його псевдодемократичним фразерством!.. А втім, і творцеві цього терміна Адамові Міцкевичу перепало від самого Івана Франка, й, треба сказати, вельми несправедливо.

Аргументувати свою незгоду із сталінізмом в умовах тоталітарної системи, залишаючись при тому на волі, можна було тільки ленінською фразеологією, та й за це чіпляли ярлик ревізіоніста, ну а хто б наважився тоді використовувати для протесту історію Грушевського або вчення Липинського? Та що говорити – згадаймо нашу першу просвітянську конференцію у Львові 1989 року, на якій виголосив доповідь Михайло Косів, – у кого міг би виникнути сумнів щодо національної порядності цієї людини? – й вона мала назву «Порадимося з Леніним»!

Проте гра з ленінізмом несла з собою потужну й тиху загрозу: помимо нашої волі (таке відбулося й зі мною в молодості) гуманний імідж вождя непомітно, проте методично туманив голови українській інтелігенції, і, хоч ми всі знали, хто задушив УНР, хто потопив чорноморський флот, хто наказав вивезти хліб з України в Росію, спричинившись до першого канібальського голоду, – все ж намагалися відокремити Леніна від його улюбленої креатури – «залізного Фелікса» і не дуже улюбленої, але ж ним створеної – Сталіна; від лютого терору, що його справляли буцімто за спиною вождя, навіть від знищення царської сім’ї… Міфом про Леніна поволі почала утверджуватись ідея про добрі наміри революціонерів-комуністів: мовляв, якби він жив, не сталось би відомих катастроф; люди поступово призвичаювались до цієї облудної віри й відповідними цитатами з Леніна оборонялися, коли їм закидали антирадянщину. Цей блуд поволі приростав до свідомості зовсім порядних і розумних людей, а декому вріс у душу навічно. Борис Олійник, наприклад, і сьогодні, коли всі злочини Леніна вже розкриті, по-блюзнірськи ототожнює його з Христом, а Сталіна з Торквемадою, котрий, бачте, поглумився над наукою месії, – і без сорому стоїть український поет на комуністичних зборищах під портретами обох пролетарських вождів.

Отож із засміченою ленінізмом свідомістю їхав я на побачення з братом-каторжанином, який ціле десятиліття прожив у пеклі ленінсько-сталінських концтаборів.

…Аж за Вологдою обізвався до мене мій сусід з протилежної багажної полички.

«Керюха, довольно молчать, пробуй варенье, – він подав мені півлітровий слоїк з пахучими полуничними конфітурами, – маманя дала на дорогу… Кушай и не бойся меня, я не сука, я – честный вор. Но помни: больше энтим делом не занимаюсь, надоело, работаю, как все, и дело с концом».

Я аж тепер приглянувся до нього: мій сусід зовсім не скидався на вуркагана, хоч його манери й мова були явно блатняцькі, проте я за всю подальшу дорогу не відчув з його боку нахабства чи хамства – радше якусь надламаність, ніби жаль до себе самого.

Я піддався на розмову, признався, що їду на побачення з братом, який відбуває строк на шахті «Капітальній», – це признання нас зблизило, бо Вова теж віддубасив своє на цій шахті; з політичними не мав він жодних стосунків, то й не знав мого брата; до політичних ставився прихильно: то чесні люди, а що «бандьори» – що ж, якби не бандерівці, то й Воркута навіщо? Тут повно всілякого люду, кожен сидить за своє, «а мне то что, лишь бы человек был хороший».

Ми перетяли тайгу і їхали вже лісотундрою, залитою червінню іван-чаю; той кривавий колір навіював мені певні асоціації, і від цього ставало тоскно на душі: такі шалені простори, а призначені переважно для того, щоб мучити і вбивати тут людей… Обабіч колії де-не-де маячили рублені хатки, а людей не було видно, тільки на зупинках вривалася у вагони «вохра» – червонопогонники перевіряли документи; під пригнічений настрій в очі кидалося найгірше: ось поїзд відкинув, наче м’яча, якогось п’яного гевала, і лежить він горілиць, а з носа б’є червоний фонтан; «это привычная картина, керя, зимой здеся замерзлые лежат, как бревна, слава Богу, настало лето, ужо и не темнеет… Эх, Воркута ты, Воркута, дальняя планета: десять месяцев зима, остальное лето!..»

«А ты хохмач, браток, – гостиницу спрашиваешь. Тут такие гостиницы, что лучше не суй носа. До завтра перебудешь у меня, а завтра твой братан все устроит, они же дружны между собой, сволочи», – говорив Вова, коли ми вже під’їжджали до Воркути.

Я не перечив і таким чином опинився у блатній компанії. Було навіть цікаво: увечері до Вови прийшли «кореші» з гітарами, пили, до півночі співали «Здесь, под небом чужим» і плакали, потім грали в карти й матюкали на чім світ радянську владу. Я сп’янів і звалився на брудний матрац, що лежав на долівці, втямив лише перед тим, як провалитися в сон, що треба лежати долілиць: у підштанцях були зашиті мої гроші…

Коли прокинувся, в кімнаті нікого не було, а двері – замкнуті. Я стривожився, але не залишалося нічого іншого – лише чекати. Перевірив документи: ста карбованців, вкладених у паспорт, не було. Я занепав духом: пропала та дрібка грошей, що залишилася мені на харч.

Втім, відчинилися двері, Вова втягнув до кімнати побитого до крові «кореша», пошпурив на стіл сто карбованців, потім повернув побитого до дверей і виштовхнув на сходи.

«Сволочь, – сплюнув Вова. – Ишь та, ишо заманывает: взял, мол, малость в интеллигентика на похмелку… А ты ж гость мой! Господи, какая мразь… Но не серчай, браток».

І мені полегшало на душі. Так гарно полегшало: адже таки можна, можна зберегти честь і серед такої потолочі!.. Я відкинув усілякі непевні думки щодо Євгена: його ж виховував той самий батько, що й мене, і відбуває він каторгу серед політичних. Якщо Вова уцілів духовно в злочинному світі, то що вже говорити про Нуська!

У табірному бюро я отримав дозвіл на побачення, що мало відбутися лише наступного дня, тож мені нічого не залишалося іншого, як ночувати на вокзалі. Жахливо брудний з дороги, я зайшов до лазні, що навпроти шахти «Капітальної». Коли вийшов – сонце, яке весь час кружляло по небі, мов навіжене, вже котилося на заході понад обрієм, й це означало, що настає вечір, тобто кінець робочого дня.

Пронизливо загули на копрах гудки… І тут почувся собачий гавкіт: лютий, завзятий, ніби десь там, серед шахтових споруд, зустрілися дві тічні стаї й гризуться за самиць, впиваються іклами один одному в горла, шарпають, розривають, з’їдають; я не міг збагнути, що це означає, мене пройняло почуття небезпеки. Хотів був повернутися назад до лазні, але побачив, що на дерев’яних хідниках зупиняються чомусь перехожі; вони були збуджені й зацікавлені, як ті роззяви на першотравневих демонстраціях.

І врешті я уздрів…

З нутра шахтових забудівель вирушала колона одягнутих у чорні роби й бушлати людей з білими номерами на кашкетах, руках, спинах і колінах; попереду колони і з боків ішли з автоматами напереваги охоронники, які тримали на поворозках запінених і лютих вівчарок; чулися покрики, лайка, і вряди-годи виразно лунала команда: «Шаг влево, шаг вправо – стреляю без предупреждения!»

То йшли в’язні з роботи в бараки. Усі вони були начебто однакові на вигляд – безликі, сірі й знеособлені; оточені з усіх боків охоронниками й собаками, що гарчали, вили й кидалися на крайніх, чорні прямокутні колони гримотіли по бруку кирзаками й заходили у відкриту пащу залізних воріт, за якими на безмежжі тундрового простору протяглося місто бараків; тим колонам не було кінця, в’язні йшли тисячами, а може, й десятками тисяч, і десь серед них мусив бути мій брат. Та як я зміг би в цій безликій масі його догледіти; я стояв геть стетерілий, бо ніколи навіть думки не допускав, що так багато може бути на світі невільників – і не за часів фараонів чи монгольської навали, не в оспіваних ясирах, яких гнали до Перекопу кримські татари, а нині – після розгрому німецького фашизму, під час відбудови зруйнованих війною міст, в епоху університетів, творчих організацій, за життя Михайла Шолохова, Максима Рильського, Еріха Ремарка, в еру найвищого розвитку людського мозку – розщеплення атомного ядра!

Я не міг зрозуміти, навіщо державі стільки в’язнів, й коли усвідомив, що така їх кількість знаходиться лише на шахті «Капітальній», а подібних шахт й інших промислових об’єктів тисячі й тисячі, то здалася мені держава, основою якої є тюрма, абсурдною, примарною, навіть не державою – суцільним концтабором, що не має ніяких підстав для тривалого існування.

Але ж хто створив цього гігантського й потворного державного покруча, хто?..

І в цей мент спала мені полуда з віч: творцем його був Лєнін! Не Сталін, а саме Лєнін, в якому я, свідомо обманюючи себе, дошукувався елементів людяності. І я назавше втоптав задраповане флером гуманізму злочинне ім’я в грязюку, замішену ногами каторжан.

Не так давно, коли я ґрунтовно студіював Біблію, готуючись до праці над романом «Євангеліє від Томи», прочитав у Апокаліпсисі пророцтво загибелі цивілізованого світу, висловлене в алегорії:

«І бачив я іншого звіра, що виходив із землі і мав два роги, немов агнець, а говорив, як дракон. Хто має розуміння, той нехай злічить число звіра, бо це число людське, а ім’я йому 666». Я довго розгадував цю загадку, і врешті дійшло до мене розуміння. Склав із сірників число 666, змішав і почав з них виписувати ймення: Нерон, Батий, Гітлер, Сталін. То не вистачало сірників, то залишалися. Та врешті постало переді мною ім’я звіра: ЛЄНІН.

І я заспокоїв себе думкою, що ми вже пережили апокаліпсис; комуно-фашистське звірство, яке прийшло на землю у XX сторіччі, показало, на що воно здатне, застерегло людство перед байдужістю і бездуховністю, й світ позбувся його назавше. Точніше – позбувається.

Повертаючись з Воркути, я зробив у Москві пересадку й використав вільний час для відвідин мавзолею. Мусив це зробити, щоб побачити забальзамованих звірів. Я їх побачив і зрозумів, що мертві суть, як і їхні злочинні ідеї. Животіє на світі ще комуністична практика, що зникне з лиця землі й забудеться повік, як тільки закопають мершу першого звіра, ім’я якому 666. Я забобонний.

Отак стояв я навпроти шахти «Капітальної», відчуваючи блаженну полегшу від того, що здер із себе ленінську машкару, яку одягнув із тактичних міркувань, полегшу від усвідомлення, що ніколи вже не приросте вона до моєї свідомості; мені стало так радісно, немовби в ту мить я побачив брата, якому міг би зізнатися в своєму очищенні.

Колони ще проходили, та вже видно було останню – і в першій її шерензі я побачив Євгена: був він на вигляд такий же, як у ранній юності, лише із шкарубкою шкірою на обличчі.

Я вигукнув, не тямлячи, що чиню: «Нуську!» Загарчали собаки, конвойний прикрикнув: «Не положено разговаривать с заключенными!» – та Євген повернув голову і, зробивши прохальний жест в бік охоронника, спитав мене: «Ти Роман? Я не впізнаю тебе…»

– «Завтра буду в тебе!» – крикнув я. «Приходь нині на прохідну, я домовлюся», – відказав Євген і зник за брамою концтабору.

Того ж дня я зустрівся з братом в кімнаті побачень. Були і плач, і біль, але й була незмірна втіха: брат мій вийшов з пекла загартованою, чесною людиною; він радів з того, що ми однодумці. Не знав тоді Євген, що остаточне прозріння прийшло до мене сьогодні на дерев’яному воркутинському хіднику.

Ми зустрічалися три дні поспіль, впізнаючи й вивчаючи один одного. Я звірився перед ним, що готуюся стати професійним письменником; він довго мовчав, потім сказав: «Ти не зганьбиш нашого чесного імені». Не запитав, а ствердив, а тоді просвітлів – став геть-чисто таким, яким я його бачив понад десять років тому… І ми поринули у спогади, немов наслухали далекі дзвіночки із санної дороги, по якій мчав наш час. Та ми тоді були ще дуже молоді й про час не думали, а він і нині галопує вчовганою дорогою, і дзвінки на ній теленькотять, і ми вже добре усвідомлюємо, який то короткий шлях до бабусиного порога.

Я тоді так і не дізнався, що пережив Євген за роки каторги, зрозумів тільки одне: врятував його від загибелі цілющий іваничуківський оптимізм і успадковані від наших батька-матері порядність і доброта. Про його життя в неволі я дізнався аж потім – з книги Євгена «Записки каторжанина». Велику радість маю від того, що є в мене такий брат!

Й не раз, дивлячись на деяких своїх ровесників, які постраждали від більшовизму, проте й сотої долі не пережили того, що Євген у воркутинському концтаборі, а вимагають надмірної уваги до себе – ніби плати за муки заради України, міркую собі: хіба ж ви не знали, на що йдете, адже політична діяльність з усіма її наслідками – то ж професія. Так ні, один гнівається на суспільство за те, що не став президентом, другий не подає руки тому, який не сидів у тюрмі, ще інший ображений на весь світ, бо не обрали його депутатом…

Можна б, зрештою, не зважати на амбіції цих людей, та біда в тому, що вони каталізують розкол у народі – на своїх прихильників і ворогів, а дисциплінований справжній ворог потирає з утіхи руки й вигрібає для себе каштани, спечені в попелі наших дітвацьких сварок та непорозумінь, і набирає нових сил, щоб і далі кривдити не лише ув’язнених, а весь народ – своїм злочинним існуванням на білому світі. Чи ж маємо право впустити його на наш державний тракт?

3

Є в мене велика дорога, що увібрала в своє русло всі мої стежки й путівці, – найважливіша магістраль, якою впродовж століть йшов і йде сьогодні мій народ, і повернутися назад не мав я ніколи спромоги ані права, і зійти з неї не дозволили мені воля предків і власне сумління. Це довга й тяжка дорога з неволі до незалежності; всі ми на ній народилися, і той, хто полишив її з причин зневіри заради спокою чи вигоди, – без матері назавше зостався, засуджений на небуття й непам’ять, бо тільки марш – плече до плеча – із своєю нацією є запорукою найповноціннішого людського існування.

Не міг вижити без своєї дороги жоден народ. Щоб залишитися при житті, мусили повернути собі обітований край євреї: розкидані по всьому світу, моляться вони нині до рідного клаптика землі, немов до храму; татари зберегли себе лише тим, що в пам’ять вигнаного народу навічно вкарбувався шлях до Криму; гине нині чечен на своїх гірських стежках і лише на них зможе здолати окупанта; Україна вийшла сьогодні на європейський шлях й стала видною розпорошеному по далеких землях нашому людові, та й Білорусь змиє ще з себе ганьбу, потоптавши відступників на битому тракті. Тільки світовий розбійник, котрий тратує чужі землі, занехаявши свої власні дороги, конатиме без співчуття людського на велелюдних перехрестях.

Полишивши заради пера політичні баталії в українському парламенті, я далі йду по заповітній магістралі, яку не обирав, а на ній народився, і йтиму нею вічно, бо навіть тоді, коли моя власна дорога закінчиться, я із набутком, якого за життя доробився, мчатиму вперед в історії мого народу, яка ніколи не розгублює із своїх саков анінайменшої крихти.

Знаходжуся в контексті моєї нації – в тандемі з нею; нестримна її енергія є одночасно моєю енергією, її рух в упертому просуванні вперед є моїм рухом, яку б функцію я не виконував. Ми всі – йдемо. А хто випадає або випав із всезагального руху свого народу на заповітній дорозі, хто збочив з неї і залишився позаду, того неминуче здолає песимізм, до яких би допінгів не вдавався; ін’єкції чужих сил не виліковують цієї недуги. Зневіренець у власній потузі мусить загинути: кожна на світі сила має свій ліміт енергії, якої нікому й крихти не віддасть – чужу ж з охотою поглине.

Поступ на історичних магістралях людства має один загальний напрям у безмежжі, в якому кожному окремому народові надано окремий відтинок у просторі й часі, як вік та маєтність окремій людині. Запрограмований Господом у всій нашій планетарній системі рух поступу є невідворотний, і в цьому закладено найвищий оптимізм Природи: те, що залишилося позаду чи то в космічних вимірах, а чи в історії найменшого народу, те, що ми проминули, вже не може бути осягнуте смислами, тільки пам’яттю – доброю або злою; ніколи не повториться існування зужитого й зниклого в Космосі астрального тіла, як не може повторитися фізичне чи політичне життя, починаючи від комах і закінчуючи імперіями.

Сказав Соломон: «Дорога праведних – як світло зірниці, що світить дедалі ясніше, аж поки день не настане повний…» Шлях мого праведного народу чотири роки тому увійшов у днину, і, хоч день той іще не повний, все ж світло зірниці заясніло перед нами і вже не згасне. Ми маємо щастя зріти його.

Моє перебування у першому українському парламенті схоже було на кроки піхотинця в навальному марші дивізії, яка на своєму шляху змела, мов будиночок з карт, концтабірну державу й викинула із зали Верховної Ради України символ московського більшовизму, який своїм кривавим існуванням осквернив многостраждальне XX століття, – паперовий муляж Лєніна. Відбулася в Україні безкровна революція – і диво: жоден комуніст не став на захист свого вождя; навіть нинішній спікер парламенту Олександр Мороз, який нахвалявся, що тільки по його трупі винесуть уперед ногами виліпленого із пап’є-маше ідола, швидко примирився з переміною інтер’єру в залі, бо ж насправді ані один комуніст не вірив і не вірить у примарні комуністичні ідеї, а тільки в ідею влади, яка нині таки прозирнула до Мороза з руїн розваленої імперії.

Зупинюся на характеристиці цього самодіяльного, як і майже ми всі, політика, який разом з рештками комуністів став упоперек шляху нашої повної незалежності, і, в зв’язку з особою спікера, поміркую про його кумира Лєніна – не як першовідкривач, а як свідок пройденого політичного процесу.

Замало назвати вождя світового пролетаріату і створену ним систему диявольщиною, замало освятити місця, де знаходилися скульптурні зображення злої сили, – мусимо усвідомити й примиритися з тим, що та негативна сила людства, втілена в симбірському юристові, була могутньою й самим-таки людством, звабленим обіцянками утопічного раю, спородженою. Через те й сьогодні змучений нестатками плебс, знову обманутий політичними авантюристами, дефілює під червоними прапорами й портретами Лєніна-Сталіна. Деколи ті дефіляди стають жалюгідно смішними, як усе віджите, що безповоротно кане в небуття: нещодавно в Москві вийшли підбурені комуністами знедолені пікетувати американське посольство – вони несли церковні хоругви, ікони, а між ними портрет Сталіна, і вигукували: «Янкі – вон!» Проте смішного тут не так уже й багато: утопічна література, поза волею її творців, підготувала облудну мрію про рівність, про дармовий, відібраний у ближнього хліб, і та мрія живе й досі. А хіба вона властива тільки московитам? Згадаймо: хіба наш фольклор часом не був пройнятий ідеєю, такою схожою на марксівську «експропріацію експропріаторів», – ув образах Довбуша й Кармелюка? Пам’ятаєте пісню: «В багатого відбираю, убогому даю і, так гроші розділивши, я гріха не маю». Грабуй награбоване!

Мрія про всезагальну утопічну рівність ще довго житиме у злюмпенізованих людях, які втратили навики до праці, елементарну творчу ініціативу, в моральних бомжах, схожих на нашого славнозвісного козака Голоту, який усім, подібно відомому депутатові, хамить і ні перед ким не скидає шапки, та передовсім у маніпулянтах і пройдисвітах, які добре навчилися під час тоталітаризму наживатися на всезагальному оглуплюванні народу.

Ця мрія ще довго житиме й тому, що ідею комуністичного пекла в образі раю створювали протягом віків високоосвічені й жертовні люди. Чи ж посміємо ми нині кинути камінь у Томаса Мора за його «Утопію» або в Томмазо Кампанеллу за «Місто Сонця» – твори, написані кров’ю серця в тюрмах і на вигнаннях? Чи маємо право проклинати Фрідріха Ніцше, який своєю філософією прагнув повернути людині, наділеній богорівним розумом, втрачену гідність, а використав його вчення для злочинної діяльності Адольф Гітлер?

Не винні мрійники – винні практики, і не в тому їх вина, що заходилися будувати державні споруди за рецептами філософів, а в тому, що, добре розуміючи неможливість здійснення їхніх мрій, кинули змученим неволями й нестатками людям злочинне за своєю сутністю утопічне гасло зрівнялівки, спровокувавши їх добровільно заходити в концтабір. Адже «утопія» у перекладі з грецької – місце, якого нема; але ж можна створити в окремо взятій для експерименту країні: обгородити її дротами й зігнати обдурених людей у державний концетрак, закрити перед ними зовнішній світ, щоб, не зріючи іншого життя, свій вважали раєм, дати можливість наїдатися й розмножуватися – одне слово, перемінити народ у стадо слухняних рабів.

Зреалізована утопія вмить стає антиутопією. Класичне художнє відтворення такого суспільства маємо в знаменитому й страшному романі Джорджа Орвела «1984»: змора людського знеособлення, зображеного у творі, звичайно, вражає, проте ми, всупереч Орвелові, нічого собі не уявляли, а фізично пережили совєтську антиутопію й пізнали всі її принади.

Комуністичні практики, які бажали тільки єдиного – безмежної влади, були насправді посланцями диявольщини. Це не містика: якщо є Бог, то мусить бути й диявол. Такого вишуканого терору, який пронісся над планетою в нашому столітті, не знала ще історія, й творці його уособлювали ідеальне зло, що існує на землі, замасковане в людських подобах.

Народ навіть не знав справжніх імен тих творців – прийшли вони до нас під прибраними іменами: Сталін, Гітлер, Молотов, Свердлов і, звісно, Лєнін – найжахливіша креатура негативних сил світу.

Плутарх сказав: «Нема звіра, жорстокішого від людини, коли до її пристрастей додається влада». Ленінська жадоба до влади була страшною саме тим, що він, як освічена людина і виконавець, глибоко збагнув суть і силу влади й знав, як нею можна скористатися. Будучи хитрою бестією, Лєнін ніколи не оголював свої владних пристрастей, як, приміром, Гітлер чи Сталін; надягнувши на себе маску скромності й людяності, він створив про себе міф людинобога, який бачить далі від інших і знає те, про що інші не відають. Лєнін вдавався до різних спроб, щоб знайти найкращу модель тоталітарної державної структури; він ставав нібито на захист національних культур, нападаючи на російських держиморд, – й тим завойовував симпатію поневолених ним же народів. Мало того, цей геніальний облудник і політичний шулер використав зовнішню державницьку й національну бутафорію для створення маріонеткових символічних держав у складі СРСР, щоб ними прикрити щойно створені справжні держави, – й значна частина людей йому повірила[5]. Від смерті Лєніна аж донедавна панувала втруєна у свідомість мас віра, нібито він особисто бажав людству добра, а ось жорстокі й бездарні його послідовники довели народи до трагедій; міфологізація Лєніна підсилювалася деміфологізацією Сталіна: труп Джугашвілі викинуто з мавзолею. Лєніна ж оголошено пророком, у вченні якого, мовляв, завжди можна знайти захист перед злочинними його спадкоємцями.

Міф урешті став реальністю: хоч ніхто не називав Лєніна богом, усе ж лакузи зуміли обліпити його подобу біблійними оздобами: «найлюдяніша людина», «найживіший з усіх живих», «Лєнін жив, Лєнін живе, Лєнін буде жити» і тому подібне. Віру у винятковість вождя методично прищеплювали до людської свідомості; ця легенда культивується й сьогодні владострасними особинами, які прагнуть повернутися до одержавлених утопій і не розуміють марності цих сподівань: молоде покоління успішно здирає із своїх очей полуду, переконавшись на прикладах Росії, Китаю, Кампучії, Куби, що одержавлена утопія може існувати лише за допомогою машини вбивства – передовсім людей, а іноді теж – мух і горобців.

Проте міфи живуть довго, оскільки приходять до людей не оголеними й прісними: вони завжди мають свій декор. Совєтське суспільство, яке було клоакою бруду і свавілля, прикривалося вертепними комедіями – галасливими демонстраціями, партзборами, на яких все одноголосно схвалювалось, всенародними гуляннями й такими вигадливими феєрверками, що довірливий обиватель, одурманений дешевою пайкою ковбаси й щоденною молитвою «Ленин всегда живой», міг побачити явлення боголюдини навіть у небі.

Хіба цього не розуміють морози й симоненки? Добре розуміють, проте використовують кожну нагоду, щоб продовжити вертепний кітч: цьому посприяв ювілей перемоги над фашизмом. Багато хто бачив, мабуть, як на минулорічній першотравневій демонстрації в Києві, з якої почалося святкування скорботної дати, стара, беззуба бабця, роззявивши рота на весь телеекран, натхненно співала «Широка страна моя родная». Смішно? Ні – страшно! Соцкомуністичні лідери, використовуючи матеріальну скруту в державі, вкотре вже оглуплюють забудькуватий народ обіцянками утопічного раю, оновлюючи для майбутніх насильств старий декор, який мав би знову прикрити куртиною з масками щасливих блазнів комуністичні відстойники, повні крові, жебрацтва, тюрем, злочинності, проституції та наркоманії… Помилявся я, сказавши колись харківському журналістові Владиславу Проненкові, що путч 19 серпня 1991 року – то скоротічна агонія комуністичної системи та її вождів. Не скоротічна: десятки способів придумує Москва, щоб поставити Україну на коліна, – і знову мусимо створювати Комітет захисту української культури перед русифікацією, і знову на передній край боротьби стають письменники – Іван Драч очолив комітет. І найпершим нашим завданням має бути викриття справжнього обличчя Леніна, мумії якого й досі поклоняються фанатики, мов стародавні єгипетські фелахи: він був тираном творчим, котрий зумів нав’язати світові думку, що народ з ознаками первісної орди, використаний для комуністичного експерименту, і його вождь – жорстокий нащадок могола, наділені від Бога місією визволительства й доброчинності.

Саме цей міф найбільше загрожує свободі.

Та настав час розплати. Повна деградація російських правителів й ідеологів проявилася, мов на лакмусі, під час чеченської війни. Алкоголік Єльцин блазнює перед світом: то диригує в якійсь там країні оркестром, то не може виповзти з літака в Ірландії, щоб зустрітися з прем’єром країни, в якій приземлився, то прилюдно лає президента України Леоніда Кучму, що той перестав бути слухняним, і називає його чомусь «заместителем» – а все це з причини втрати фактичної влади у власній державі, якою керують силові структури. А новітній Гришка Распутін – ідеолог «единой неделимой» Олександр Солженіцин, той самий, що написав «Архіпелаг ГУЛАГ», закликає реабілітувати Сталіна! Парадокси? Ні, закономірність: імперії остаточно розпадаються тоді, коли вмирають ідеї, які їх породили. Мана визвольної місії російського народу назавжди загинула в пожарищному смороді в містах і селах Чеченії, і з парсуни «гуманного» вождя Лєніна нарешті здерто маску. Сейфи із суперсекретними документами відкриті, і ми вже знаємо справжній зміст ленінського вчення: «Стрелять как можно больше», «Повесить, неотменно повесить не меньше ста кулаков», «Мы не остановимся перед тем, чтобы тысячи и тысячи людей перестрелять» – і так далі. Й нині силові структури, на які ще сподіваються послідовники Лєніна, не мають жодного значення тому, що вони сильні тільки у парі з вірою в ідею і вождя. Вавилон упав тоді, коли змаразматілий Навуходоносор почав їсти сіно…

Чи треба більше доказів, які б підтвердили антигуманну сутність вождя світового пролетаріату і його ідеології, сповідуваної ще й сьогодні імпер-шовіністами, – доказів для обдурених простаків та ерудованих маклерів на торговищі влади? Адже на тому першотравневому мітингу в Києві я бачив не тільки роззявлену бабцю, яка виспівувала «Я другой такой страны не знаю», а й одного з наших державних керівників – Голову Верховної Ради України Олександра Мороза, котрий стояв вдоволено усміхнений, щасливий, що міг хоч на мить вийти з-під осоружного йому синьо-жовтого прапора в парламентському залі й стати не так під рідні, як під потрібні йому червоні прапори й на тлі портретів Лєніна – Сталіна безсоромно заявити світові про своє політичне дворушництво, яке минає для нього безкарно, хоч своєю поведінкою спікер фактично закликає до повалення тієї ж держави, до керівництва якої покликаний народом.

У книзі спогадів «Благослови, душе моя, Господа!» я висловився про депутатів-комуністів так: «З Віталієм Ревою чи Олександром Морозом наодинці я мав би про що розмовляти, але коли вони збираються в парламентську групу „239“, то з ними треба боротися на життя і смерть», – тобто я готовий правуватися не з окремими комуністами, які в приватному житті можуть бути й приємними людьми, а з комуністичним кланом.

Олександр Мороз, очевидно, прочитав книжку, бо якось у перерві підійшов до мене й спитав єхидно:

«З яких то причин ви хотіли б так тяжко боротися зі мною? Адже ми хочемо взяти владу для того, щоб будувати незалежну Україну».

«А під якими прапорами маєте намір її будувати?» – запитав я.

«Самі розумієте, що не під жовто-блакитними».

«Тоді я готовий боротися з вами не на життя, а на смерть», – відказав я.

Здається, на цьому можна б і припинити розмову про нинішнього господаря українського парламенту, бо що ще можна додати? Влади комуно-соціалісти не взяли і не візьмуть: вони залишилися на узбіччі магістралі національного прогресу українського народу й ніколи не зможуть наздогнати наш рух до незалежності, – історія уже сказала своє слово. Проте небезпека залишилася: Олександр Мороз і присні прагнуть повної влади лише для того, щоб піти слідом за президентом Білорусі Лукашенком у відкриту пащу зраненого північного ведмедя.

П’ята колона, як у парламенті, так і у всій державі, активно працює. Ми боялися Леоніда Кучми, ми геть занепадали духом, коли він перемагав Кравчука, а виявилося: ворог не там. Комуністи, які його обрали, стали першими ворогами Президента, а він – запорукою збереження нашої державності. Воістину неможливо зраджувати на троні. А втім – голова радгоспу Лукашенко таки зрадив свій народ…

«Я ніколи не стану московським лакузою», – буцімто сказав таке Леонід Кучма в якійсь приватній розмові з нашими депутатами. Сказав чи не сказав, але чи можна у такі слова повірити на всі сто відсотків? Мусимо вірити, й оце «мусимо» свідчить про нашу нинішню невпевненість. Адже ніхто інший, а таки Кучма обіцяв упровадити другою державною мовою мову російську і вступити в євро-азійський блок. Не робить цього – навпаки, вперто наближає нашу державу до Європи, але ж ніхто не може забути його інавгураційної промови з колаборантськими обіцянками.

Бідні ми – так мало в нас національних лідерів, а між ними суперпатріоти, які в унісон з російськими распутіними – бабуріними й солженіциними – проголошують ідею нової Київської Русі, тобто московської імперії із столицею в Києві! Проголошують і сходять із парламентської трибуни під оплески комуністів.

А який демарш відбатувала відома екс-депутатка Лариса Скорик! Довго чарувала людей своїм крикливим патріотизмом, аж поки не «засвітилася». Соціалістична газетка «Товариш», та сама плюгавка, яка назвала наш національний прапор символом зрадників, запроданців і перевертнів, опублікувала статтю пані Скорик, в якій авторка прославляє шефа цієї рептильки Олександра Мороза як рятівника української держави, а його радника Віктора Боженара, який нині, коли пишуться ці рядки, перебуває під слідством, назвала людиною потужного розуму, першим політичним в’язнем нової доби, від діяльності якого залежить реальна самостійність України. Отак: ні більше ні менше! Цікаво, що спонукало пані Ларису давати подібні оцінки вельми сумнівним людям – невже тільки невинний авантюризм?

Коли я закінчував каденцію в парламенті, сказав собі: не буду більше депутатом, це ж не Верховна Рада, а комуністично-демократичний бульйон, гіршого парламенту бути не може.

Може бути, як виявилося, й гірший. У попередній Верховній Раді комуністична більшість складалася з директорів – совєтської аристократії. З ними можна було про щось домовлятися, в чомусь їх переконувати: ми ж таки прийняли Декларацію про суверенітет України, символіку, зрештою – найголовніше: проголосили незалежність. Ниніїиній комуністичний люмп блокує кожен забарвлений в національне закон – про владу, про українське книговидання; в залі найвищої державної інституції не тільки безкарно лунають заклики до повалення української держави, а й створюється депутатська група «Союз», на яку негайно треба заводити кримінальну справу.

За першого парламенту займав якийсь час посаду Голови Кабінету Міністрів Юхим Звягільський, він прокрався, втік за кордон, за ним подано в розшук, він обізвався з Ізраїлю. У нинішньому – заступником Голови Верховної Ради обрано Олександра Ткаченка, на якого генеральний прокурор завів кримінальну справу, а він спокійно сидить собі в президії поруч із своїм шефом Олександром Морозом і вряди-годи керує роботою парламенту, Генерального ж прокурора Дацюка натомість звільнено з роботи.

У першому парламенті господарював характерник з хитринкою сільського дядька, Іван Плющ – улюбленець демократичного депутатського корпусу, а в нинішньому – особа з моторошно спокійним обличчям чекіста, лідер депутатів-комуністів з підмоченими репутаціями, кликуша, який підставляє де треба й не треба свій труп: то під муляж Леніна, то ось заявив торік у Львові, що реабілітація УПА може відбутися тільки після його смерті. Та живіть, живіть собі, товаришу Мороз, історія ні вас, ні вашу ідеологію вже не бере до уваги, ви давно опинилися на узбіччі процесу становлення української держави, хоч ще конвульсивно тримаєтеся за махове колесо.

А втім, О. Мороз, О. Ткаченко, П. Симоненко навічно залишаться в антиукраїнській історії. Адже, як керівники п’ятої колони, вони все роблять для того, щоб завалити державу: борються з реформами, з національною символікою, із Законом про владу і з самим Президентом. Олександр Мороз, зокрема, робить це наполегливо, порушуючи елементарні норми регламенту й не реагуючи на протести депутатів. І взагалі, спостереження за методикою діяльності О. Мороза викликають у мене дивні асоціації…

Знаємо з недалекої історії, що в тридцяті роки до політв’язнів призначали спочатку жорстокого слідчого. Той катував, тортурував, принижував свою жертву, та коли в’язень не здавався, начальник оперативного відділу міняв брутального ката на інтелігентного – з блідим, ласкавим обличчям і м’яким голосом. Зацькований страждалець, зазнавши дрібку людяності в ставленні до себе, геть розм’якав – чей не всі в цьому пеклі звірі, довірявся «доброму» слідчому, підписував потрібний слідствові протокол, а потім божеволів, коли йому зачитували смертний вирок… 12 квітня 1995 року під час обговорення на сесії Закону про владу Олександр Мороз випускає на трибуну депутата-українофоба Стешенка, з яким, звісно, заздалегідь домовився (депутати про його виступ не були попереджені), – і той змішує Президента з болотом. Демократи обурюються, штурмують трибуну; Мороз заспокоює депутатів, перепрошує Президента, називає виступ Стешенка провокаційним, гасить бурю, але ж мети досягнуто: Президент ошельмований! Які аналогічні методи…

Стежачи за цим фарсом, я згадав: таж на першотравневій демонстрації в Києві Мороз стояв не тільки під портретами Лєніна – Сталіна, десь там позаду на патику хиталася парсуна Берії…

Знаєте, я можу викресати в собі повагу навіть до Станіслава Гуренка, який покинув Верховну Раду України тоді, коли в її залі вивісили синьо-жовтий прапор: то було принаймні чесно. Нинішнім же парламентом керує дворушник – Голова Верховної Ради України із синьо-жовтим прапорцем на лацкані піджака й одночасно голова україножерної соцпартії, вірний ленінець.

…Я повернувся з ходіння у владу: не мій то хліб. Щось, очевидно, зробив потрібного за час свого депутатства, інакше не запрошували б мене до повторного балотування Дрогобич і Батурин. Не зважився йти вдруге: я політик емоційний, тобто нездалий політик. Не вмію навчати комуністичну голоту, яка чигає на дармовий хліб, принципів порядності. Я кажу комуністам в очі, що вони паразити, жадібні до грабунку: щоб підкорити собі зубожілий народ, свідомо знищують талант господарника. «Про який голод в Україні ви говорите сьогодні? – кричав я завше до них. – Голод можуть зробити тільки комуністи!» А вони цинічно насміхалися з мене, бо ж про яку комуністичну порядність може йти мова?

Я вернувся з політичної дороги, зійшов на часину з магістралі, повернувшись у свій теремок у Наварії. Не хочу більше подорожувати, зрештою, кожному пора у свій час йти на пасіку… ох, якби ж то серед мирних бджіл сповільнився біг часу! Але ж бо ні – летить! Та, може, вистачить мені його хоча б для того, щоб осмислити деякі зі своїх мандрівок.

Вельми трудний час переживаємо в нашій боротьбі за незалежність. Проте залишаюся оптимістом. Був у мене такий випадок: якось мене й моїх дітей забрав до авто Володимир Яворівський і повіз до Канева. Отож я й діти у тій подорожі до святого місця самі ставали святими. І раптом при самому в’їзді до міста перегородив нам дорогу транспарант, на якому чорним по червоному був виписаний вирок усім сущим в Україні: «Комунізм – неминучий!»

Й тоді ми разом розреготалися, зрозумівши, що ця злочинна ідея і створена нею суспільна формація конають в істериці і їх смерть викликає не співчуття, а глузи.

4

А що ж таке – дорога? Чому вона так нестримно кличе і манить, що люди, набувши тяжкою працею певного достатку й отримавши нарешті змогу втішатися спокоєм у колі сім’ї чи друзів, сито споживати зароблене, приймати гостей і ходити в гості, читати захоплюючі книги в умебльованих квартирах, зливатися з природою на тихих дачах, відкладати чесно зароблені гроші для дітей і онуків, зі смаком одягатися й у вільний час грати в шахи або преферанс, одне слово – насолоджуватися життям, при першій же нагоді ці влаштовані громадяни зриваються з місць і саможертовно беруть на себе дорожні клопоти.

А ті клопоти у наших умовах неймовірно обтяжливі: лише в чергах за квитками скільки треба настоятись, а вже, не дай Боже, перед поїздкою за кордон витримати бюрократичні тортури в овірах за паспортом і в посольствах за візою, мужньо перенести всілякі приниження, а потім недосипати в душних вагонах, де хтось, хоча б один в купе, всю ніч солодко похропує, промучитись на пересадках або ж годинами, якщо не добами, вичікувати на рейс в аеропортах у нельотну погоду, блювати в гальюнах на кораблі під час штормів – та всіх можливих випробувань ніколи й не перерахуєте, й не передбачите. А все одно: найщасливіший на світі суб’єкт, отримавши квиток і паспорт з візою, з тривожно-солодким тремтінням у грудях, мов перед побаченням з коханою, вгинаючись під тягарем клунків і валіз, покидає домівку з таким відчуттям полегші, ніби з тюрми вийшов, і подається в мандри.

О той незбагненний чар незнайомих доріг! Що це – може, втеча від життя, яке щоденно з тобою, бажання очиститись від накипу буднів? Напевне, й це: я ще не бачив у жодній дорозі розсварених подружжів; того оптимізму, який опановує людиною в поїздках, ніхто й ніколи не міг ще викресати в собі дома: сам подорожній настрій і мандрівні люди спонукують до життєрадісності. Якось у черзі за квитками на сімферопольському вокзалі я підслухав розмову двох старих євреїв: один обурювався на велику чергу, а другий його заспокоював: «Не нервируй, ты приехал отдыхать – ну и отдыхай, что тебе здесь мешает это делать?»

А може, мандрівка – то виховування в собі іншої людини, набагато досконалішої, ніж та, яка вгніздилася в тобі серед домашнього антуражу: кожен побачений новий світ міняє тебе хоча б на один гран, і ти, мандруючи, – немов той пияк, що за кожною наступною чаркою перемінюється в іншу людину, – зазнаєш метаморфоз, для тебе непомітних, зате відчутних для тих, хто тебе оточує: з тобою цікавіше спілкуватися, ти стаєш ширший світоглядом, розкованіший у поведінці й, щонайістотніше, – врівноваженіший, бо після поважних мандрів все менше й менше вважаєш себе й свою домівку центром світу.

У цьому всьому я сам переконався. А для мене особисто подорожі ще й оплачуються морально – поверненням додому. Я люблю покидати свою вітцівщину, щоб уздріти й пізнати інший світ, та ще більше – повертатися: зранений ностальгією, яку ні з яким болем не зрівняєш, бо цей біль приправлений пекучим солодом розчулення, кожного разу, допалаючи до свого порога, усвідомлюю, що альтернативи моїй батьківщині на світі немає.

Та що це я заговорив про труднощі сьогоднішніх мандрівок – поїздами, літаками, космічними кораблями… Сміхи! Як же тоді зрозуміти подорожі в далекому минулому: на конях, возах, пішки, каретами, поштовими диліжансами? Хто з нас може уявити собі прогулянки Миколи Гоголя: ось вирушає він у кибитці з Петербурга до Рима, та раптом примхливому письменникові на той раз Італія чомусь не сподобалася, й він квапно повертається додому… Уявляєте? Я не можу. А мандрівки Тараса Шевченка по всій Україні: Господи, та щоб перетяти нашу державу швидким поїздом упоперек, треба трястися цілу добу! А як міг витримати турне по всій Європі старий Моцарт із своїм геніальним сином? А Хмельницький, дізнавшись про зраду дружини, помчав конем з-під Берестечка в Чигирин, як ото я ровером з Наварії до Львова… Як люди могли переносити такі труднощі, а Гоголь, до того ж, ще й виспівував натхненний пеан дорогам!

Гаразд, але ми взагалі не можемо уявити життя в минулому, коли люд обходився без газу, нафти, електрики… Та без тих проклятих енергоносіїв прирікається нині будь-який народ на вимирання, а колись держави спокійно собі без них жили – будувалися, торгували й воювали, якщо виникала така потреба.

Невже нас обезсилила цивілізація? А так – ослабив власний розум. З розвитком цивілізації ми деградуємо фізично й духовно, і може нас врятувати тільки бережливе ставлення до вічних моральних цінностей. А для того, щоб знати їх у проявах буття народів світу, треба мандрувати: пізнавати нашу планету і людей на ній.

Мовив я про добровільні мандрівки. Та є ще вимушені, й різні вони бувають.

Президент України, наприклад, добровільно одягнувши на себе Мономахову шапку, виконує службові функції вже з примусу обов’язку, взятого на свої плечі. Я не заздрю йому: весь час він проводить у вимушених мандрівках.

Під примусом страху вимандровують нині біженці з гарячих точок у чужі краї. Та якби-то тільки в чужі: росіяни втікають з окупованих земель на покинуту предками батьківщину, якої фактично нині в них немає, – приходять чужинцями на свої історичні землі. Сповнюється кара над імперіями, та страждають невинні, і мені їх щиро жаль.

У минулому столітті нестатки гнали наших земляків на заробітки у заморські краї, а в нинішньому – аж двічі котилася на Захід політична еміграція, й мало хто вертався. Я бачив їх – заможних фермерів, промисловців, бізнесменів, суддів, конгресменів, менеджерів: вони чомусь вважають своїм обов’язком дати гостеві з України, ніби відкупне, кілька доларів, а той гість за подарунок нічим віддячитись не може, хіба заспіває ізгоєві призабуту ним пісню й витисне в нього сльозу, а найбільшого свого багатства не віддасть, бо то рідна земля, яка не дарується, не продається і яку треба захищати або хоч ніколи не покидати її.

Я зазнав від українських емігрантів багато уваги, прихильності й любові, та деякі вражали мене пихою, самовдоволенням, зарозумілістю; іноді вдавалися навіть до осуду, коли заходила мова про нашу колишню підсовєтську впокореність, – начебто бридились нас, замурзаних гноєм рабства, самі ж чисті до кінчиків нігтів й до шпунту запатріотілі. Проте все це – щиру правду вам кажу – змивалось ураз ностальгійною сльозою, що її витиснула з очей пригадана з дитинства пісня. Мені не раз серце боліло, коли я відчував на устах солоний присмак сльози добровільного вигнання, і не раз проймала мою душу лють, коли ситий і безпечний втікач із своєї землі повчав мене, як треба будувати українську державу, або ж докоряв, що ми недостатньо сміливо протестували проти більшовицького терору. Я втрачав тоді терпець: яке ж бо має право утікач з тюрми докоряти тому, хто в тюрмі залишився? Та й, зрештою, що сталось би з Україною, якби всі її полишили? А втім, дорогі земляки, допомагайте нашій державі матеріально, а теж і порадою її будівникам: ви знаєте те, чого не можемо знати ми, та ще краще вчините, коли слідом за справжніми патріотами з діаспори повернетесь на рідну землю, спродавши свої маєтки, бо ж «нема на світі України, немає другого Дніпра». І Бог вам усі гріхи простить. А ми свої давно спокутували в совєтському чистилищі, якого вам щасливо вдалося уникнути.

Та найстрашніші вимушені мандрівки я спостерігав після Другої світової війни в наших галицьких землях. Серед лютих зим вривалися на обійстя ординці в кирзяках і кашкетах з п’ятикутними зірками й забирали людей в ясир. На збирання давали щонайбільше годину – за той час бранці не мали навіть часу прийти до тями; жінок, дідів, бабусь, дітей заштовхували бузувіри на сани, а коли лаштована валка вирушала у напрямі районного центру – на кожних санях енкаведист з автоматом напереваги, а на передку сільський фірман, що його забрали у форшпани: свій своїх везе в ясир, до такого не примушували ні монголи, ні турки, ні кримські татари, – й лунала команда «впєрьод», моторошний плач, не плач, а виття, так кричить смертельно зранений звір, злітав у морозно свинцеве піднебесся і там ціпенів, хрустів, ламався і падав на сніги. Ті зрозпачені голоси ще й нині розмерзаються, і скиглять, і бринять, і плачуть – те голосіння завжди буде в мені, звучатиме вічно в душі ще й через те, що невольничі плачі закодувалися в генетичній пам’яті мого народу, по якому прокотилася орда століть.

Де ті люди нині – не всі ж загинули в снігах. Чому їх так мало повернулося на рідну землю, чому ослаб для них її магніт? Чей поверталися протягом тисячоліть гебреї в обітований – пісний, безводний і зовсім не подібний до раю край, й кримські татари покинули обжиті місця в Середній Азії й живуть нині в наметах – принижені, цьковані, але ж дома. Чому наших людей так міцно прив’язує чужина – може, причиною цього є закладений у генах українців інстинкт осілості й відсутність інстинкту кочового?

Та все-таки дехто не витримував ностальгійних мук. У голодні післявоєнні роки вернувся в моє село з Америки емігрант Федір Микитин: приїхав автом, повним добра, зайшов до своєї хати, пороздавав родині гостинці, подихав трохи хатнім духом і помер… За Хрущова повернувся до Коломиї із Сибіру мій гімназійний учитель природознавства – славний есперантист Орест Кузьма, який здивував сибіряків вирощеним різносортним садом. «Что же это за народ – эти бендеровцы: у них растє, а в нас не растє», – знизували плечима москалі й почали поговорювати, що пора вже розкуркулювати професора, та підтримала, як не дивно, мудрого садівника місцева влада, й створив він зразкове господарство. Кажуть, що Кузьма плакав за своїм садом, коли їхав додому. Але ж приїхав!

Молюся Богу, щоб повернув нашому народові стратовану чужинцями пам’ять. Скільки рук потрібно зараз Україні! Невже українцям у діаспорі заміняє рідний край ностальгійна сльоза?

…Під час найлютіших цькувань за «Мальви» загніздилася в моїй душі туманна мрія – втекти з людських очей, загубитися. Міг був поїхати в туристичну подорож і залишитися за кордоном, але такої спокуси навіть близько до себе не підпускав: для мене найтяжчою покарою було б вигнання з краю; для наших предків-оріянів такий присуд дорівнював смертній карі… Отож я задумав сховатися в Карпатах – в якійсь забутій гуцульській колибі. Нереально? Чому – живуть люди і в колибах. Звісно, не зробив цього, хоч такої хатини вперто дошукувався. Через два десятки років мені знову хотілося втікати – вже від своїх. Та про це потім… А втім, не була б то втеча в нікуди: мандрівки в своєму краю – це пошуки доріг до себе, складний процес усвідомлення свого існування в суворо визначеній іпостасі: мовній, етнічній, національній, державній, бо ж немає людини взагалі: є француз, татарин, англієць чи то українець.

Я усвідомив себе часткою великого народу в студентські роки – під час першої поїздки до Києва. Нею я закінчив подорож, яка почалася на батьковому возі з Трача до Коломиї й продовжилася потім переїздом до Львова.

Нарешті я побачив Київ – столицю моєї України! Чи то тільки мене пройняло відчуття власної могутності й незборимості, коли я став на вершечку української землі – на місці Десятинної церкви? Напевне, кожен це відчував… Довкола, куди не глянь, – безмежна, велика, тучна Україна, розполовинена лезом Дніпра, піді мною – могила предків, загиблих 1240 року, а я стою в столиці колись могутнього українсько-руського князівства – в центрі європейської нації. В одну секунду, в єдину сконцентровану мить я збагнув найголовніше… Була ця мить стиснута в одній точці, як колись Всесвіт перед вибухом космічної енергії, яка перемінилася в безмежжя тіл; я чітко втямив, що неозора українська земля не може бути завше поневолена, що створена вона Богом для державного життя між європейськими державами, – і вибухнула моя мить незмірно радісною мислю, й розкотилися хвилі оптимістичної експлозії по обаполах зеленої землі, щоб згодом скропитися росою слів, які водно стверджували і стверджують мою впевненість у високому призначенні України. Життя моє тоді набрало для мене самого великої ціни, оскільки я вже знав, як його застосувати, і воно раптом стратило б усю вартість, якби я загубив здобуту тоді віру.

Кількома роками пізніше на цьому самому місці я із своїми видавцями святкував вихід моєї книжки «Жарінь», і ми тихо, й не дуже боячись, співали «Ще не вмерла Україна».

На 150-річчя від дня народження Тараса Шевченка я поїхав до Канева, щоб на вершині нашої духовної зрілості вже не наближенням до древності, а до екстракту сучасної національної мислі, якою є для нас творчість Поета, утвердити свої переконання, які зродилися в мені колись на місці Десятинної церкви. На Канівській горі я остаточно впевнився в них і з усталеним світоглядом і вірою в добру долю мого народу вирушив у подальші мандрівки.

…Усе своє життя із захопленням читаю подорожні записки: книги Тура Гейєрдала, Миколи Миклухи-Маклая, Івана Гончарова, Свена Гедіна були в мене настільними; я самозабутньо заглиблювався в мандри разом з авторами книг і завжди повертався збагачений їх враженнями й досвідом… Та найвеличнішою в історії людства вважаю мандрівку біблійного Ноя в ковчезі – була ж бо вона відповідальною за все прийдешнє життя на землі.

Напевне, чимось дуже забруднився світ, що Господь вирішив очистити його водою. Та благо, що водою; нині Всевишній воліє змивати гріховний накип із землі кров’ю і вогнем. Але й вода – страшна стихія, і треба було народитися відважним мужем, і знань неабияких мусив він набути, щоб втриматися на плаву триста шістдесят п’ять діб із живністю, яка мала дати початок новому, очищеному життю. Весь світ був затоплений, і тільки ковчег Ноя похитувався на каламутних хвилях під захмареним небом, й рятувалися на кораблі першого у світі мореплавця пари плазунів і звірів – на нижній палубі, пари птахів – на верхній, а на середній – чотири пари людей: батько Ной з жоною та їхні сини Сем, Хам і Яфет зі своїми дружинами.

Й народилися потім від Сема семіти, що означає «прославлені», – євреї, ассирійці, арамеї; від Хама, проклятого за глузи над батьком, – філістимляни, моавіти, ефіопи, котрих потім завоювали семіти, бо ж мусила впасти покара за Хамів гріх, а від Яфета – «прекрасного» – народилися ми з вами: блідолиці й жорстокі бестії, які запанували на обидвох земних півкулях і пролили на землі найбільше крові. Та світ прощає нам усі гріхи за те, що наш праотець Яфет перед потопом врятував для людства таємницю письма: віднайшов шкатулку покійного Мафусаїла, Ноєвого батька, з сувоєм, на якому був записаний секрет… Прощають, бо ми подарували людству культуру в книгах, починаючи з Біблії й кінчаючи порнографічними бестселерами та томами з кресленнями атомних та водневих бомб. Прощають до пори…

А все ж таки, яка біда загніздилася була у світі, що Бог постановив його затопити? А сталося непоправне лихо на землі: Господні сини-ангели, непослушні Творцеві, зійшли на землю й зачарувалися найкращим Божим творінням – дівчатами; вони брали собі їх за жон, і від цих не дозволених Богом шлюбів народжувалися велетні. Всі вони, крім Єноха, діда Ноєвого, були сильні, а тому злі, й, будучи півбогами, – богами стати хотіли. Світові почав загрожувати хаос… Мав рацію Леонід Кравчук, коли казав, що навіть у ангела, якщо йому дати необмежену владу, виростають роги…

Отже, злих велетнів затопила вода, й світ після цього мав стати мирний і справедливий. Проте до біди часто спричиняються зовсім невинні людські гріхи, як-от: цікавість або надмірна доброта. Світ вічно страждатиме від хвороб через цікавість Пандори, цей самий гріх погубив дружину Лота, яка перемінилася у стовп солі, оглянувшись на содомський вогонь, і Орфей теж втратив Евридіку із-за марниці. Син же Ноя, Яфет, своєю жалістю з домішкою практицизму звів нанівець усю місію батька. Одного дня Яфет побачив за бортом велетня, що борсався у воді, допливаючи до ковчега, й пожалів його, та за милосердя якусь віддяку хотів мати, тож запитав нещасного, що він обіцяє за порятунок. «Я зроблю так, – відказав виснажений голодом і втомою злий титан, – що у всіх твоїх нащадків однаковий буде розум й тому вони стануть незалежні один від одного. Що винайде один, до того додумається й другий; якщо один створить імперію, то й інший зуміє це зробити; якщо в одній державі винайдуть атомну бомбу, то зразу до цього додумаються в іншій; якщо один витворить у своїй голові ідею фашизму, то негайно ця ідея виникне в мозку ближнього, а коли хоча б одну голову затуманить мана комунізму, то нею вмить заразиться многість твоїх нащадків, але й загине ця ідея у всьому світі водночас, – і в результаті всі люди стануть схожими в добрі і злі».

Яфет був улюбленцем Ноя, й батько виконав просьбу сина: вилізти на середню палубу велетневі не дозволив, щоб не затопив ковчега, зате погодився, щоб титан тримався однією рукою за борт, а Яфет годував його з рук.

Кого ж вигодував наймолодший син Ноя на нашу голову? Хто ті нащадки врятованого злого велетня: Нерон, Грозний, Лєнін, Сталін, Пол-Пот, Кастро чи Борис Єльцин? Та, напевне, – всі згадані й не згадані, колишні й майбутні тирани.

Будьмо обачні в мандрівках, панове, лихі сили повсюдно чигають на нас: Господь бо після потопу змирився з тим, що зло таки зосталося на світі, помножилося тисячократ, й перестав удосконалювати людство, залишивши за собою право карати за гріхи.

Та не занепадаймо духом. Найбільша цінність мандрівок полягає в тому, що вони дають можливість знаходити й антиподів злих нащадків велетня: є вони на світі як противага добра злу. Тож вирушайте в дорогу, відшукуйте їх і знахідками добра добро помножуйте.

5

У п’ятдесятих-сімдесятих роках совєтські окупанти з усіх сил намагалися перетворити Київ, а також Львів у глухі провінційні міста, й це їм почасти вдалося зробити. Адже ні в політиці, ні в адміністративному врядуванні, як теж і в науці й культурі, в цих найбільших центрах України ніхто нічого самостійно не вирішував: наукові проекти, плани будівництва, кадрові призначення, дисертації, ба навіть посади прибиральниць у вищих партійних і державних установах затверджувала Москва.

Львів, до того ж, завжди вважався особливим містом: ми його потаємно називали українським П’ємонтом, не завше знаючи, що це означає, а окупанти без упину мусували думку про буржуазно-націоналістичний характер Львова: в результаті у нашому місті виростали все нові й непотрібні для регіону заводи, до яких спроваджувано на роботу російськомовний люмпен, що то мав русифікувати непіддатливий для денаціоналізації край, шаленіла цензура, і, як допінг страху, періодично відбувалися у Львові показові повторні суди над колишніми членами ОУН та перезахоронення останків так званих «жертв бандерівщини» – насправді жертв каральних загонів НКВД і провокаторів, які проникали в УПА. Комуністи ще й сьогодні поширюють антиукраїнську пропаганду про «звірства УПА», та це вже звучить як виття шакалів у пустелі, що то лякають, а вкусити не можуть, – народ знає всю правду: розкопки в одному лише Яблуневі Косівського району засвідчили, хто чинив розправи над мирним населенням у сорокових роках і начинював трупом криниці.

У ті часи, які для сучасного читача вже є історією, народ Галичини невпинно перебував під московською лупою, й тому постійний зв’язок інтелігенції з Москвою був вимушений. Більшовицьке керівництво не довіряло навіть найбільш авторитетним львівським ученим, письменникам, художникам; їх доскіпливо контролювала, атестувала й допускала або не допускала до більш-менш відповідальних посад столиця СРСР.

Тому наші поїздки до Москви були життєво потрібними; вони ставали узвичаєними й навіть престижними, й нині я можу тільки дивуватися, що Москва перестала бути для мене щоденно необхідною, як і Мадрид або Лондон, до яких я протоптував би дорогу лише з потреб власної роботи та інтелектуального збагачення. Тоді ж кожен при першій нагоді радо їхав до «столицы нашей родины», щоб хоч трошки заглянути в інші світи: у столичних, великих та малих містах совєтських республік жилося, немов у темницях.

Отож я дуже втішився, коли в 1957 році – після закінчення університету й перед тим, як стати на учительську роботу в містечку Щирці поблизу Львова, – Львівський обком комсомолу нагородив мене, як переможця в літературному конкурсі серед молодих, путівкою на VI Всесвітній фестиваль молоді й студентів у Москві. Нагороду я отримав за першу публікацію циклу новел в журналі «Жовтень», серед яких був мій «Бузьків огонь», що розчулив казенні серця комсомольських керівників… Хоча мушу сказати, що серед комсомольчиків, на відміну від партійних гайдуків, траплялися й гарні хлопці: для прикладу наведу імена покійного Богдана Котика – знаменитого мера Львова, народного депутата України та Ореста Шейки – організатора Товариства Лева у Львові: виросли вони в комсомолі.

Чимало молоді поїхало тоді зі Львова на фестиваль. Перед вів популярний в Україні Дмитро Павличко, були серед нас молодий філософ Михайло Горинь, тодішні поети-початківці Микола Петренко та Іван Гущак й знамениті, голосні й чарівні сестри Байко: Марія, Даниїла й Ніна.

Одного фестивального дня, коли нам уже приїлися нескінченні відвідування концертів, форумів, круглих столів, ми зібралися на дачі в Останкіні, де мешкали наші співачки.

Треба сказати, що лункішої слави в Україні, ніж сестри Байко, тоді не мав ніхто. Можливо, ці депортовані з Польщі талановиті лемкині ніколи б не стали відомі у світі, якби не те лихо, що зруйнувало лемківський етнос: що не кажіть, а Україна таки скористалася і з насильного «возз’єднання всіх українських земель», і з насильних переселень, хоч – не дай, Боже, жодному народові зміцнювати такою ціною свій потенціал…

У Львові дівчата здобули музичну освіту, котрої, як українки, не могли б здобути в Польщі, й принесли із свого краю в український світ нікому не відомі мелодійні лемківські пісні, які на тлі радянської тарабарщини типу «Любила Миколу, бо він гарний хлопець, тепер люблю Йвана, бо він стахановець» зазвучали витонченою ліричністю, тихим українським смутком, а то й шугаївською бравадою й засвідчили про нормальну тональність українського мелосу. Звісно, й тематика пісень була людською – без фальшивого совєтського пафосу й обов’язкової похвали «щасливого й радісного життя»; пісні сестер зачаровували, промовляли до національної свідомості й інколи витискали сльозу; славне тріо юних лемкинь було на той час явищем революційним: переповнені концертні зали, оплески, скандування, вигуки «слава-браво-біс» розбуджували зацькований люд, гуртували, вселяли віру у високу духовність нашого народу; тріо, крім усього, промовило до українців за кордоном, що не згас іще український дух, – ми є!

Не можна не сказати й про зовнішню ефектність дівчат. Це моє визнання стосується всіх трьох, та немає, мабуть, на світі мужчини, який не був би Парісом і не творив над жінками свій суд: у Ніну, тонесеньку й гнучку, мов бадилина, мрійливу і для мене найкращу із сестер, я був палко закоханий, але ж – хіба мав сміливість підійти до неї й признатися у своїх почуттях: легше було згоріти у вогні!

На фестиваль я поїхав уже одружений: моя Софія милостиво відпустила свого молодого мужа; я їй і сьогодні вдячний, що ніколи не тримала мене на поворозці жіночих ревнощів. Можливо, це й спричинилося до того, що ми удвох відносно мирно прожили вік, і хто знає, як склалось би в мене життя з іншою… Та юне серце – шалене, сліпе й навіжене: ой, як забилось воно, коли в гуртожиток, де ми мешкали з Петренком, зайшов Павличко і сказав: «Хто хоче – їдьмо в Останкіно до сестер Байко в гості!»

Хто хоче?! Звичайно, я зібрався перший. Проте чекало на мене того дня тяжке розчарування, та одночасно й велика полегша: ті складнощі, які могли зайти в житті трьох людей, вмить були усунуті…

Після обіду на траві ми зайшли до якогось там залу на танці; я запросив Ніну до танго. І зважився! Не гаючись і не думаючи про наслідки, підніс її руку до уст, та не встигли ще прошелестіти слова освідчення, як осліпив мене блиск золота: на перстеневому пальці у Ніни сяяла шлюбна обручка!.. Минуло відтоді багато літ, а щемливе почуття юнацького захоплення залишило слід у серці: я й досі люблю зустрічатися з далеко вже не схожою на гнучку бадилинку жінкою й відчувати свою симпатію до неї. Дивне те життя… До речі, моя дружина вчила у школі Нінину дочку – улюблену мною артистку Львівського театру ім. Марії Заньковецької Лесю Бонковську.

Над останкінським озером, на зеленій леваді ми простелили дастархан й заходилися бенкетувати. Тоді ще ніхто з нас не вживав горілки, ми пили вино й чудово від нього хмеліли, співали – й сестри Байко мусили мужньо витримувати наші голоси… У своєму альбомі я зберігаю фотографію нашого товариства на імпровізованому бенкеті: крім сестер-господинь і львів’ян ви побачили б на ній закордонних гостей; не знаю навіть, як вони там опинились, а залишилися приятелями на весь вік. Це повновида красуня Галина Горбач з Німеччини й інженер з Польщі, на вигляд нобілітований шляхтич, Михайло Козак.

Ото й відкрилося тоді для мене перше віконце в інший світ, який був заслонений від нас залізними жалюзі, й могло воно прочинитися тільки в Москві на Всесвітньому фестивалі, на який з’їхався з усіх усюдів молодий люд, що то на відміну від старих пасічників, анахоретів і бурчунів прагне і легко вміє спілкуватися та нав’язувати контакти.

Я вперше зустрівся з українцями з діаспори й увіч переконався, що нічим вони від нас не відрізняються – ні поглядами, ані смаками, хіба лише тим, що поводяться розкутіше й ширший у них кругозір. Та це й не дивно: живуть-бо в цивілізованому (маю на увазі пані Горбач), а не в дикому соціалістичному світі й здобувають в університеті справжню освіту, – ніхто ж їм ніколи не туманив голови ленінським лжевченням. А ще: не вміли вони розмовляти пошепки або порозуміватися на мигах, і доводилося нагадувати їм вряди-годи, що в найдемократичнішій совєтській державі треба тримати язик за зубами.

Минуло відтоді майже сорок років, а з Галею Горбач і Михайлом Козаком ми приятелюємо й досі; іноді зустрічаємося й зрідка листуємося. Я вдячний їм: це ж вони поманили мене в мандрівки й спричинилися до корисних і приємних для мене знайомств з чеськими професорами Орестом Зілинським, Миколою Затовканюком, Костем і Зіною Ґеник-Березовськими та Вацлавом Жидліцьким, з польськими перекладачами і вченими Едвардом Бурим, Збігнєвом Вуйциком та Степаном Козаком. Кожен із названих особистостей залишив у мені крихту добра і знань; завдяки моїм фестивальним знайомим я переконався ще й у тому, що заощаджений гріш повинен бути витрачений на подорожі, без яких людина залишається невиправним провінціалом, та ще й таким, що своїм провінціалізмом пишається.

Пригадую наш перший з Галею обмін листами: не відразу ми зрозуміли одне одного. Досвідчена вже на той час перекладачка української літератури на німецьку мову Галя Горбач щиро висловилася в листі до мене про критичний стан сучасної української літератури: її за кордоном не знають і знати не хочуть, для чужинця вона нецікава. До того ж, наше насильство над словом, політичні компроміси – а що вже казати про колаборантство – компрометують і літературу, і загалом український народ.

Нині я повністю згоден з нею, а тоді був ображений – як же це так: були у нас Хвильовий і Довженко, є в нас Гончар і Первомайський, зрештою – Рильський і Тичина! Одне слово, я посварився в листі з панею Горбач, не усвідомивши того, що відвіювати в українській літературі зерно від полови може тільки українець, а чужинець тим займатися не хоче. То яким чином дізнається зовнішній CBif про нас і про нашу вічну боротьбу за незалежність, коли ми не зуміли прокласти або хоч розчистити єдиний канал, який міг би нас єднати із світом, – літературний, адже дипломатичних, політичних, державних інститутів у нас не було.

Звісно, мала рацію Галя, ми потім дійшли до порозуміння в листах і безпосередніх розмовах; під час гарячих дискусій з Галею в мене засіялася думка про властивий винятково для України нерозривний зв’язок літератури й держави. Ці думки я розвиваю нині, читаючи спецкурс студентам Львівського університету, який так і називається: «Література і держава». Допомагаю студентам збагнути, в якому матеріалі зросла українська державницька ідея, – в літературному, починаючи з віршів Івана Мазепи…

Знаю, що Галя Горбач писала подібні листи не тільки мені. Вона та й інші діаспорні літератори немало спричинилися до того, що в середині шістдесятих років вибухнув в Україні революційний літературний рух – світ нас почув.

За десять років після фестивалю, коли я вже опублікував декілька книжок, щасливо спрацювало наше московське знайомство з Михайлом Козаком. Він прислав мені запрошення, і я поїхав до Польщі – на зустрічі з українцями в світлицях Українського суспільно-культурного товариства.

Побував у багатьох містах, тішився переповненими залами: я був чи не першим гостем з України в розпорошених по всій Польщі українців після операції «Вісла»; в Щеціні, Ольштині і Ґданську зустрічався теж і з польською інтелігенцією. Я із задоволенням спостерігав, як почали просвічуватися перші проблиски порозуміння між поляками й українцями: найповажніші представники польської культури і науки готові були забути старі наші незгоди й обопільні кривди. За час цієї подорожі моїми друзями стали письменник Єжи Єнджеєвич – автор знаменитого есе про Тараса Шевченка «Ночі українські», історик Збігнєв Вуйцик, який щойно видав історичне дослідження з реалістичним баченням польсько-українських взаємин «Дике поле в огні», та відомий перекладач з української мови Едвард Бурий.

Я вертався додому, окрилений надією на таку потрібну польсько-українську згоду, та ба: коли поїзд під’їжджав до Перемишля, польські жовніри, які їхали на великодній урльоп, на весь вагон загорланили шовіністичну пісеньку «Niech zginie Ukraina, niech zginie chamski lud»[6], – і я зрозумів, що далеко не всі в Польщі, як теж і в Україні, готові до взаємного порозуміння. Та не надто дивувався: солдати є солдати… Набагато прикріше вразив мене професор Флоріян Неуважний, який у моїй присутності в Спілці письменників заявив, що його дратують синьо-жовті прапори. А вже зовсім несподівано і вельми жорстоко розчавила мої сподівання на щиру дружбу з поляками розмова з найближчим моїм польським приятелем Едвардом Бурим, тим самим, який переклав мої «Мальви». Він, між іншим, сказав мені таке: «Я не розумію, як той самий народ, до якого належите ви, міг сплодити банду нелюдів, що то в сорокові роки вирізувала польські села».

Я намагався переконати колегу, що тієї страшної різанини українці не розпочинали, що антипольські акції УПА були відповіддю на мордерства, розпочаті Армією Крайовою в Західній і Східній Галичині, і я можу привести свідків з Пустомитівщини, які покажуть братські могили мирних українців, замордованих аковцями в Наварії, Годовиці, Семенівці та інших селах, де мешкало змішане польсько-українське населення. Я не схвалюю того, що УПА в такий самий жорстокий спосіб мстила полякам, але ж не вважаю її першовинною, як не можна нині вважати ініціаторами терору чеченців, які ось вийшли з дощенту спаленого російським військом свого краю, де загинуло близько сорока тисяч мирних мешканців Чеченії, і взяли заложників у Будьоннівську на Ставропільщині… А про операцію «Вісла» забув пан Едвард? А про концтабори для полонених воїнів Української Галицької Армії в Пикуличах і Домб’є, звідки мало хто повернувся додому, – невже зовсім нічого й не чув мій друг? І чому пан Бурий, титулуючи АК армією, обзиває УПА бандою? Яка різниця між цими партизанськими військовими формуваннями? Кожна армія воювала за свою незалежність – невже польська свобода вище ціниться, ніж українська? А ще треба знати панові Едвардові, що банда може складатися із десяти, ста чоловік, а сто тисяч озброєних бійців – це таки армія!

Проте Едвард Бурий, засліплений антиукраїнською літературою типу наклепницьких писань Яна Гергарда «Заграви в Бескидах», не хотів мене й слухати, і я зрозумів, що процес польсько-українського порозуміння буде довготривалий. Буде тривалий тому, що й Польща у свій час була імперією, яка підкорила собі Литву, Білорусь, а потім Україну, – ну а хто хоч раз у житті покуштував українського меду, тому дуже тяжко забути його смак. Поєднати може нас тільки страх перед спільним ворогом, і це вже відчувається в політиці наших стосунків. Від їх поліпшення залежить доля обох держав. Та невже ми й надалі перераховуватимемо по обох боках лінії Керзона жертви, розпалюватимемо обопільну ненависть, а з цього будуть користати західний і східний сусіди?

Передовсім – східний. Нині на світі існує лише один головний ворог свободи – російська надщерблена імперія, а іракці, іранці, серби – то учні Росії. Спадкоємиця СРСР майже безболісно попрощалася з ленінізмом, який не зумів навіки зміцнити Московщину, й безсоромно повернула собі імперсько-царські символи – двоголового орла й андріївський прапор, чим заявила світові, що від традиційних загарбницьких амбіцій не збирається відмовлятись і не відмовляється: на очах у всього цивілізованого світу методично й по-фашистськи жорстоко знищує маленький чеченський народ та й своїх жертв теж не рахує. Колись комуністична банда з «гуманних» міркувань присилала з Афганістану цинкові домовини родинам загиблих; двоголова новітня імперія навіть не шле матерям похоронок.

Не народився ще в Росії муж, який витруїв би із свого народу імперську ментальність і повернув його обличчям до історичної землі – Нечорнозем’я, на якій, і тільки на ній, може витворитися згодом демократична російська нація, котрої на світі поки що немає. Існує й надалі московська орда, що мріє, як і колись, завойовувати чужі краї, нині ж вона воює із власним народом.

Чи то аж такий непохитний закон історії, що кожна імперія мусить конати в крові: римська, турецька, австрійська, британська, сербська, російська? Та якщо так, то хто може гарантувати, що кров не проллється в Польщі і в Україні? І коли таки, не дай Боже, проллється, то тільки через наші польсько-українські незгоди: наші землі – найвразливіше місце Європи. Світові нині загрожує смертельно зранений звір – і тому європейські народи, які вийшли з-під опіки російської імперії, мусять забувати колишні чвари й об’єднуватися проти спільного ворога.

У травні 1995 року я побував на святкуванні 150-річчя від дня народження автора українського гімну Михайла Вербицького в селі Млинах біля Перемишля. Виступали там львів’яни, посол України в Польщі, перемиський воєвода. Лунали з трибуни палкі слова про дружбу між нашими народами, а біля мене стояв старий млинівський українець і зі сльозами на очах скаржився, що на перемиській землі для українців життя немає…

З великою утіхою я зустрівся – через багато років – з Михайлом Козаком. Не знаю, яким йому видався я, а він зовсім не змінився – такий, як і був: елегантний нобілітований шляхтич. Просив мене приїхати до них: потрібна допомога польським українцям. Українофобський плебс осквернює впорядковані могили воїнів УПА, агітує проти проведення в Перемишлі фестивалю української пісні, вимагає від влади заборони об’єднання українців Польщі. Чому ж так? Адже Львів давно дозволив полякам реставрувати на Личаківському цвинтарі пантеон «польських орлят», загиблих у війні з Українською Галицькою Армією; уЛьвові працюють польські школи, функціонують костели, розгорнуло свою діяльність Польське культурне товариство, та й так званим «мілосьніком Львова» ніхто не забороняє любити наше місто.

Чому не берете з нас приклад, заповзяті в неактуальній нині українофобії найближчі сусіди? Звертаюся до вас словами Тараса Шевченка: «Подай же руку козакові і серце чистеє подай!» – невже й на заклик нашого генія глухими будете?

Минулого року заходами професора Варшавського університету україніста Степана Козака вийшов у Польщі мій роман «Орда» в перекладі Єжи Литвинюка. Це моя мандрівка до вас, поляки. Приходьте й ви до нас не із затиснутими дулями в кишенях, а з книгами, добром, піснею; приходьте й на торги – й тільки цим ми зможемо переконати світ, що наші народи дозріли до життя у європейській спільноті.

Таж немає кровної ненависті між нами, є тільки задавнений біль, і його треба втихомирити: забудьмо про Умань і Кодню, пам’ятаймо про Тараса Шевченка і Броніслава Залеського!

Примірник перекладеної в Польщі «Орди» привіз мені до Львова сам перекладач пан Єжи Литвинюк. І знаєте: він обняв мене – й від себе та Едварда Бурого привітав з незалежністю України! І це так природно: адже Польща першою в світі визнала нашу державу.

Хтось може мене спитати, чи хотів би я ще раз податися в мандрівку до Москви. Наразі не хотів би. Та я б з радістю поїхав, якби знав, що бодай два російські письменники – як оце Єжи Литвинюк і Едвард Бурий – зустрінуть мене з розкритими обіймами і щиро порадіють разом зі мною, що моя Україна вже вільна… Обізвіться, може, вже є такі письменники в Росії?

6

Людина в подорожі уподібнюється птахові, який є одночасно і луком, і стрілою… Хтось із філософів сказав таке, а я розшифровую: лук – то пристрасть до пізнання, а стріла – сам подорожній, який долає віддаль, адекватну закладеним у ньому спонуці й витривалості.

Мене завжди манив простір – не так на своє лоно, як поза межі уже баченого і осмисленого: а що там далі, за лінією пізнаного, яке воно – те, про котре отримав інформацію в словесних або графічних символах: величніше, ніж я собі уявляв, чи набагато мізерніше, й мене чекає розчарування? Одне слово, треба зігнути до критичної напруги дугу свого лука й випустити себе у стрімливий політ поза лінію відомого… А що, зрештою, вивело людину в космос, як не жага пізнання світів, відмежованих дослідженим простором?

Ще в гімназії, під час вивчення історії Єгипту, я підсвідомо поставив перед собою недосяжну мету – начебто для того, щоб усе, що я досліджу, не вдовольняло мене, не могло вдовольнити тільки тому, що я ще не бачив найзаповітнішого: реального, та недоступного для мене, й це невдоволення мало бути стимулом до безперервного пізнання. Напевне, я не уявляв собі тоді того джерела невгасимого пориву саме так, та знав одне: завжди бажатиму осягнути недосяжне і через те, що недосяжного, а саме єгипетських пірамід, ніколи не побачу, не матиму ніколи й спокою. Та про піраміди пізніше…

Після «визволення» 1939 року мій батько-вчитель повісив у класі на стіну величезну, мов верета, мапу Совєтського Союзу, до котрого ми мали нещастя щойно прилучитися, і коли у підчерев’ї колосального монстра, зображеного червоною плямою, що розлилася по всій мапі, я побачив різнобарвні латки республік, а між ними крихітну зелену оазу України, яка, я знав, крихітною зовсім і не була, – збагнув ураз шаленість простору, безмежного й непотрібного одній державі, але ж він таки у ній вміщувався, – і не ділять його кордони, і не треба жодних документів для того, щоб отак стати й піти з крайньозахідного Трача до крайньосхідної Чукотки, тисячі обріїв переступити й ніколи не досягнути останнього, і все за одним переходом побачити; той простір велетенської північної імперії, яка своєю вагою притиснула весь південний світ, ще до моїх мрій про піраміди, став першим стимулом пізнання недосяжного.

А десь посередині безмежної мапи голубіла вигнута смужка, схожа на розгорнуті крила лелеки, що летить, – а відпущених за вітром ніг і витягнутої шиї не видно, лише голубінь крил, – летить з північного заходу на південний схід, та зупинив кордон лелеку, й він упав, розпластаний, долі, й називається ця синя смужка Байкал – найглибше в світі озеро з найчистішою на землі прісною водою.

Коли я служив у армії, почув дивну пісню, яку співали солдати-сибіряки, – «Славное море, священный Байкал»; урочиста мелодія пісні чимось нагадувала відомі російські пеани завойовникам Сибіру типу Єрмака. Та коли загарбник «Ермак, обьятый думой» викликав у мене ненависть, то втікач-каторжанин із байкальського сюжету зачаровував своїм волелюбством: ось на бочці від омуля, розіп’явши в руках дірявий халат, мчить він під вітром-баргузином по голубій воді до берега, на якому – свобода… Та пісня, немов поклик, весь час звучала в мені: я «захворів» Байкалом.

Далеко пізніше, вже побувавши на його березі, я напишу першу свою новелу з циклу «На перевалі» і назву її «Байкал». То не про озеро твір, а про жадання людини осягнути найзаповітніше; ідея новели закладена в словах героїні Діани, яка з гіркотою говорить коханому, що той по-маніловськи марить таємничним озером: «У кожної людини є свій Байкал. А в тебе вже був, та ти його навіть не помітив…»

Я теж марив Байкалом, та добратися до нього було так само неможливо, як і до пірамід: звідки ж у мене, письменника-початківця, могли знайтися кошти на такую подорож?

Та в кожної людини є своя Доля, яка інколи ласкаво сповнює бажання. Певне, вони закодовуються на магічних хвилях в ефірі – Божій пам’яті – й, коли прагнення надто сильне, пам’ять позитивно відреаговує.

При Спілці письменників працювала військово-шефська комісія, яка займалася зв’язками письменників з воїнами, – її робота зводилася до виступів поетів у частинах. Та хтось на верхах додумався, що для вивчення солдатської героїки замало двогодинних поетичних налетів – хай військовозобов’язаний письменник добровільно запишеться в будь-яку частину на двомісячну службу замість обов’язкової перепідготовки і їде собі за державний кошт хоч і на Камчатку. Мені сказав про те голова комісії поет Григорій Глазов, коли я ще працював у Щирці, – і, ні хвилини не вагаючись, я тицьнув пальцем на карті: «Владивосток, морфлот!»

Повістка з Москви, з головного політуправління армії, прийшла в дуже незручну для мене пору – саме тоді, коли я з сім’єю переїжджав до Львова і на руках у нас була півторарічна донечка Наталя. Та не було ради: заява добровільна, а служба обов’язкова, – за неявку могли б притягти до кримінальної відповідальності як дезертира.

Я поїхав. Спочатку до Москви, а потім поїздом до Владивостока, й тяглася моя поїздка у плацкартному вагоні цілий тиждень. Я побачив такі простори, які для українця видаються фантастичними, а для японця, напевне, абсурдними – через їх невикористаність і марнотратність. Тоді я теж зрозумів, що велетенський совєтський колос уже самою своєю критичною масою засуджений на загибель: з одного центру ним керувати неможливо, хіба що руйнувати – соціально, екологічно, національно.

Вибрався я в дорогу з примірником «Нового мира», в якому була опублікована повість Олександра Солженіцина «Один день Йвана Денисовича», що спричинилася до інакодумства в головах мільйонів мешканців імперії: їхав я тоді з цим твором, немов із самим молодим Солженіциним в одному купе, – і таки був він поруч зі мною, муж, який рятував честь російського народу. Я йому повірив – «кроткому пророкові», ми багато з ним розмовляли, і я втішався його прихильністю до мене – українця.

Тоді я ще не міг знати, що назустріч цією самою залізницею у віддаленій вперед на тридцять років часовій площині їде під прізвищем знаменитого письменника зовсім інша людина – новітній Гришка Распутін, який зганьбить і так уже зганьблену пролитою кров’ю у Тбілісі, Баку й Вільно Росію, – напередодні найтяжчого в світі злочину проти людства – чеченської різні.

Багатий, як Крез, з распутінською бородою лауреат Нобелівської премії повертався з Америки на батьківщину через Сибір, однією думкою стривожений; а як йому облаштувати Росію, зі складу якої Україна так непоштиво вийшла, і що, власне кажучи, повинні він і цар Борис чинити з непокірними хохлами. Відокремилися, щоправда, від Росії й інші республіки, але ж ота крихітна зелена оаза у підчерев’ї монстра – то його фундамент, без якого осядуть глиняні ноги колоса, і з ним станеться те, що з будинком під час землетрусу; кожен, мабуть, бачив ту руйнацію на кіноекрані без звуку: спочатку розколюються стіни, а потім вони самі тихо валяться, хоч поштовхів уже й немає.

Пізніше я їздив – бо чому ж би не використати безвізову можливість – і на Полярний Урал, і в Середню Азію, але ця мандрівка залишиться матеріалами для роздумів на все життя: я побачив на власні очі величезну імперію, яка здавалася незмірно могутньою своїми розмірами, та якраз ця нібито перевага породжувала в моїй свідомості зухвалу думку про її перевантаженість земними обширами, мов шлунок безнадійного ненажери.

Я не можу сьогодні повністю перенестися у тридцятилітню давність, мені заважає товща років і набутий досвід, а тому я надалі висловлюватиму своє нинішнє трактування вражень від транссибірської подорожі, проте зазначаю, що майже всі мої теперішні думки започаткувалися тоді – хоча б у ембріоні.

Дивлячись крізь вікно вагона й цілими днями не відходячи від нього, я все ж таки щиро захоплювався безмежжям світу – мов та дитина, що в короткій льолі вперше вибігла з хати й стетеріла, втямивши, що той світ набагато ширший, ніж це їй здавалося досі, що простору на землі відведено для неї набагато більше, ніж хатня долівка, і можна йти куди хочеш… Але ж постривай, маленька людино: на тому, як тобі здалося, необмеженому просторі існують перепони, які зупиняють, застерігають, не дозволяють. Тут паркан, там сусідська межа, а ще далі три кіпці або хрест, які означають, що за ними починається чуже село, а дорогу до лісу перегородила рогачка; потім у церкві почує дитина заповідь «не кради», а в школі учитель розповість про кордони твого народу й покаже на мапі різнокольорові клаптики, окреслені штрих-пунктирними кривими лініями, які означають «зась» непрошеним гостям; і звивається, карлючиться той штрих-пункт, бо кожен клаптик землі надто дорогий тій чи іншій державі, – прямолінійні кордони існують хіба що в пустелях; про ті межі домовляються високі державні мужі й уряди – сперечаються, погоджуються й тільки тоді їх переступають, коли це дозволено, а як хтось порушить готар – то воюють; а тут: лежить стратована державною сваволею одна шоста частина земної суші, й належить вона не окремим людям, які б її любили, відповідали за неї, оберігали, змагалися між собою, – хто краще свій клаптик обробить, хто краще про свою землю скаже, напише, проспіває, – а відчуженій від людей всевладній державі, яка ту сваволю чинить, й кочують державною й разом з тим нічиєю землею конфірмовані владою пройди, які нищать, руйнують, крадуть земне добро, замулюють ріки, труять гербіцидами грунти, щоб нині вродило, а про завтра байдуже; нищать живність у річках, відводять мертвотні стоки в чисті озера, вирубують ліси, висушують життєдайні болота, затоплюють чорноземи, щоб мати свої власні моря, позбавляють автохтонів почуття прив’язаності до рідних місць, руйнують інстинкт власності, ініціативу й перетворюють господаря в бомжа: мандруйте, бездомні, безматірні, безнаціональні волоцюги, змішуйтесь, забувайте, хто єсьте з роду, давіть слабшого, відбирайте в нього право говорити так, як його навчила мати, й примусьте його спілкуватися «человеческим» суржиком, забороняйте справляти старовинні обряди, насміхайтеся над вірою і звичаями – ось яка вона, безмежна російська воля на безмежних просторах! Сваволя, розбій, хамство, блюзнірство, денаціоналізація – бо власник однієї шостої частини земної суші не має поняття про нормальні взаємини вільного з вільним.

Мої прикрі роздуми над знеособленням людини й народів у російському світі підсилились, здавалось би, марною деталлю: в жодному сибірському селі я не побачив такого звичного для цивілізованих громад атрибута як паркан, пліт, загорожа. То чи ж може стати найдобродушніший сибіряк добрим сусідою, коли він не знає, де сусідське починається, коли – «Россия вольная, страна прекрасная и все вокруг моє!» З відсутності цієї дрібної деталі починається ментальність бездомного кочівника, або ж відсутність nfe наслідком кочового способу життя: спочатку пройда топчеться по чужих городах, далі йому все дужче й дужче не вистачає простору – й він валить тини й шлагбауми, руйнує дотла тих, які його на свої обійстя не впускають, заполонює чужі землі й держави і прямує до останнього моря, гнаний азіатським кочовим інстинктом, який нічого спільного з психологією осілих слов’ян не має.

…Мій поїзд перетяв Волгу, і я згадав, що в Нижньому Новгороді над священною російською рікою виріс великий гуманіст, і мій душевний бунт проти московсько-імперської сваволі, яка витруїла в людях такі моральні категорії як пошана до традицій, чужої мови, домашньої звичаєвості, віри, а теж і фізичні – межу, обмеження, врешті-решт, той же паркан, який весь час мав би нагадувати про недоторканість людської власності, – мій бунт ураз пригас, бо наші голови тоді були ще затуманені міфами про злих і добрих більшовиків, а Максима Горького я зараховував до добрих.

Зараховував, бо ж таки пролунало на весь світ горьківське «Человек – это звучит гордо!» Зачаровані такою високою атестацією людини, ми не хотіли звертати уваги на підступний дозвіл того ж Горького у тій же знаменитій п’єсі «На дні» – бути фальшивим: «В жизни безвыходной и ложь красива», – і ми, не заглиблюючись у філософську суть афоризму, взяли собі за правило його зовнішню формулу: вчилися інакше думати, інакше говорити, а ще інакше діяти… Ми теж не бажали вникати в горьківський кримінальний кодекс, де є такий параграф: «Если враг не сдается – его уничтожают», хоч знали, що більшовицькі гекатомби виростали саме за цим рецептом: з ворогом не дискутували, не переконували, не вели переговорів, не брали в полон – розстрілювали… Чи то можемо ми нині, вражені хай і вимушеним гріхом двоєдушності, дурити себе й молодше покоління байками про власну ні в чому неповинність? Ба ні: неповинними були тільки ті, хто чесно витримав совєтську тюрму.

Ми, українці, пропускали повз вуха горьківське образливе найменування нашої нації – «хохли», якими рясніли романи письменника, й розчулювалися його поблажливими компліментами на адресу Василя Стефаника та Михайла Коцюбинського… Ми намагалися забути горьківську зневагу української мови – він не дав дозволу на переклад свого роману «Мать»: мовляв, немає жодної потреби перекладати з російської літературної мови на її діалект… Ми теж ігнорували ганебну мандрівку більшовицького гуманіста на будівництво Біломорканалу і його славослів’я совєтському методові перевиховання; ми не допитувалися – а що сталося з хлопчиком-в’язнем, який під час відвідин прошепотів письменникові на вухо, що ті харчі на столі, газети й книги – то блеф, обман, а хлопчика розстріляли, як тільки Горький полишив барак, і гуманіст про це добре знав… А ми зовсім не відали того, що расист Горький у листі до сліпоглухонімої Ольги Скороходової признавався, що має намір просити владу про дозвіл проводити медичні досліди на класових ворогах, адже тих, які не здаються, можна знищувати у будь-який спосіб. Ні, таки не було добрих більшовиків: сама більшовицька ідеологія заперечувала людяність.

Але тоді мені стало затишно, бо я ще вважав Горького добрим більшовиком, і думки про нього втихомирили мій бунт. А ще зі мною був мій сучасник-гуманіст Олександр Солженіцин – росіянин, який пережив пекло в совєтських концтаборах і написав про це. А як він тепло згадував галицьких каторжан: ті бандерівці, писав він, вирізнялися серед інших у таборі тим, що, як сідали до столу, знімали шапки, осіняли себе знаком хреста, а потім ділилися між собою хлібом… Ні, то неправда, буцімто нема таких росіян, які люблять українців: ось Горький, ось Солженіцин, а ще живе у Воркуті колишній в’язень, приятель і табірний однокашник мого брата – історик і літератор Павло Негретов, я про нього колись розповім… А ще: цей самий Солженіцин, який товаришує мені в подорожі, отримає незабаром Нобелівську премію і на весь світ проголосить найгуманнішу декларацію, і зробить це росіянин!

«Останнім часом, – скаже він у своїй Нобелівській промові 1974 року, – стало модно говорити про нівелювання націй, про знищення народів у казані сучасної цивілізації. Я не згоден з тим: зникнення націй збіднило б нас не менше, ніж якщо б усі люди уподібнилися в один характер і в одне обличчя. Нації – це багатство людства: найменша з них несе свої особливі барви, таїть у собі особливу грань Божого замислу».

В Омську потяг стояв дві години, і ми з симпатичним і суворим Олександром Ісайовичем пішли в ресторан пообідати. Я з розчулення просльозився, оскільки він подібно висловився й при мені, й подякував йому від всієї України за прихильність до моєї нації. Потім я довго слюнявив про його «Йвана Денисовича», про «Матренин двор» та про роман «Раковый корпус», який колись прочитав у самвидаві; злегка підхлібив йому стосовно Михайла Шолохова, котрий Солженіцину і в підметки не годиться, бо все життя те й робив, що вислужувався перед владою й багатів, а герої тим часом сиділи по тюрмах, – і то ще не знати, хто написав «Тихий Дон».

Солженіцин на мою мову поблажливо і згідливо покивував головою, а я вряди-годи поглядав у дзеркало, що висіло на протилежній стіні ресторанного залу: був я самовдоволений, чорноволосий, молодий і запальний. Та враз помітив, що в дзеркалі немає відображення Олександра Ісайовича, повернув голову в його бік, та крісло, в якому він сидів, – таки сидів! – було порожнє, а на столі лежав зачитаний примірник «Нового мира». Я схопився, щоб податися на розшуки великого письменника, та враз сталося несподіване і незрозуміле…

Загримотів на пероні зустрічний поїзд Владивосток – Москва, зупинився, різко гальмуючи: в ресторані знявся збуджений гамір, пасажири кинулися до вхідних дверей, вахтери дружно відчинили обидві стулки, і до зали увійшов бородатий вельможа з утомленими очима пророка, він хвилину помовчав і, окинувши поглядом занімілих людей, прорік:

«Росія в небезпеці, господа! Сепаратисти хочуть завалити велику Росію: ця небезпека йде передусім від так званої України, яка відділилася від нас. Усі сили віддаймо для відновлення імперії в дореволюційних кордонах, рятуймо родіну! Той гидкий народець у західній Малороси, який розмовляє штучною польсько-німецько-російською мовою і сплодив бандерівщину, хоче прилучити до Галіції малоросійський Схід і утворити свою імперію. Абсурд! Існує на світі одна-єдина російська імперія, яка ділиться на губернії, і перша з них – Малоросія!»

«Слава російському месії!» – заревіла зала, горнучись до пророка, та біля нього, ніби охороняючи, підскакував, забігаючи то з одного, то з іншого боку, рудий жидок і раз у раз повторював: «Я це перший сказав, ваша достойносте, шанований народами пророче! Ви ще були в Америці, як я вже говорив: губернії і тільки губернії! А уряд нинішньої так званої України хай їде в Житомир, він там колись уже був – у дев’ятнадцятому році!» Я знову глянув у дзеркало і здригнувся від жаху: на мене дивився зовсім сивий, з білою борідкою дідусь, і я зрозумів: минуло вмить тридцять літ, протягом яких мій знаменитий супутник у транссибірській подорожі перемінився з видатного письменника на новітнього Гришку Распутіна…

Але покиньмо умовності… Час моєї мандрівки до Владивостока на початку шістдесятих років був періодом фанатичного захоплення Солженіциним, на якого покладала великі надії світова й особливо українська демократія, і ніхто не міг передбачити солженіцинської метаморфози, юродства і його політичної дегенерації. А треба ж було пам’ятати науку академіка Вернадського, який говорив, що російська демократія закінчується там, де починається українська незалежність. Та нам тоді хотілося вірити у краще…

У роздумах про можливе народження демократичного покоління в Росії, – а воно, здавалося, йде і зрозуміє нарешті імперський гріх своїх батьків, – я вийшов з ресторанного залу, та мусив у дверях зупинитися: коридор швабрувала стара бабуся й на чому світ по-галицьки лаяла пасажирів, які їй заважали в роботі.

«Та вступися набік, москалю, шляк би тя трафив!» – закричала на мене.

Я підійшов до жінки й спитав як тільки міг ласкаво:

«Звідки ви, бабусю?»

«Ге, – видивилася стара. – Та, певне, звідти, звідки й ви!»

«А багато тут вас з нашого краю?»

«А де нас мало? Як там нема України, то най хоч тут буде…»

Я обминув бабусю – скорбну українську реальність, й розлетілися вмить, мов рій сполошених комах, мої мрії про російську демократію. Звідки вона візьметься: чи бачила стара бабуся хоч натяк на неї у цій заґратованій стодолі?.. За весь свій вік? І з якого часу живе тут старенька: з післявоєнного, тридцятих років, столипінських чи мазепинських? Горе нам! Горе Україні – невільничій матері…

До відходу поїзда залишилася година. Я сидів сам у купе, і в дзеркалі відбивалося моє зображення – сивого, з борідкою дідуся. Отже, видиво продовжується, тож і я продовжуватиму осмислювати свою подорож до Владивостока з віддалі тридцяти літ.

…Мені так хочеться розповісти читачеві про Байкал, та не знаю, чи це вдасться, бо й що нового розказав би про цю перлину світу? А мозок водно заполонює політика: ніколи не думав, що мені, лірикові з природи, доведеться грабатися в політичному смітті. А треба: у купах політичного непотребу і гною заховане щире золото правди про свободу і право.

Ще кілька слів про Солженіцина й про дещо інше, пов’язане з цією фігурою… Метаморфоза письменника від демократа до запеклого шовініста, і то аж такого, що закликає реабілітувати Сталіна, бо той хоч і запроторив Олександра Ісайовича в тюрму, зате зберіг для нього велику Росію, – була настільки несподіваною, наскільки й закономірною: економіка міняється протягом років, для змін у психології нації потрібні століття. А Солженіцин попри свій антибільшовизм – духовне чи то бездуховне породження російської імперії, яка – без більшовизму – ще краще почуває себе в імперському статусі. Бути одночасно імперією і демократичною державою неможливо, тож не можуть стати демократами клеврети «единой-неделимой», які вважають Україну тимчасовим утворенням. І чим більш міцніє Україна і утверджує себе як держава в Європі, тим більше їх, клевретів, множиться. Вже б хто-хто, а така освічена людина, свого часу улюблений серед молоді світу бард, переконаний демократ Булат Окуджава в своєму вельми розумному й непримиренному з ідеями комунізму інтерв’ю («Литературное обозрение» №№ 5–6, 1994) нічтоже сумняшеся заявляє, маючи на увазі розпад Совєтського Союзу, таке:

«Считаю, что идут иные времена и в новом качестве мы опять соединимся. Мы не можем иначе…»

Ви й справді інакше не можете: великодержавна отрута наскрізь проїла духовний організм російського плебсу. Я не маю на увазі весь народ – були і є серед росіян світлі особистості, та це не плебс, а зірки, й про них я ще поведу свою мову. Але зорі мерехтять у духовному небі нації, а на землі панує здолана гріховною традицією маса, яку ми маємо нагоду й сьогодні бачити на політичних демонстраціях – з портретами Лєніна, Сталіна, Берії… Й нічого тут дивного немає: царизм і більшовизм методично вбивали будь-яку ідею, що могла б бути вигідною підкореним народам, які прагнули зберегти свою самобутність, – для панівної нації політичний і моральний терор став зовсім нормальним явищем. Візьмімо релігію: безглузда, на перший погляд, боротьба з Богом, якого, за більшовицькою філософією, немає, перемінилася насправді в нещадну війну з національними меншостями імперії – з їх звичаями, обрядами, традиціями, закладеними в релігійній ідеології. А те нахабне фальсифікування та грабування історії підлеглих народів, те повсюдне випинання першоначала сюзерена, від якого, мовляв, усе пішло – родовід і культура, й наукові здобутки націй, в імперії сущих! Я не можу вийти з дива й нині: чому російські великодержавники не здогадалися визнати своїм гербом древній київський тризуб – отак, як присвоїли собі україно-руські билини, – і залишилися нині з кумедним і анахронічним двоголовим орлом, якому всього двісті літ від роду і який мертвий єсть, бо відтяв йому голови сімдесят вісім років тому Володимир Ілліч.

Так ось чому піднялося виття за відновлення Союзу: не лише через втрату колоній – причина тут набагато глибша. Україна проголошенням незалежності видерла з лап Росії вкрадену нею свою первісну історію, і сьогодні весь світ вже знає, що українці на українських землях завжди були єдиними автохтонами, і ніяких інших народів Київська Україна-Русь ніколи не виколисувала.

Солженіцин цю істину збагнув глибоко. Знаючи, що із своїм публіцистичним талантом він може бути великим тільки у великій імперії, письменник стривожився: Росії загрожує цілковитий розвал. Ким стануть солженіцини після загибелі імперії, кого представлятимуть? Аоже соборна російська нація ще не утворилася, вона розпорошена по всіх землях колишнього Союзу («где кусок хлеба, там дом родной»; в Чеченії російські федеральні війська винищили десятки тисяч мешканців, серед яких вісімдесят відсотків російськомовних!), вона не визначена в етнічних кордонах, росіяни, які історично жили з розбоїв і завоювань, залишилися й нині скитальцями. Не матиме кого представляти письменник, коли розпадеться імперія! Тому-то переляканий Солженіцин природно перемінився з демократа в шовініста і в унісон з Жириновським волає про відновлення імперії, яка має ім’я несформованої ще нації, – й тим самим обидва закликають до пролиття крові. Сталося те, чому немає в світі аналога: вічна противага злу – література – стала глашатаєм зла. Оце і вся вам загадковість російської душі, якої й насправді «не понять умом».

А втім, історія завжди діє доцільно, хоч ту доцільність не завжди можна відразу збагнути. Іноді те, що видається негативним, дає позитивні наслідки: ленінська видозміна імперії, якою не була моторошною, приквапила її кінець; кінець імперії дасть початок створення класичної російської нації.

Одне слово, відбувається процес творення нових держав, які житимуть у третьому тисячолітті, і він вельми болісний.

…Й нарешті сталося! Мрія, яка так щемно й солодко затеплилася в моєму серці ще в дитинстві, враз здійснилася.

Тяжко дихає поїзд, стугонить, спинаючись на Саянський перевал і, неспроможний здолати крутий нахил, звивається змією попід скелями, з люті сичить гарячою парою і врешті, звідчаєний своїм безсиллям, вгризається в гору, пробиваючи в ній тунель; пітьма смолою прилипає до очей, та за мить у вікнах вагона знову зблискує сліпучо-зелене світло; смерекова тайга заслоняє з одного боку небо, а з другого наповнює глибочезні ізвори кипучим шумовинням; поїзд стає схожий на відчайдушного еквілібриста, що біжить по двох канатах рейок між прямовисними скелями й проваллями без дна; радість, змішана із страхом, захоплює дух – ой, щоб швидше заховатися в наступний тунель, який он зяє попереду чорною аркодужною проймою; і вже хижа паща почала всмоктувати в себе, немов сосиску, раптом стонклий состав, що витягнувся між двома горлами тунелів; і знову зелене сяйво сліпить очі, і знову охолоджує їх вогка темрява; я нараховую понад сорок тунелів, – та ось, повернувши у протилежний бік, поїзд вихоплюється на волю: душу огортає полегша, ніби під час пробудження із неспокійного сну; паровоз утомлено зітхає, втішно посвистує, стрімко злітаючи вниз, й мене охоплює незмірний подив від того, що небесна голубизна опинилася раптом долі; тайга водоспадом рине у бездонну глибінь перекинутого неба, і треба себе примусити повірити, що внизу не синява повітря, а безмір холодної і тихої води, яка вщерть заповнила очницю землі.

Байкал!

Сповільнивши хід, поїзд далі йде тихо, милуючись дивовижею озера, що впоперек легко проглядається до протилежного берега, звідки вирушав на омулевій бочці втеклий каторжанин, і вузьким здається Байкал – рукою подати: то скорочується простір над водною гладінню, а вздовж не видно краю тій голубизні; дві години йде поїзд краєм Байкалу й зупиняється нарешті у Слюдянці.

Я вискакую з вагона, роззуваюся, заходжу по коліна в озеро, прозора, аж незрима, вода ломить гомілки, дно вкрите білою рінню, біля ніг шугають табунці рибок – чи то омулі?; виходити з води ніяк не хочеться, та кличе пасажирів паровозний свисток; я з тугою ловлю крізь вікно синю пляму озера, яке знову зливається з небом, немов у первісному хаосі до створення світу; поїзд круто повертає вбік, а Байкал зникає з моїх очей назавше…

Благослови, душе моя, Господа за те, що дозволив мені побачити найчарівніший у житті сон!

Хай цей ліричний пасаж хоч трошки втишить у мені гіркоту, бо всюди на неосяжних сибірських просторах водно пекла мене тяжка пам’ять нашої історії. Й, милуючись Байкалом, я ні на мить не мав сили забути, що в іркутській тюрмі довгі роки мучився Павло Грабовський, а в Тобольську закінчив своє страдницьке життя; що в нерчинських рудниках, живцем замуровані, волочили кайдани декабристи, а в Якутську дичавів український лицар-мазепинець, високоосвічений муж і улюбленець європейських аристократичних салонів Андрій Войнаровський; що в уссурійському краю забули про свою батьківщину добровільні переселенці з України; що Читинську область заселили після війни західноукраїнські ізгої, плач яких вчувається мені й досі, – і знову, як колись за Вологдою, здалося мені, що всі ці простори призначені виключно для тюрем, каторг і заслань. Але ж не на те вони були створені Богом: жили тут колись вільно численні народи – нині змалілі або й зовсім зниклі, – поки їх не «визволили» від свободи озброєні й цивільні загарбники типу Єрмака й Хабарова і, як не прикро говорити, вчені колонізатори: Пржевальський, Арсеньєв і багато їм подібних…

У Владивостоці мені випала нагода переглянути кінофільм «Дерсу Узала», й подумав я тоді: російське месіянство морально виродило людей до такого рівня, що навіть видатний учений В. Арсеньєв вважав, що він мас право відбирати в удегейця впійманого соболя – конфіскувати власність у господаря краю. І принижується той господар перед зайдою, запобігливо посміхається, на очах рабом стаючи, й знаменитий учений приймає це знівечення людської гідності за досягнення принесеної ним «цивілізації».

У такий спосіб було вбито свободу Сибіру. Заарканено не тільки підкорений люд, а й душі завойовників. Невільникові легше: він мусить носити кайдани, та ніхто не може накласти їх на вільний дух, а тюремщика зневолює служба до недремного нагляду за рабами, до утримання каторжанських структур – у процесі цієї діяльності в ньому вкорінюється психологія рабовласника; невольнича темрява, немов алкогольна отрута, передається в спадок нащадкам, які не мають сили очуняти від неї хоча б до того стану, аби втямити, що чужі народи й чужі землі, обтяжуючи сюзерена фізично й морально, щастя, спокою й достатку принести йому неспроможні.

Не виношу присуду російському народові за те, що став він імперським знаряддям: у такому статусі перебували у свій час турки, австрійці, англійці, іспанці – не винен у цьому жоден окремий громадянин. Бо тільки в демократичному суспільстві ніхто ніяким знаряддям стати не може, і якби таке суспільство було створене в Росії, то про її «особливе призначення» ніхто ніколи й не почув би. А це призначення перетворило її в ординську державу, яка не тільки в підлеглих народів, а й у панівної нації відбирає волю, ініціативу й здатність самостійно мислити. Звичайно, не винен російський народ, так склалася його навіжена історія, але чи ж можу я любити орду? Не можу хоча б через те, що й до нинішнього дня не народилася в російському суспільстві елементарна протиімперська опозиція; чи хоч раз вийшли на кремлівську площу тисячі осиротілих матерів, сини яких загинули в Чеченії, чи склали хоча б єдиний письмовий протест російські вчені та письменники проти нечуваного в світі геноциду, коли вбивають, вирізують, випалюють цілий народ на його власній території? Мені тяжко повірити в гуманність росіянина: я бачив, і серце моє стискалося з жалю, як полонений чеченцями солдатик розмазував по обличчі сльози, бо він ще сосунець, а перед очима постала смерть; але й бачив такого ж підсвинка, вже сп’янілого від крові: він сидів, розвалившись на лафеті, й горланив: «Вот покончим с чеченцами и за хохлов возьмемся!» Звідки ця ненависть до народів, які жадають того, що належиться кожному, – свободи? Й коли проти більшовизму ще існувала в Росії незначна опозиція, то проти нинішнього імперського шовінізму її нечутно. То як може такий народ – не в окремих людях, а в іпостасі азіатської орди – викликати любов і повагу вільних громадян світу, коли його, непередбачуваного в діях, віроломного в домовленостях й жорстокого в розбоях, просто бояться…

Мій потяг на годину зупинився в Біробіджані – столиці міфічної Єврейської автономної республіки, в якій назви вулиць та установ написані по-єврейськи, навіть газета виходить мовою ідіш і де, здається, не живе жоден єврей. Ось зразок тоталітарної сваволі: захочемо – виселимо весь народ з його рідної землі, захочемо – відшабатуємо від тієї чи іншої республіки спорий шмат і прилучимо до іншої або віддамо метрополії… а ще – створимо, де нам забагнеться, єврейську державу. Й створили – на тому місці, куди тицьнув пальцем вождь народів. І ніхто з євреїв навіть не заїкнувся, що більшовицька імперія приготувала для них гетто, – небагато ж, як свідчать документи, бракувало до виселення всіх євреїв Совєтського Союзу на Далекий Схід під час розправ над лікарями в 1953 році.

А тому я хочу звернутися до тих євреїв, які не бажають стати моїми друзями і вперто взивають український народ антисемітським…

Хіба ж то українці на початку нашого століття зорганізували «чорну сотню», яка чинила бузувірські розправи над євреями? А львівський пофом у 1919 році – чия то справа: українців чи, може, таки поляків? А нинішня «Пам’ять» – то хіба український виплід? І не українці, ви це добре знаєте, відбирали вам мову й релігію, й далеко не всі ви вмієте по-своєму молитися. І не в Росії, а в Україні відкриваються нині єврейські школи, театри, синагоги; єврейські товариства діють приблизно у ста містах України, видається понад десять газет, на українському телебаченні є дві єврейські програми… А скажіть, чи багатьох росіян репресували німці за переховування євреїв під час окупації? Не назвете… Тоді запитайте в міжнародного єврейського діяча Якова Сусленського – я з ним зустрічався кілька років тому в Тель-Авіві, – скільки українців визнано в Ізраїлі праведниками світу. Багато! А скільки не визнано: не потрапив ще до того списку й митрополит Андрей Шептицький, який врятував від смерті сотні євреїв, а я назвав би ще пана Михайла Гояна з Аделаіщи, відомого мецената, який за рятування євреїв у Заболотові був засуджений фашистами до розстрілу, та вдалося йому втекти в УПА… А чи хтось знайшов серед історичних документів хоча б один наказ Симона Петлюри на антиєврейську акцію? Зате знайде присуди погромників до кари смерті за його підписом. А чи знаєте ви, що УПА в свої загони приймала євреїв, у тому числі й жінок? Це я сам можу засвідчити.

Чому ж тоді, панове, ви так уперто витворюєте з українця образ свого ворога-антисеміта? Тому що українець завжди був безборонний, а москаля ви боялися? Тому що інстинкт самозахисту примушував вас горнутися до державних націй? Так це вже минуло, є Українська держава, яка своїм Законом про національні меншини дала вам нечувану досі на наших теренах свободу. Чому ви хоча б не присоромили голову ізраїльського кнесету п. Ш. Вайса, який дозволив собі в українському парламенті назвати українську націю колаборантською, – того самого Вайса, котрому бориславська проста жінка врятувала життя під час німецької окупації? Промовчали ви теж антиукраїнську телепередачу по Сі-Бі-Ес «Обличчя незалежності», яку було продемонстровано в США перед самим візитом Леоніда Кучми: там західні українці показані кровожерними антисемітами… Чому вам так хочеться ототожнити хворого на юдофобство Анатолія Щербатюка з українським народом?.. Мені, знаєте, мимоволі нав’язують думку, що окремим євреям чи єврейським кланам антисемітизм потрібний для національної активізації, і для образу ворога вони знаходять найбільш незахищену націю. Проте сьогодні ми вже можемо себе захистити – практичною реалізацією в Україні державного Закону про права національних меншин.

І ще хотів би сказати: єврейське українофобство ображає мене особисто. Я ж ніколи не був антисемітом: всі євреї у Львові пам’ятають мою допомогу як голови Товариства української мови у створенні Львівського єврейського товариства ім. Шолома Алейхема. Зрештою, у своїх творах я завжди стояв на боці скривдженої єврейської нації. Прочитайте їх, і ви розчулитеся моїм болем за Берту Шварц (роман «Край битого шляху»), сподобається вам образ львівської патріотки Золотої Рози («Манускрипт з вулиці Руської»), посумуєте разом зі мною над долею крамаря Арона («Вода з каменю»), та й останній мій роман «Євангеліє від Томи» частково присвячений єврейській історії. Теж ніколи я не випинав того факту, що Каганович, Свердлов, Лєнін і більшість членів сумнопам’ятних «тройок» були євреями, бо переконаний, що бандити безнаціональні; чому ж ви так охоче чіпляєтеся за першого-ліпшого українського політичного збоченця й, узагальнюючи, перебільшуєте його вагу?

Я не обороняюся. Українці – сильний народ, і євреї не слабші: наші нації довели свою витривалість у довголітніх неволях. То для чого нам розпалювати міжнаціональну ворожнечу – з одного чи іншого боку? Хіба лише для того, щоб наш спільний ворог клепав на наших непорозуміннях політичні дивіденди… Берімо приклад з Якова Сусленського чи то з письменника Леопольда Авзегера, котрий у своїх мемуарах «Чорний кабінет» вельми прихильно висловився про західноукраїнських вигнанців у Читинській області. А найвищим зразком гуманності хай послужить для нас благородна діяльність митрополита Андрея Шептицького.

У Приморському краю я побував в українських селах Полтавка і Київ. Селяни, які розмовляли зі мною чистою українською мовою, посміювались, коли я їх називав українцями: «Та йдіть, що це ви таке кажете, які ж ми українці, ми ж хохли-и-и!» Отаке каліцтво. І яким махровим єзуїтством смердять заклики міністра закордонних справ Росії Козирєва на захист російськомовного населення в Україні! В самих же й досі немає жодної української школи, жодної української газети, й така сама ситуація, як мені принаймні відомо, і в євреїв. Пам’ятаймо про це.

…На військовому крейсері «Дмитрий Пожарский» я дійшов аж до Петропавловська-Камчатського. Одного дня зважився піднятися на Авачинську сопку – мало не до самого кратера, що без упину димить. І, коли глянув звідти на безмежжя кряжів, лісів, долин, вигукнув, забувши враз про підневільність цих просторів:

«О вдячність подорожей!»

7

Якось у львівській кав’ярні «Під левом» я запитав при чарці у свого приятеля гідродинаміка Андрія Канюги, де він знаходить час писати наукові праці, коли я завжди зустрічаюся з ним у кнайпі. «Ну добре, – відповів Канюга з властивим йому гумором, – а тепер я спитаю: як тобі вдалося написати стільки книжок, якщо ти мене водно застаєш у кав’ярнях?»

А й справді, звідки береться в мене час? Бо що там кав’ярні – є ж сім’я, є службові, а то й державні обов’язки, треба колись і відпочити, а скільки часу поглинають мандри! Я так і не зумів ні разу відповісти на це питання до ладу – ні Андрієві Канюзі, ні пані Ларисі Копань, яка колись брала в мене інтерв’ю для журналу «Дніпро», ані читачам, котрі при зустрічах про це мене запитують.

Певне, час має властивість ущільнюватися, а втім, не є він для всіх людей і для всіх випадків однаковою у своїх вимірах категорією – ось тобі незмінні година, хвилина, секунда, доба, вік… Час у тому самому відтинку має в різних випадках різну протяжність: є час нудьги і втіхи, очікування й зайнятості, різні виміри має той самий час для закоханих і для в’язнів, зрештою, не однаковий він у людини працьовитої й ледачої. Немає його тільки в письменника за роботою: тобто він є – максимально ущільнений в залежності від продуктивності праці.

Значну частку свого життя я провів у подорожах, проте мушу сказати, що майже всі мандрівки були для мене періодами найінтенсивнішої праці, хоча для супутників я не був ніколи нудним, принаймні намагався таким не бути; мій рух у фізичному просторі завжди мав утилітарний характер. Враження й матеріали, набуті під час фізичного руху, продовжували потім жити в просторі духовному як зовсім нове, ніде не існуюче життя, проте воно завжди було еманацією життя, фізично відчутного, з котрим я мусив спочатку увіч зустрітися, а потім осмислити й домислити його: ніколи не вдавалося мені будь-що виссати з пальця.

Сказав Марк Аврелій: «Час людського життя – мить у русі, й підтримати людину на дусі може тільки філософія».

Мудрі слова: кожен з нас за час прожитої миті в русі повинен витворити свою філософію, яка мала б так чи інакше обгрунтувати сенс існування: одному дано більше, комусь іншому – менше, але безсмертний кожен, хто створив власну філософію на досвіді, набутому у праці. Не залишає сліду на землі тільки лінивець. Або той, чий рух зупинився на початку дороги…

Мій рух на бабусиній святвечірній дорозі, який так шалено продовжується й нині, мав обірватися на перших стадіях моїх мандрівок – у березні 1944 року. А зрештою, тоді рух зупинявся кожної миті для мільйонів людей, і ми не знаємо, яким би був нинішній світ, якби ті люди й донині продовжували свою мандрівку. А був би таки інакшим, бо, як сказав Дмитро Павличко: «Безсмертні всі: цей виховав дитину, той пісню склав, хоч і єдину, а той, що не зумів цього зробить, коло дороги посадив калину». Скільки малих і великих незавершених діл забрала смерть, і, певне, через те ми нині так часто змушені оживляти фізичні й духовні пустирища, які колись з’яловіли через брак людських рук і розуму.

Бог тоді врятував мене, й, напевне, тому я досі своєю безупинною працею надолужую брак таланту, на який спонадіявся Господь, вдруге даруючи мені життя.

…Після різдвяних вакацій навчання в гімназії не було: до Коломиї наближався фронт, німецько-мадярські війська мали намір спинити свій стрімливий відступ над Прутом.

Агонія німецької окупації на Підкарпатті, як і будь-де, була страшною. Гестапо лютувало: сотні людей, забраних заручниками, знайшли свою смерть в піщаних ямах на єврейському кладовищі. У Грушеві карателі забрали перевізника Семена – сильнющого парубка, який однією рукою орудував жердиною, тручаючи чайку проти течії. Чомусь хотіли взяти його живим, а що був дужий і, напевно, не дався б легко в руки німакам, перебрані в цивільне гестапівці покликали його до перевозу й стягнули з чайки арканом. Відтоді люди переходили Прут убрід навіть під час льодоходу… Будинок гімназії німці забрали під військовий лазарет, гімназисти розійшлися по домівках.

Був то час цілковитої свободи й затишшя у Трачі. Ніякої влади не існувало, проте люди жили мирно між собою, ото й тільки наробили шкоди, що повирубували – коби хоч на будову, а то на паливо – камеральні дубові й букові ліси, котрі й досі як слід не відродилися.

Надходила весна. Якось у лісі я надибав вихудлу кобилицю – припленталася до наших місць, певне, з мадярського фронту, що наближався до Коломиї; мадяри залишали в лісах коней і обози зі снарядами і вціджувалися з різних доріг у лійку Вербізького мосту в передгір’ї Карпат.

Сивка в нас давно вже не було, його забрали німці, й нам без коня було дуже сутужно. Сухоребру кобилицю я відгодував вівсом, вона швидко поправлялася й ставала гарною, не гіршою за Сивка, лише що каштанової масті: була моя Росінанта кавалерійським рисаком, я це зрозумів, коли вона понесла мене охляп толоками, і я насилу її зупинив. Це був мій кінь, і я любив його не менше, ніж батько Сивка, клав гарну морду собі на плече й годував з руки хлібом… Тільки один гандж мала Росінанта – була некована, і я весь час мріяв роздобути десь підкови. Це були марні мрії – ковалі заліза не мали.

Весна заповідалася рання, вже й трава зазеленіла, й Росінанта мала що гризти на межах; погода ставала все ласкавішою. Прутом зійшли льоди, й ріка зміліла: казали люди, що в тумаках можна перейти убрід. Я тумаки мав і попросив батька, щоб пустив мене до Коломиї: в господині на квартирі залишилися мої книжки, а щонайголовніше – і найпотаємніше! – саморобна книжечка віршів і повість «Кривавий тан», яку трохи пізніше під час обшуку реквізував капітан НКВД Шкрупила, про що я вже розповідав у попередній книзі спогадів… «Твори» мої були виключно антирадянські, і я потерпав: що, як червоні займуть Коломию й почнуть робити по квартирах ревізії і книжечки мої потраплять у руки енкаведистів. Хіба я міг передбачити, що енкаведисти знайдуть їх саме у Трачі?

Батько спочатку й слухати не хотів, та потім зважив, що в коломийському регіоні ще досить спокійно і вода в Пруті мілка, та й хлопець ще малий, непримітний, а книжки й справді треба забрати, де їх потім дістанеш (про мої твори й не здогадувався), й пустив мене. Скільки там тої дороги до Коломиї: три години туди, три назад – до обіду й вернеться.

Брід справді був мілкий, я перебіг річку по камінцях, а на душі було чомусь тривожно. Над Карпатами клубочилися дощові хмари, щось там гуло й шипіло між небом і землею (чи то рання гроза, чи, може, гармати?) – до вечора могла прибути вода… Але не в цьому, мабуть, була причина моєї тривоги – то муляв душу взятий на себе небезпечний обов’язок… Ні-ні, я зовсім не боявся, навіть пишався довір’ям старшого брата: Євген попросив мене повернути на зворотній дорозі до Воскресінців, що під Коломиєю, і взяти в його приятеля (прізвища не пам’ятаю) не якусь там дрібницю, а старий австрійський наган з патронами, давно Євгенові обіцяний, а нині дуже потрібний – Нусько збирався йти в УПА. «Та ти не бійся, дурню, тепер якраз можна пронести: німці відступили, а совєтів ще нема, хто тебе зачепить?» – заспокоював мене Євген перед дорогою.

Німців і мадярів у Коломиї справді не було, вони перейшли Прут по Вербізькому мосту й, підірвавши його, зупинилися на правому березі ріки. Совєтські літаки атакували ворожі позиції, рев винищувачів витискав обклеєні смужками паперу шибки у вікнах будинків; низько понад ратушею пролетів підбитий дванадцятимоторний пасажирський літак з німецькими втікачами; він горів, і за мить почувся оглушливий вибух на торговиці. Горіла теж моя гімназія, полум’я бухало з вікон; я згадав про природничий кабінет з опудалами розмаїтих, які тільки живуть на світі, звірів і птахів – і все це піде з димом! Я проник крізь дим до кабінету, там гоготів вогонь, але я таки схопив пелікана, що стояв скраю, й вибіг з ним на вулицю; того пелікана залишив у господині на квартирі, й, забравши в рюкзак книжки і свої «твори», подався до Воскресінців.

Нуськового приятеля дома не застав, на смерть перелякана мати сказала, що сина розшукувало гестапо й він утік з дому. «А ось це, – показала на обгорнутий брудною шматою пакунок, що лежав на підвіконні, – мав хтось забрати. Я до того не мішаюся, з вогнем бавитеся, бахурі кляті! Може, то й для тебе…»

Я взяв пакунок до рук, він був важкий – так, це наган і патрони! Поклав згорток у рюкзак і квапно рушив до грушівського броду.

З Карпат насувалися чорно-сиві хмари – ті самі, які вранці клубочилися над далекими верхами й, напевне, розроджувалися там зливами, а може, й снігом; я добре знав примхи Пруту, який з мілкої річки умів ставати раптом лютою потворою, що котить брудні вали й змітає все на своїй дорозі. До Коломиї вертатися боявся: місто вже зайняли совєти, й страшніші вони були для мене за німців – перед очима завше стояли штабелі змасакрованих трупів, винесених з тюрем на початку липня 1941 року… Все виднілася попереду жовта бинда ріки, в якій загрозливо прибувала вода; повз мене розбейканою дорогою пронісся, немов скажений, однокінний віз: фірман безжально батожив коня й не зважав на моє благання взяти з собою, ще й цвьохнув батогом над моєю головою, відганяючи… Господи, як це він міг полишити мене самого на зарінку, ще дитину; Боже, чому люди в страху стають такими самолюбами? Я таки побіг за возом, та враз мене – на одну лише мить – зупинило свердляче виття: щось важке й страшне летіло назустріч, угвинчуючись в загусле від хмар повітря; воно, те страхіття, цілилося мені прямо в груди, і пробило їх, і полетіло далі, сухо й лунко розірвавшись за спиною, і рій залізних джмелів розлетівся увсебіч. Аж тоді я почув голос гармат – долинав він здалеку, аж із-за пилипівського Погорільця; снаряди один за одним летіли в напрямі Коломиї й, не долітаючи, безладно розривалися на зарінку.

То за Прутом розпочала канонаду мадярська артилерія, та я про це не міг нічого знати, я й поняття не мав, що опинився між лініями фронту: з Коломиї наступало совєтське військо, а мадяри, прослизнувши через Вербізький міст, зайняли бойові позиції від Іспаса до Пилипів на правому березі Пруту.

Неначе прострілений наскрізь гарматним снарядом, я помчав за фірою, яка вже досягала броду, й таки наздогнав, ухопився обома руками за розвору й зайшов у ріку аж по шию; крижана вода на очах прибувала, фірман не оглядався, а я вибратися на воза не мав сили; брудна гуща добиралася мені до рота, я вже плив за возом; угорі під низьким небом сліпуче спалахували бліді світелка, немов там запалювались на мить карбідні лампи, і свистіло повсюдно, цвьохало, рябіла вода від фонтанчиків – то розривалися мадярські шрапнельні снаряди. Врешті я відчув ґрунт під ногами й пустився розвори; віз прудко віддалився, нібито я його дотепер затримував, й саме в ту мить накотився високий вал води й відкинув мене далеко на рінь.

Доки житиму, не забуду того газду-фірмана, що зустрівся мені на переправі між фронтами. Надкришилася тоді моя віра у своїх людей; я ж думав, що вороги існують тільки зовні – з одного і з другого боку ріки, ба ні: ворог є й посередині, він сидить у нашому національному нутрі, ми самі собі стаємо ворогами в критичний час.

Той посвист вуйкового батога на зарінку… О, він ще не раз – від своїх – свисне наді мною, і шмагоне, і вирве з душі кривавий м’якуш, і я закушуватиму зуби, щоб не заплакати від нестерпного, кривдного болю!

Я зняв із себе одежину, викрутив, одягнувся у вогке й пішов стежками, полишаючи збоку битий тракт, по якому могло пересуватися військо, перебіг однією, другою й третьою балкою, обійшов краєм пилипівську гору Погорілець, зайшов у Лази – і над потічком під горою, за якою вже розпочинався Трач, потрапив у пастку.

У видолині, якою струменів потік, метушилися із саперними лопатами військові – окопувались; поруч стояла невелика гармата, яка раз по раз глухо дзявкала, посилаючи на коломийський зарінок снаряди; я пригнувся за кущами, намагаючись прослизнути непоміченим на другий берег потічка, й наткнувся лицем до лиця на мадярського офіцера, що сидів на пеньку й палив цигарку.

Він схопив мене за оборки й зарепетував: «Партізан, партізан!»; з окопу підвелися жовніри й приглядалися до мене, посміхаючись, мабуть, з того, що «партізан» був дуже малий на зріст; ті посмішки мене не заспокоїли – нагадували вони вовчий оскал, і я нічого доброго від мадярів не чекав, проте й думки не припускав, що уб’ють, бо за що?.. Та враз згадав – за що: офіцер зняв з моєї спини рюкзак і засунув руку досередини.

Тоді я вмер. Тоді я пізнав ні з чим не зрівняне моторошне передчуття насильницької смерті: це здерев’янілість, і ніщо в тобі вже не живе, крім заповненого страхом, немов раковою пухлиною, мозку.

Офіцер нервово викидав книжки на землю і врешті витягнув важкий, у брудній шматині згорток. Він переможно потряс ним у руці й, процідивши крізь зуби «партізан», розгорнув…

І я побачив і обм’як: австрійський наган враз перемінився – бо пожалів мене Господь – у зв’язку кінських підків. Я й не знаю, куди подівся тоді мій переляк; на його місце влилася незмірна втіха: це ж підкови для Росінанти, сповнилась моя мрія! t я, геть забувши про смерть, яка секунду тому була такою очевидною, прокричав офіцерові до очей: «Das ist fur Pferd, fur mein Pferd»[7] – й суворий вояк голосно зареготав.

А тоді на горбі, за яким розпочинався Трач, з’явився сам Бог: він був сивоголовий, з маленькими вусиками і мав обличчя мого батька.

Батько статечно зійшов униз і пояснив офіцерові по-німецьки, що я його син і вертаюся з Коломиї, бо навчання в гімназії, звісно, припинилося. Мадяри нас відпустили. По дорозі батько попередив, що будемо нині спати в стодолі на сіні: хата зайнята під військовий штаб. І ще: Євгена забрали у форшпани[8] разом з возом і Росінантою для перевезення снарядів до Микитинців; сам начальник штабу обіцяв, що завтра син повернеться. Батько був людиною мужньою й говорив це спокійно, та з виразу його обличчя я зрозумів, що він не має ніякої надії на Нуськове повернення, й рівноваги додавала йому втіха, що хоч молодший син знайшовся.

Я загорнувся в суху верету й заснув у сіні, навіть не пчихнувши. А на другий день, коли мадяри вийшли з села, вернувся Нусько – сам, без коня і без воза: утік посеред ночі з мадярського обозу, який прямував до кордону й не мав жодного наміру зупинятися в Микитинцях.

Я кинувся йому на шию, вперше відчувши кровний зв’язок між нами обома. Він похвалив мене за те, що я зорієнтувався в ситуації й не повертав до Воскресінців, – свою пригоду я залишив у таємниці; Євген побачив сльози на моїх очах і зрозумів причину:

«Не плач, Росінанта повернеться сама, кінь знає дорогу додому».

«Таж вона мадярська, – схлипнув я – І що вже мені з тих підків?»

Так Євген пішов в УПА без австрійського нагана, а мої підкови повисли у стайні на цвяшку, й деколи, дивлячись на них, я притулявся чолом до жолоба, за яким колись стояла Росінанта, й тихо плакав…

Можливо, цей епізод не вартий пера й цікавий є тільки для мене. Не заперечую того, що в своїх спогадах я надто самозосереджуюся, – але ж це мої особисті згадки, а не історія епохи. І даремно дехто з моїх критиків, які оцінювали книжку «Благослови, душе моя, Господа!», дорікали мені в егоцентризмі. Мій егоцентризм в цьому випадку позитивний – оскільки самоспостереження є головним джерелом пізнання загального…

Мадярський фронт, про який мовилось, забрав багато людських життів. То лише мені пощастило… А мого вуйка Василя Маланюка – першого пилипівського красеня, який взяв за жінку найкращу дівчину з Тростянки – Софію, застрелили мадяри на його ж подвір’ї; Софія ж до року померла з туги – й зупинився завчасу їх життєвий рух. Ця трагедія послужила матеріалом для моєї новели «Зелений гомін».

І знову, немов шило з мішка, вилазить мій егоцентризм – так, шановні панове? А що вдієш, коли своє болить найдужче? Все починається із власного нерва, немає ж вселюдської нервової системи. І тільки та людина, яка здатна глибоко відчувати родинний біль, може піднятися до розуміння болю верстви, нації, людства. У цьому сенс моєї філософії, набутої з власного досвіду в життєвому русі.

8

Вздовж моєї дороги виросли могили. Я минаю їх, і біль вщухає, життя байдуже до смерті, тільки недремна пам’ять невідступно супроводжує мене й нагадує, що з кожним хрестом стає все менше мого власного шляху, бо десь там, попереду, закупила Доля в Бога місце для мого хреста. Невідомо, на якій віддалі позначена остання зупинка моєї санної мандрівки, – і мені не байдуже, проте зовсім не страшно, тому що знаю: не стане моя могилка впоперек шляху, повз неї пройдуть діти, учні, читачі й зовсім незнайоме молоде плем’я, бо дороги людські не закінчуються, вони вливаються у річища широких вселюдських трактів, що схожі на світло зірниці, яка розгоряється все ясніше, аж поки день не настане повний.

Далеко позаду залишилося місце вічного спочинку великого мого і всієї України друга – болгарського перекладача Петка Атанасова, який так прискіпливо слідкував за українською літературою, що не проминув моєї першої, надрукованої в журналі «Жовтень», новели «Бузьків вогонь» і переклав її на болгарську мову, а невдовзі після цього Петко вітав мене і мою дружину в Софії. Прийшов він на перон у товаристві дотепного й мудрого кіносценариста Івана Ружа, і цілий день водили вони нас по своїй столиці до знемоги, і аж увечері відпочили ми в екзотичному ресторані на Вітоші над мертвою рікою валунів, один з яких скотився й зупинився на могилі Івана Базова, що поруч з гробівцем Михайла Драгоманова… А потім Атанасов приїхав в Україну, і ми гостювали у вічно юної Наталі Черемшини-Семанюк у Снятині.

І вже немає в моєму світі ні Івана Ружа, ні пані Наталі, ані відомого болгарського письменника Івана Давидкова, з яким я познайомився в Софії, – крім Петка, доброго й водно усміхненого: він завжди зі мною, хоч залишився далеко позаду, зарання сточений смертю.

А ще полишив я, помчавши не із своєї волі вперед на бричці Хроноса, білоруського витязя Володю Короткевича; зосталися позаду й Орест Зілинський, і Кость та Зіна Ґеник-Березовські з Праги, з якими мене в’язало міцне приятелювання; а ось оглянувся я в цю мить, згадавши свою подорож на Кубу разом з Володимиром Ґжицьким і Яковом Стецюком – за шелом’янем могили їхні… Господи, чому це в них так швидко сталося, а кубинський лицар шістдесятих років, навічно зашнурувавши себе в зелений кітель команданте й сховавшись у ньому від реальності, здурів від безконтрольної влади й, політичним трупом ставши, ще й нині живе на світі – лише для того, щоб домордовувати свій народ і кожної миті доводити світові абсурдність комуністичної практики.

А може, в цьому є свій сенс? Напевне є: одурманений марксизмом-лєнінізмом світовий плебс, який ще й досі тужить за соціалізмом, мав для свого прозріння, немов музейний експонат, приклад деградації кубинського троглодита, котрий призвів до цілковитого зубожіння свій край, а народ – до божевілля: на очах у всього цивілізованого світу гримлять ще й нині на Кубі фанфари й революційні марші, а зголоджений люд, доведений до стану зомбі, вигукує хвалу вождеві.

…У шістдесятих роках ледь-ледь піднялася комуністична залізна завіса, й совєтський, здичавілий в ізоляції, люд ринув – хто тільки міг – в туристичні й службові поїздки, щоб побачити, як живуть в умовах західного соціалізму й «проклятого капіталізму» народи.

Саме з цього й розпочався розпад Совєтського Союзу: невільник, який хоча б краєм ока побачив вільний світ, більше рабом бути не може. Й суспільство, що вихоплюється з темних казематів, вмить у своїй еліті розпадається – залежно від духовного розвитку, прагнень і політичних переконань – на три мобільні сили.

Це передовсім політичні емігранти, котрі просять притулку в чужих країнах, щоб там духовно й матеріально зміцніти, набрати сил для боротьби з режимом, який поневолив їхній край, і вдарити по ньому ззовні. Вони багато корисного зроблять для своїх націй: видадуть книги, які покажуть світові й передовсім їхньому народові справжнє обличчя тоталітарного режиму, заснують товариства, котрі сконсолідують демократичні сили за кордоном й проникнуть на національний материк; набудуть політичних, економічних та гуманітарних знань і, збагатившись матеріально, допомагатимуть дисидентам на батьківщині літературою і грішми. Врешті вони відчужаться від рідного народу відстанню, новими життєвими умовами й надмірною впевненістю в собі, яка все прикметніше здаватиметься землякам зарозумілістю, і в цьому полягатиме одна із причин майбутніх незгод між громадянами у молодій державі, що постане на руїнах тоталітаризму.

Патріоти, які нізащо не покинуть батьківщину, стануть внутрішніми емігрантами-дисидентами, які зорганізують у підпіллі партії й приймуть на себе найтяжчу долю каторжан. Вони політично визріють у тюрмах і на засланнях, однак практичної державної науки осягнути не зможуть, та, незважаючи на це, після розпаду займуть керівні посади в молодій державі, маючи на це моральне право і зовсім не маючи для цього фахових підстав. Коли за їхньою участю відбудеться проголошення незалежності нації, вони б мали негайно відступитися від керма, віддавши його в руки державотворцям-професіоналам, проте надмірна амбіційність не дозволить їм так вчинити, і в цьому полягатиме друга причина майбутніх незгод у молодому суспільстві.

Та найповажніша частка народної еліти зазнає зовсім непередбачених метаморфоз: вирвавшись на свободу, вона переміниться враз із сліпих виконавців на ініціативних підприємців, і ці нові – не знані й ураз виявлені – здібності спонукуватимуть переважну більшість цієї частки до бурхливої діяльності в примітивному бізнесі, а фактично в спекуляції – одягом, продуктами харчування, предметами розкоші, рухомим і нерухомим майном. Провінційні нувориші будуть спершу обжиратися до проносів, одягатися без смаку, прикрашатися брязкальцями по-папужиному, а згодом, взявши собі на озброєння демократичну фразеологію, відвоюють посади й братимуть хабарі та будуватимуть помпезні до глупоти вілли; вони перестануть вірити в будь-що, крім грошей, і стануть політичним люмпеном, який розкладатиме зсередини власну державу. І в цьому полягатиме третя причина майбутніх суспільних незгод та тяжких негараздів.

Проте згодом у лоні позірно безнадійної політичної ситуації зародиться вельми обнадійливий суспільний фактор – середній клас фахівців. Це будуть діти, народжені в часи підняття залізної завіси, які, досягнувши зрілого віку, вже не матимуть потреби просити політичних притулків, ставати внутрішніми емігрантами й примітивними нуворишами, що втрачають честь і глузд, і сумління на вид небаченого досі багатства: нова державна система стане предметом їхнього освоєння, цивілізованого бізнесу і джерелом влаштованості. Вони й візьмуть до рук державне кермо, яке відвоювали в окупантів батьки, котрі – роздерті на три непримиренні суспільні угруповання – дати раду з ним не могли.

Звісно, цього всього я ще не знав, коли кинувся у світові мандрівки, витрачаючи на них усі свої літературні заробітки. Можливо, таку перспективу бачили прозірливіші од мене люди, я ж констатую тільки те, в чому пересвідчився сьогодні сам: при народженні нових сил у суспільстві я був присутній.

Прозірливими були й керівники більшовицької системи: змушені розвитком історичного поступу підняти завісу, вони намагалися обмежити міграційний рух соціалістичними країнами – в капіталістичні впускали тільки фахівців після тотальних перевірок й під недремним наглядом кагебістів, проте знайомство посполитих з життям країн так званої «народної демократії» справляло теж не бажаний для більшовизму ефект: воно підтверджувало порочність соціалістичної системи на будь-якому суспільному ґрунті.

Ми з дружиною відвідали Болгарію, потім подалися в круїз по Середземному морі й Атлантиці, досягаючи екватора; в цих поїздках я вчився дивитися на світ, як той в’язень, що вийшов з темниці й поволі звикає до світла; то вже пізніше подамся дорогами, які дадуть мені матеріал для творчості.

Першою такою мандрівкою була поїздка на Кубу.

На початку шістдесятих Куба стала дуже модною: кожен прагнув побачити на Західній півкулі землю, названу Островом Свободи. Мало хто тоді міг або хотів збагнути фальш, закладений у цій назві, – люди начебто намагалися забути непохитну істину: кожна революція починається з романтики, а закінчується гільйотиною.

Але світ насправді був вражений: молоді кубинські патріоти на чолі з двометровим бородатим красенем Фіделем Кастро взяли штурмом казарми Монкадо й змели з острова режим Батісти. Сполучені Штати Америки, раді позбутися скорумпованого уряду на Кубі, мовчки спостерігали за революцією й були врешті шоковані, коли Фідель проголосив будівництво соціалізму на острові. Велика совєтська держава вмить стала союзницею маленької Куби; Микита Хрущов увірував, що йому вдасться зробити те, чого не зумів досягти Лєнін: встановити комуністичний режим у всьому світі.

Проте історія розпорядилася інакше: після відомої карибської кризи, коли світ з секунди на секунду чекав ядерного катаклізму, Куба залишилася ізольованим на Західній півкулі маленьким комуністичним заповідником, утриманкою Совєтського Союзу, який щорічно платив за її існування в соціалістичному режимі вісім мільярдів карбованців. Нині Куба голодує, бо Совєтського Союзу вже нема, проте очманілий від революційних гасел плебс і далі славить великого кормчого Карибської затоки, який з розрекламованого героя став звичайним тираном. Фіделя Кастро настигає сьогодні сімдесятка, й нове демократичне покоління Куби терпеливо чекає смерті колись легендарного команданте, після якої комуністичний режим на «Острові Свободи» сам собою розпадеться, як це сталося у всьому соціалістичному таборі.

Але на початку шістдесятих… Тоді ми захоплювалися Кубою й бажали перемоги кубинським революціонерам, забуваючи, що соціалізм усюди однаковий і результати його перемог нам добре відомі. Одне слово, революційна романтика полонила багатьох, і мене в тому числі: люто ненавидячи совєтських перестарілих вождів, я щиро вірив, що Фідель – такий молодий і мужній – зуміє побудувати людяне суспільство, незважаючи на те, яку воно носитиме назву.

Ще до карибської кризи побував на Кубі у складі офіційної делегації поет Дмитро Павличко. Після повернення він з властивим йому темпераментом і захопленням рекламував кубинську революцію не гірше од самого Кастро. Й, здається, якраз ця настирлива реклама пригасила мої симпатії до Куби: іноді на зустрічах з Павличком здавалося, що на світі існує лише «Острів Свободи» й не те що України – самого Совєтського Союзу вже немає: усі сфери суспільного життя людства заповнились кубинською революцією, за яку кожна чесна людина повинна віддати життя.

Скільки впало друзів в Кастро,

Стільки куль у серці в мене…

Серце з кулями під молот

Покладу я на ковадло!

– глаголив поет і, передаючи куті меду, викликав у мені мимовільний спротив, адже під молот на ковадло я міг би покласти своє серце тільки за Україну.

Й саме цей глухий протест проти надмірного захоплення кубинською романтикою спонукав мене самого глянути на те диво: після кубинської кризи я придбав туристичну путівку й разом з Володимиром Ґжицьким та Яковом Стецюком у складі великої тургрупи полетів на «Острів Свободи».

З того менту все запрацювало проти ідеалізації кубинської реальності. Нас викликали в КГБ, інструктували, наказували повсюдно виявляти гідність радянської людини, пам’ятати, що й на Кубі працює проти нас ворог, нагадували, щоб ми не захоплювалися капіталістичними звабами, коли по дорозі будемо зупинятися в чужинецьких аеропортах, радили вивчити пісню «Ла Палома» («Голубка»), щоб нею привітати й утішати кубинських друзів, – одне слово, начиняли нас прісним совєтським патріотизмом, і вже їхати не хотілося на гадку про те, що й Кубу, напевне, виповнив соцпатріотичний галас.

До того ж, старостою групи призначили порядного та надміру виконавчого Якова Стецюка, і його поведінка постійно дратувала Володимира Гжицького. В колишнього каторжника, який звик бачити на командних посадах виключно «сук», призначення Стецюка викликало недовіру до нього. «Ну чому його, а не тебе? – бурчав Гжицький. – А тому що він східняк. О-о, галичанина не назначать старостою… А казав Інгульський, що в Якова в носі вмонтований підслуховуючий жучок (Стецюк мав довгого носа, й це давало привід цинікові Інгульському для насмішок), чи може це бути правда, Ромцю?.. Та, мабуть, ні, той Петро з кожного кепкує…» «Ну, а бачиш, – прошепотів мені до вуха в ірландському аеропорту Шеноні, де ми робили посадку, – милий Яша вже зробив мені зауваження, щоб я не захоплювався багатими вітринами крамниць, але ж ти сам поглянь: он там стоїть пляшка коньяку, яка вміщує сто літрів!..» «Ромчику, я вже не можу терпіти того Яшу, – знову поскаржився мені Гжицький у Галіфаксі, – він щойно сказав мені, щоб я не ходив по залу, бо, як тільки наближуся до дверей, вони самі відчиняються, й цим я непотрібно звертаю на себе увагу. Але ж ти поглянь, вони таки справді самі відчиняються!»

Конфлікт між Гжицьким і Стецюком вибухнув нарешті в розарії Сьєнфуегоса, де письменник, який фанатично любив пташиний світ, побачив пташку величиною з джмеля, яка спивала довгим дзьобиком нектар з троянд. «Колібрі, колібрі! – залементував Володимир Зенонович. – Ну, ти моє маленьке… А най мене шляк трафить – я ж побачив живого колібрі!» Люди зупинялися, добродушно посміхаючись над захопленням старого туриста, зчудованого тропічною дивовижею, й Стецюк вирішив схаменути Гжицького: «Таж не захоплюйтесь так голосно!» Тоді Володимир Зенонович вибухнув зеленим гнівом: «А буду, буду захоплюватись, і ніхто мені нічого не зробить: цей колібрі соціалістичний!»

Наведений гумористичний епізод – не тільки розрядка в моїй розповіді. У всіх ситуаціях, пов’язаних з Кубою, я відчував насильство. Коли літак приземлявся на острові, до ілюмінатора припала перекладачка-кагебістка й істерично зарепетувала: «Внизу свободная территория Америки!» Вона оглядалася, жестами спонукуючи всю групу захоплюватися теж, й, помітивши нашу з Ґжицьким байдужість, люто гаркнула: «Вы что, не видите: внизу свободная территория Америки!»

Те насильство – любити понад усе соціалістичну Кубу – я відчув ще у віршах Павличка, потім – у нагадуваннях дисциплінованого Стецюка, й той вигук Гжицького про «соціалістичного колібрі» був єдиним у нашій групі голосним виявом протесту проти комуністичного режиму на острові.

Куба – прегарний край. Чомусь-то в найчарівніших місцях планети встановлювалися антилюдські режими: Україна, Куба, Камбоджа, Болгарія… Ніби на глум: ось ми, комуно-фашисти, споганимо все прекрасне на землі! А може, в красивих країнах люди менш відпорні, менш жорстокі?

Природа Куби дивовижна. Якщо колись існував рай, то він розміщався тут, і Єва вгощала Адама не яблуком, а плодом манго. Й прогулювалися наші прародичі під королівськими пальмами, що, ніби проріджений сад, вкрили з краю в край увесь острів. І дарував Ацам Єві не звичайні квіти, а орхідеї…

З двадцятого поверху гаванського готелю «Habana libre» видно океан, який всмоктується ядучою синявою в очі. Весь світ ніби посинів від океанських вод, а розпечене небо блідим маревом висне над водами і коли впаде на морську гладінь – полум’я огорне острів, і зникне він з лиця землі в синьому хаосі… Чи не таке могло статися з Кубою і з усім світом, якби розум не переміг божевільну завойовницьку пасію комуністичної орди?

Добродушний і веселий кубинський народ безнастанно, щомиттєво втискався абсолютистською системою в лещата політичної дисципліни. Перед державними установами, готелями, офісами стояли на варті озброєні автоматами негритянки й красуні-квартеронки, їх очі горіли фанатичним вогнем, на будь-які питання вони відповідали завченою фразою «Cuba si – yanki no!»; на тютюновій фабриці нас зустріли робітники ритмічним стукотом ножів об столи і скандуванням «Viva, sovietico!»; у школі з нагоди наших відвідин вивели на подвір’я мовчазних дітей – як то моторошно, коли діти не галасують! – вони вилаштувалися в ряди й за командою вчителя виголошували завчену фразу «Fidel – Chruszow, estamos con los dos!»[9], повторювали її без кінця, і найменший просвіт усмішок не злагіднив суворих дитячих облич…

На першотравневій демонстрації карнавально прикрашені колони вимаршировують на майдан Хосе Марті з червоними прапорами, транспарантами й портретами Фіделя Кастро на держаках, потім колони зупиняються перед трибуною й після ритуального спалення опудала американського дядечка Сема починає промовляти вождь. Спека надворі нестерпна, а Фідель говорить і говорить про кубинську й світову революцію годину, другу, третю; зімлілих від сонячного удару людей виносять на ношах санітари – і роблять це чітко, ритмічно, ударно, з ентузіазмом.

Ми мусимо стовбичити під палючим сонцем цілий день, нам підкреслено порадила перекладачка-кагебістка не покидати майдану аж до закінчення параду, адже стоїть на трибуні й волає до хрипоти в голосі кубинський вождь (правда, хтось сказав, що в підкладці його кітеля вправлена охолоджуюча система), і стоять незворушно соратники Фіделя; море людей згорає на площі Хосе Марті, і нам у ці хвилини здається, що совєтський спосіб життя ну геть зовсім демократичний: такого приневолення ми не зазнавали на жодному параді. А я мізкую над одним і тим же: в ім’я чого з кубинського раю самі кубинці зробили пекло, і взагалі – що це за прокляття повисло над світом, що люди з людей стають роботами з фанатичним блиском очей, й ім’я цьому прокляттю – соціалізм?

Після полудня ми втрьох – ҐЖицький, я і, уявіть, Стецюк – не витримуємо спеки і втоми, вислизаємо з натовпу й прокрадаємося, щоб свої кагебісти не побачили, в напрямі моря. Нас перепиняє лисуватий, з благородним обличчям чоловік і запитує по-англійськи, яка наша професія. Він лікар Гонсалес, он стоїть його авто, і в залежності від того, чим ми цікавимося, він влаштує нам відповідну екскурсію по Гавані. Письменники? Прекрасно, лікар Гонсалес повезе нас в Когімарську затоку й покаже віллу Гемінгвая, але не вілла головне – ми її відвідаємо згідно з екскурсійною програмою – «я покажу найцікавіше – живого прототипа повісті „Старий і море“…» Ми трохи вагаємося, але ж Фідель ще промовляє, він довго буде говорити, а до вечора далеко. Піддаємося спокусі й сідаємо в авто.

Рибальське селище – над самим океаном. Хатина Старого звичайна – як у рибалок: подвір’я захаращене снастями, веслами, бочками, пахне тут тухлою рибою і смолою, а Старий порається біля ятерів; смагляве обличчя метиса, борода зіжмакана, штивна від морської солі, зморшки звузлуватили чоло. Старому байдуже до нас; лікар Гонсалес твердить, що він попивав пиво з Гемінгваєм, та мені здається, що він не знає того, що знаменитий, відомий усьому світові письменник писав з нього мужнього рибалку, який тягнув до берега велику рибу, що за книжку про Старого автор отримав найвищу в світі премію… Й, можливо, не знає теж, що письменник, який написав «Старий і море», з якоїсь причини застрелився, – тож-бо їх, письменницька, справа – писати, метушитися по світу, стрілятися, а рибалці потрібен добрий вилов – і все… Старий ні на що не звертає уваги, йому байдуже до того, що кубинський вождь промовляє вже п’яту годину, з пафосом карбуючи кожне слово, – і мені стає радісно, що кубинці й при тоталітарному режимі знаходять спосіб провадити своє звичне життя, бо соцпаради – справа минуща, а море вічне, і старий рибалка знаменитий не тим, що його увіковічнено в книзі, а що зайнятий зрідненою працею на своїй землі.

На другий день ми за програмою відвідали садибу-музей Гемінгвая. Слуга покійного письменника, негр, показував нам розвішані на стінах шкури вбитих письменником левів, бізонів, тигрів, показав рушницю, з якої Папа Гем стріляв у звірів і в себе… А чому вчинив це? – не давала й досі не дає мені спокою думка. – Спадкова хвороба, творча криза, страх перед старістю чи розчарування? Можливо, й останнє. Чи ж то не віддав Гемінгвай червоній мані спору частку свого життя, чи ж не пережив тяжко поразку революції в Іспанії? І дочекався нарешті її перемоги на Кубі… Й побачив початок найстрашнішої духовної мерзоти: тоталітарний режим скидає романтичну маску зразу ж після взяття влади. Чи ж то конче чекати кінця, щоб пізнати сутність речі – потворну сутність очікуваної все життя перемоги?..

…Надвечір лікар Гонсалес пригостив нас у своєму домі вином, а потім привіз до готелю. У Гавані відчувалося відпруження після цілоденного соцпарадного радіння. Гамірно ставало в тавернах – життя брало своє. Бо ж співпало диявольське свято з Божим – католицьким Великоднем. Поет Ніколас Гільєн під час нашої зустрічі сказав таке: «Куба – великодня країна, й цього свята в людей ніхто не може відібрати. Тож, щоб не конфліктувати з владою, ми кажемо нині: „Хай живе соціалістичний Великдень!“».

При соціалізмі глузд народу не втрачається, він тільки ховається за безглуздий кітч. При соціалізмі мусить вижити і рибалка, і письменник, і школяр. Ця суспільна псевдоформація скороминуща: треба мати мужність її витримати.

Увечері я пішов до міста сам. Зупинився біля церкви, до якої почали сходитися віруючі на вечірню. Побачив серед людей прекрасну, мов Мадонна, жінку, яка побожно йшла на церковний дзвін. Велична і свята, вона несла у собі віру в добру долю своєї вітчизни. Відкинула з лиця вуаль, щоб краще бачити Бога, вклякнула й почала молитися за Кубу.

Та жінка ще й нині молиться, і випросить вона у Бога свободу для свого краю. Комунізм – як чума: наситившись жертвами, вона самознищується, для цього потрібен лише час.

9

Гей, та зупинися, Сивку, хоч на мить, ти так галопуєш, що скоро й до бабусі допадемо із своєю скромною кутею й не буде далі куди їхати… Зупинися, перепочиньмо, бо вже минули половину дороги, а далі стеляться ще повторно уявні і суто літературні шляхи. Ми вже досягли того місця, з якого починався щоденник попередньої книги моїх спогадів, й багато чого у ній не сказано, а я ще похвалитися повинен, чим же відплатив мені читач за мої подорожні знахідки, які я повністю віддав йому…

А хвалитись маю чим, з читачем я здебільшого в добрих стосунках, та ось одного разу цвьохнув темний вуйко батогом над моєю головою, що я й нестямився: ген, таж-бо то не за кожну розвору можна чіплятися, навіть якщо на возі сидить патріот.

Отож-бо не треба розжовувати найпотаємніше – ні своє, ані чуже, хай воно буде сказано на сповіді перед Богом. Та коли я вже знеобачки до якогось гріха признався – то чи благородно використовувати моє зізнання для звинувачення або глузів?

Хіба я пишався або пишаюся тим, що знаходився серед зграї комуністів і досі несу Єпіфаніїв гріх свого колишнього мовчання; згадайте, як карався в «Орді» мій герой за мовчанку, який тяжкий, покутний шлях пройшов, а я писав Єпіфанія з себе самого й з вас, нерозкаяні досі мовчуни! А за те, що я і мені подібні одягали маски пристосуванців і, як той Міцкевичів Валенрод, проникали у ворожий стан, щоб використовувати кожну можливість шкодити ворогові, чи ж можна за це – вчинене й нині покутно осмислене – кидати в мене каменем?

Після виходу у світ книги «Благослови, душе моя, Господа!..» мені гірко перепало за «валенродизм» від запічкових патріотів, які під час більшовицької окупації навіть кашлянути не насмілювалися, а нині спливли на поверхню такими собі чистоплюями, та від суперпатріотичних кликуш, що перед людьми рвуть на собі сорочки і б’ються в груди, й цього їм досить для заспокоєння своїх політичних аспірацій.

Я й нині твердо переконаний у доцільності «валенродизму» в підневільних умовах. Зрештою, не я видумав цей термін і цей метод боротьби. Адам Міцкевич у поемі «Конрад Валенрод» розробив теорію проникнення під маскою колаборантства у ворожий стан заради перемоги над ворогом. А втім, за «валенродизм» перепало не тільки мені, а й самому Міцкевичеві – від Івана Франка в його доволі несправедливій статті «Поет зради».

Я довго вагався, чи варто мені робити цей перепочинок під час святвечірньої дороги. Радила мені моя приятелька Ніна Бічуя:

«Романе, цього року наша держава впровадить гривню… Ти розумієш, держава, якій ти присвятив своє життя, стає на ноги, а ти хочеш зводити з критиками дрібні порахунки».

Правда, неспівмірні то величини – стабілізація держави і мій біль. Але він є, і ворушиться, і отруює мене. Та я не тільки прагну видавити болячку, огризнутися, помститися, я передовсім хочу замислитися: чи ті рани, які я отримав від своїх – не так від своїх, як від рівноправних зі мною громадян, а не окупантів, – то лише сліди посвисту батога темного вуйка, що серед суспільної стихії відганяє від себе, а то й знищити хоче свідка, який побачив на його обличчі машкару ганебного страху, чи така сама закономірність, як народження моєї держави і введення гривні?

Та якщо свавільне батоження свідків минулого має стати правом у моїй державі – то хай буде вислухана і друга сторона. Я ж досі, аж до цієї зупинки, мовчав, і не всі розуміли мою мовчанку так, як би я цього хотів. Тож виходжу, як мій Ренегат, на агору, і ви, шельмувальники, виходьте теж: станемо разом перед ареопагом наших сумлінь.

Перша книга моїх спогадів дійшла до найвіддаленішого від мене читача – розійшлася буквально по всьому українському світі; я отримав багато усних і письмових визнань, такий успіх мали хіба що мої «Мальви». Я не ставлю ці два твори в один рівень, бо не можна порівнювати роман з публіцистикою, та виконували вони – кожен у свій час – ту саму функцію: вичавлювали з суспільства болячку яничарства, до якого призвела довголітня московська неволя, а в наш час – засвоєна богорівним людським розумом диявольська комуністична ідеологія. Книжка стала певним внеском у цю брудну роботу – знешкодження гнійного чиряка, та не сприйняли б її читачі, якби я не конкретизував своїх роздумів прикладами з довколишнього життя. Не обминав і себе самого. Ви пригадайте, мої позивачі, з якою гіркотою я признавався до того, що один надміру радикальний дисидент не подав мені руки. Але ж і я, зайнятий чорновою роботою – хтось же мусить бути й асенізатором, самі чистоплюї держави не збудують, – не міг би теж з ним привітатися.

Отже, я признався до того, що забруднені були мої руки, коли, видаючи свої історичні романи, я мусив спілкуватися з партійними гайдуками, цензорами, комуністичною челяддю – не на віддалі кулі, а в стані ворога. Чому ж тоді визвірився на мене один поет, який стояв у ті часи зі мною поруч, робив добрі справи, а теж і грішив, – і я сказав про це? Я ж не цитував ницих слів, які іноді височувалися сукровицею з-під його пера й ганьбили наше найсвятіше, наприклад:

«Кривавої пам’яті австро-угорські усусуси для українського народу були нічим іншим, як сучими синами». Не цитував, жалів, хоч міг навести таких цитат десятки з книг його антинаціоналістичних памфлетів. А він за те, що я лише засвідчив його присутність поруч зі мною серед комуністичної зграї, найняв літературного кілера, який, прикрившись псевдонімом «Ярина Джурик», методично вбивав мене протягом року в жовтій газетці «Post-Поступ», оббріхував, обзивав, принижував, приписував мені несусвітні провини. О, як свистав наді мною батіг, жадаючи знешкодити свідка вуйкової ганьби!

Може, хтось з нинішних читачів здогадується, про кого йде мова, я ж називатиму автора цих пасквілів псевдонімом, щоб, бува, не помилитися й не потрапити в пастку, знаю ж бо, що після публікації другої книги моїх спогадів «Post-Поступ» ще раз може розмахнутися на мене канчуком, хоч редактори газети давно помінялися. Тодішній редактор О. Кривенко смакував наклепами на осіб, які хоч трохи зазнали честі серед людей, і робив це не тільки із заздрощів меншовартого, а й з інших, напевне, причин. Доказів, звісно, не маю жодних, наведу лише цитату з книги шанованого мною автора Мирослава Мариновича «Україна – дорога через пустелю», яка спонукує до певних роздумів про цю газету:

«Я не вірю у версію, що вашим пером водить КГБ. Але така довіра до вашої незалежності тільки обтяжує вашу вину, бо значно страшніше, що ви й не помітили, як опустилися до того рівня письма, яке було властиве КГБ і за яким його впізнавали».

Що тут ще додаси?.. Отож ця газета надавала свої шпальти для розправи наді мною особині з брудним обличчям, руками і – судячи з порнографічних літературних вправ – душею, такому собі прилітературному вурдалакові, який не соромився займатися літературними підробками, і ця особина назвала себе ніжним дівочим ім’ям – Ярина!

25 серпня 1993 року, якраз під час святкування 125-ліття матірної «Просвіти» й Конгресу україністів у Львові, – щоб у такий спосіб якнайголосніше ошельмувати голову «Просвіти» й саме Товариство, – «Post-Поступ» опублікував статтю Ярини Джурик «Благослови, душе моя, лукавого» в якій мені інкриміновано співпрацю з комуністами, і не тільки співпрацю – родичання: я буцімто залицявся до дружини В. Маланчука й хапав з його рук усі можливі на світі блага. Так, я їх хапав, пане наклепнику, й насичувався ними аж по гульку: двадцять років підряд приймав компліменти за «Мальви» і весь цей час зберігав у шухляді знятий цензурою роман «Журавлиний крик»!

Леонід Рудницький, який приїхав до Львова на Конгрес, сказав мені: «А ти що, чекав іншої реакції від тих, кого хоч одним словом зачепив за живе, а ще більше від тих, яких не згадав ні словом? До останніх належу я!»

Милий професор уміє жартувати, але насправді – писати спогади про живих людей є справою невдячною і ризикованою: немає меж злобі ображеного парвеню!

Вслід за статтею в цій самій газеті була поміщена моя фотографія з перекривленим обличчям (хто мене такого «схопив» у об’єктив, не знаю), а під нею нахраписте нагадування – чому Іваничук не реагує на статтю Ярини Джурик? Я зрозумів: наклепники хочуть, щоб справа опинилася в суді. Жадають сенсацій, компрометацій, інсинуацій – хто ж тоді заткне рота обивателеві, який на те все, знизавши плечима, доконче скаже: диму без вогню не буває, щось в тому таки є! І я, згнітивши серце, зігнорував нагадування.

Далі пішли «відгуки трудящих» на статтю, – совєтського стилю у журналістиці «Post-Поступ» дотримувався просто-таки атавістично; а ще за якийсь час у цій же газеті з’являється новий матеріал Ярини Джурик «Про „Просвіту“ – об’єктивно». До атаки на Товариство, на мене, Ігоря Мельника, Юрія Зиму підключається з відкритим забралом Юрій Винничук статтею «А в „Просвіті“ справи темні» (не можу з упевненістю сказати, що Ярина Джурик і Юрій Винничук – одна особа, та в цій мисливській погоні все можливе), в якій кинуто на мене підозру, що я особисто замішаний в історії пограбування управи львівської «Просвіти» в березні 1991 року, хоча я в той час перебував у відрядженні в Австралії.

І знову підключаються «трудящі» до розмови про «Просвіту» та про голову Товариства. На цей раз ловиться на гачок поет Іван Гнатюк: він нападає на Романа Кудлика, який у радіорозмові заступився за мене. Перепадає теж київському критикові Анатолієві Шевченку за те, що в «Літературній Україні» став на мій захист.

Згодом починає погрожувати мені судом Лариса Скорик, та спочатку вона вимагає, щоб я перевидав книжку, знявши те місце, де мовиться, що вона не голосувала за Акт Незалежності. Уточнюю: вона справді не голосувала, як і записано у бюлетені поіменного голосування 24 серпня 1991 року о сімнадцятій годині п’ятдесят сім хвилин, за «Проект постанови Верховної Ради УРСР про проголошення незалежності України».

Кінця переслідуванню не видно, я просто не встигаю відпочити від атак. Мою вставну новелу в книзі «Благослови…» – «Свято сливового повидла» – мою найінтимнішу сповідь про любов до батька, в якій я оголив свою душу, цинічно висміює по радіо «Свобода» київський журналіст Костянтин Родик, і я донині не можу зрозуміти, чому він це зробив, чому пореготав наді мною, мов Хам над голим Ноєм?! Не втримується від спокуси дзявкнути на мене у своєму профбюлетені професор політехніки Перхач, працю якого над технічними словниками я спопуляризував з трибуни Верховної Ради; і ще якийсь Абліцов у «Вістях з України», спекулюючи терміном «валенродизм», закликає мене до покаяння. За що ж би то я мав каятися, пане Абліцов, – за «Мальви», за «Орду», «Четвертий вимір»? Та ви прочитайте ці книжки, може, хоч трохи людянішим станете!

Й нарешті в «Post-Поступі» з’являється плюгаве повідомлення Ганни Іваницької, яка певний час працювала у «Просвіті» референтом і займалася нашіптуваннями та плітками: вона оббрехала мене, буцімто я свій шістдесятирічний ювілей справив на просвітянські гроші! Ну, за це хай її вже покарає Господь, а не суд: гроші за реалізацію квитків на моєму ювілейному вечорі, що відбувся в театрі ім. М. Заньковецької, я перерахував «Просвіті», і то був чи не перший капітал нашого Товариства.

Так знущалися з мене наклепники, так свистів наді мною батіг темного українського вуйка протягом року. За мене заступилися в пресі Юрій Мушкетик, Степан Пушик, Левко Різник, Іван Самотос, Ігор Мельник, Михайло Осадчий. Один львівський юрист запропонував мені свій захист на суді…

Та я вибрав суд інший.

Спонукала мене до цього гірка згадка. Після війни, коли наша сім’я з дня на день чекала виселення в Сибір, сільська пропита чернь, що дорвалася до влади після проведення колективізації, вирішила відрізати город своєму вчителеві. О, як дбали колишні учні, щоб їхньому метрові не залишилося й грядки, а найбільше Йосип – Маланчин, сільський люмпак, який не міг пробачити моєму батькові науки християнської моралі: «Ви мене добре вчили рахувати, пане вчителю, то я вам нині докажу, що чогось таки навчився: відрахую вашу землю по самі двері!»

«А за що ти мстиш своєму вчителеві?» – запитав я в Йосипа.

«А щоб не був такий дуже мудрий!»

Батько поклав мені руку на плече й заспокоїв:

«Не звертай на них уваги, сину. Це ще не всі люди з нашого села».

…Актор Святослав Максимчук, спасибі йому, запропонував мені виступити перед народом на заньківчанському вечорі. Я завагався. П’ять років минуло відтоді, коли львів’яни, вщерть заповнивши театр ім. М. Заньковецької, вітали мене з шістдесятиріччям. Весь цей час, як ніколи раніше, я в поті чола трудився в літературі, політиці й на громадській роботі. Вклав свою посильну лепту у справу поширення «Просвіти» по всій Україні; як депутат Верховної Ради чотири роки підряд роз’їжджав по обласних організаціях Товариства, особливо куруючи Донбас; розворушив до національної роботи приспаний Батурин; з-під мого пера за цей час вийшли три книжки – «Орда», «Благослови, душе моя, Господа!..» і «Ренегат». І водночас, немов у відплату за це все, я терпів цькування від своїх тільки за те, що про когось там сказав частинку правди.

А треба було говорити всю!

Втомлений і виснажений, я виношував роман «Євангеліє від Томи», концепцією якого мала стати антиномія «осанна – розіпни»; зовсім недавно я зазнав «осанни», а нині почулись вигуки «розіпни його!» Тяжко було переживати таку страшну несправедливість: ще вчора цькував мене окупант, що робило мені честь, ще вчора називали мене еталоном суспільної порядності й довірено мені було народом мандат депутата й керівництво «Просвітою», а нині… Чому?!

Ніхто не знає тодішніх моїх душевних мук, бо ж нічого лихого й нечесного я не зробив, – за що ганьблять моє ім’я? І чим міг би допомогти мені суд? Отримав би, як запевняв мене юрист, компенсацію за моральні збитки в кілька мільйонів карбованців – від газети «Post-Поступ», «Ярини Джурик», Ю. Винничука, Г. Іваницької? А що зробив би з ними – пропив би з горя, чи то пак, з утіхи? А мій читач назавше б запам’ятав, що я згоден отримувати за зганьблення своєї честі гроші, а, чого доброго, сказав би, що я при низькій пенсії в такий спосіб підробляю, – всього вже міг сподіватися від людей.

Я довго вагався, давати чи не давати згоду на виступ у театрі. Було страшно: а що, коли найнятий люмп із синьо-жовтими прапорами прямо з клумби вийде на гальорку і засвистить? Що тоді робити, куди втекти від вселюдського приниження?

Та я таки зважився, пам’ятаючи слова батька, що «це ще не всі люди з нашого села». Та й виходу іншого не бачив: мене кличуть на агору, і я повинен стати перед ареопагом своїх читачів…

Й мені хотілося заплакати від щастя: зал театру був переповнений, як і п’ять років тому, зал був святковий і прихильний, зал вірив мені й осуджував наклепників.

Через півроку подібний вечір відбувся у Києві – в Українському домі. Дякую ведучим Михайлові Косіву й Павлові Мовчану за добре слово про мене на цих імпрезах… Я тріумфально виграв позов! Але чому вас, негідники, не було на жодному судовому засіданні?

…Мій Сивко жує овес, зануривши морду в опалку, – набирає сил перед дорогою, а я, згадавши прикре, утішився приємним: немає щасливішої від мене людини – мене захистив народ! Боже, Боже, а що мусив пережити у свій час письменник Іван Багряний, коли його в екзилі зацьковували свої за те, що він насмілився визнати пріоритет в державотворенні за народом, а не за емігрантами, – народу, який міг би його захистити, вже біля нього не було?..

Поки Сивко жує, я перебираю листи з дорогими мені словами підтримки у тяжкі хвилини: від Михайла Гориня, від професора Теодора Мацьківа з СІЛА, від Анатолія Дімарова, від… Вслухаюся в голоси друзів, які заступалися за мене: Ніни Бічуї, Романа Кудлика, Анатолія Шевченка, Михайла Слабошпицького; відчуваю лікоть моєї дружини й дітей і думаю…

Чому могло таке статися – на свободі? Знову – «рука Москви»? Можливе й це: вона вміє підкуповувати провокаторів, використовувати почуття ображених, затуманювати голови непосвяченим.

Проте так воно не є. Цей випадок – нормальне явище в процесі державного будівництва: на зораній цілині, поки виробиться фунт, росте й будяк, і чортополох. Та найнебезпечніший серед бур’янів – вівсюг: він дуже схожий на овес, і недосвідчений господар залишає його на лану.

Та це ще не катастрофа.

Нема сьогодні катастрофи культури – є очікування нової, державної, яка істотно відрізнятиметься від культури поневоленої нації. Ми живемо в міжчассі, коли – в силу певного культурного вакууму – піднімає голову хам, і цей проміжок часу феба мужньо перетерпіти.

Благослови, душе моя, Господа за те, що не зуміли вибити пера з моїх рук ні чужі, ні свої.

Вйо, Сивку!

10

Треба було хіба в сорочці народитися: навесні 1991 року простелилася переді мною найдальша дорога, якої я ніколи не планував і про яку не мріяв, – у потойбіччя нашої планети, де в березні западає осінь, а Великдень святкують восени, де на Різдво панує нестерпна спека, а в Пефівку – холод, де зовсім інший тваринний світ: дорогу тобі перебігають кенгуру, а замість шпаків літають хмарами папуги, де (це для дітей) люди ходять вниз головами й де, як і на кожному шматку земної суші, живуть українці, – в Авсфалію.

Австралійський українець-бізнесмен Микола Майно з Мельбурна задумав зробити великий гешефт: непоганий знавець українського мелосу, він приїхав в Україну на пошуки професійного естрадного колективу, але такого, щоб засліпив австралійську публіку, якій уже приїлися самодіяльні галицькі групи з колядками й стрілецькими піснями. Робив він це потаємно від Союзу українців Австралії, щоб, бува, хто не переманув і не зробив йому конкуренції, – в цьому й була його фатальна помилка: українці Мельбурна вчинили йому і привезеній ним концертній групі бойкот – імпресаріо Майно збанкрутував.

Та про це потім. Австралійському імпресаріо, мав-бо він непоганий смак, пощастило знайти унікальний естрадний колектив – львівський оркестр ансамблю «Галичина» під керівництвом Петра Рачинського, потім зафрахтував солістку Львівського оперного театру Ніну Мельник, відомих естрадних співаків Павла Дворського і Михайла Сливоцького, за конферансьє взяв характерного актора театру ім. М. Заньковецької Євгена Федорченка; зібрав він групу, скажу вам, справді виняткову – я слухав її безліч разів й кожного разу відкривав для себе щось нове у виконанні. Та щоб надати концертній групі особливої ваги, він звернувся до товариства «Україна», щоб порекомендували йому такого керівника групи, який був би для українців Австралії знаний і мав політичний авторитет: тобто йому потрібен був на цю турпосаду письменник-депутат, й товариство «Україна» з волі його тодішнього голови Володимира Бровченка запросило в керівники мене.

Був це час горбачовської перебудови, яка вже безславно закінчувалася рейвахом довкола нового союзного договору; люди почували себе досить вільно: наша концертна програма була складена в націоналістично-антирадянському дусі, хоч – треба признатися – не раз там, в Австралії, шкребли мою душу тривожні передчуття, й жарт Євгена Федорченка – «купіть собі, пане Романе, наручники, он бачите, які ладні та блискучі продаються, а в Москві самі собі надінете на ручки – й меншу матимете кару» – мало що не справдився: за три місяці після нашого повернення вчинили змову гекачепісти, й після провалу путчу стало відомо, що на одному із псковських заводів було виготовлено для нас півмільйона подібних кайданків.

У Шереметьєвському аеропорту ми не без великих зусиль здали в багаж музичні інструменти – акордеон, скрипки, бас, а от цимбали, великі, мов стіл, – а без тих цимбалів оркестр глухнув і ставав банальним – нізащо приймати не хотіли, службісти московського летовища не могли навіть збагнути, що воно таке; я помахував перед ними депутатським посвідченням, просив і погрожував, хлопці всунули комусь там коньяк, врешті цимбали поспіхом були завантажені без етикетки в літак, і тому при пересадці в Сінгапурі вони залишилися в аеропорту: до Мельбурна ми приїхали без цимбалів.

Усі занепали духом. Микола Майно послав у Сінгапур телеграму й запевняв, що цимбали будуть доставлені, мовляв, тут інші порядки, ніж у Совєтському Союзі. Порядки й справді там інші, проте до першого концерту перед українською громадою залишалося не так багато часу.

Увечері зібралося в залі Народного дому дуже мало людей, – та невже усі вже дізналися, що ми приїхали без цимбалів? – музиканти й солісти посоловіли, ми стояли перед катастрофою, повним провалом, та ось за десять хвилин до початку концерту – для радянської людини такий випадок може здатися найвигадливішою фантастикою! – служба з мельбурнського летовища внесла на сцену цимбали!

Настрій у моїх артистів трохи піднявся, та не надто високо: людей до залу більше не прибувало, і я сказав до артистів, коли вони вже вишикувались на сцені: «Ми нині солов’ї – співаємо для себе або, якщо хочете, в нас генеральна репетиція – і ніякої знижки!»

Я виголосив вступне слово до кількох десятків людей, і піднялася завіса. Боже, як натхненно грали мої оркестранти, яке чудо-тріо склали Ніна Мельник, Павло Дворський і Михайло Сливоцький, яких тільки жартів не нарозповідав Євген Федорченко, а я дивився збоку з-за куліс у зал, і мій настрій що раз, то більше підупадав, а ще підійшов до мене Микола Майно й шепнув до вуха: «Це бойкот, вони мене ненавидять!» – і цим доконав мене. Що нас обходять ваші чвари і чому ви нас обманули – ми ж їхали на гастролі до Союзу українців Австралії, а не до вас у гості; я йому це сказав, і наші приязні стосунки обірвалися.

Я тупо вдивлявся в зал: люди захоплено слухали концерт, але їх було так мало! Знав: завтра мої артисти опустять руки і ми з ганьбою повернемося додому. Проте я пильно вдивлявся в обличчя, шукаючи хоча б маленької моральної підтримки, і врешті відчув, як до мене приходить рівновага: в мій бік позирала добрими, розумними очима поважна пані, її погляд підбадьорював, ніби запевняв: не журіться, на другому концерті буде аншлаг!.. Після концерту пані звернулася до людей словами: «Ганьба нам, ми можемо бойкотувати пана Майна, але не Україну!» Потім мовила до нас: «Ми вас чекали, і це дрібне непорозуміння тут же вичерпується».

Я підійшов до добродійки подякувати їй за підтримку. Це була відома в діаспорі поетеса Зоя Когут. Так почалися мої літературні знайомства в Австралії.

Зоя Когут, якій нині сповнилося сімдесят, в далекій чужині назавше відірвана від рідної землі, дивовижно зуміла зберегти для себе українське слово й у своїй поезії надати йому первісного, почерпнутого від матері звучання. Потім вона подарувала мені свої дві книжки – «Культурні арабески» в оформленні Едварда Козака й «Осанна»; прочитавши їх, я признався, що мені соромно, бо досі не знав її поезій. Поетеса вибачливо заспокоїла мене: а звідки я мав знати, коли не стільки віддаль, як непереборні більшовицькі бар’єри десятиліттями заслоняли від нас таких, як вона. Мене дивувало, що в повній ізоляції від України міг сформуватися такий сильний поетичний талант.

А втім, в Австралії мене багато що дивувало. П’ятий континент – то суцільні неужитки, а в якому добробуті живуть тут люди! Наші знедолені біженці прибули в Австралію після війни, й країна, оцінивши їх працьовитість, дала їм можливість доробитися маєтків. І думав я з болем: чому люди на убогій землі живуть заможно, а Україна з унікальним на світі чорноземом ледве кінці з кінцями зводить? Та відповідь на це проста: Австралія далеко від загарбницьких держав, її не визволяв ніхто ніколи; сюди не наближалися ні московська, ні фашистська орда: люди тут перебувають у безпеці й упевненості за своє життя і майно; до берегів Австралії ніколи не долинали й не долинають істеричні викрики європейських та азіатських благодійників – Лєніна, Гітлера, Муссоліні, Сталіна, Пол-Пота, Мао, Жириновського, Єльцина, – це насправді благословенний, тихий антисвіт на нашій змордованій планеті.

З концертами надалі пішло в нас якнайкраще – пані Зоя вельми авторитетна серед українців Австралії, її слова зробили своє, правда, Микола Майно мусив нас покинути – йому не пробачили обману. Я ж, не покидаючи групи, подався трохи вбік своєю стежкою – на літературні зустрічі.

Однієї неділі Зоя Когут зі своїм чоловіком Льонгином запросили всю нашу групу до себе в гості. То був неповторний вечір. Пані Зоя читала поезії, і мене глибоко вражали не тільки їх досконала форма й закладені в них глибокі думки, а й тверезе політичне бачення нашої національної долі: я зустрічав небагато емігрантів, свято переконаних у тому, що доля України, її незалежність вирішується передовсім в Україні…

У Сіднеї мені довелося мати неприємну дискусію з українським бізнесменом, який колись воював в УПА й у 1944 році залишив Україну, не побажавши підривати себе гранатою в бункері. Не маємо права осуджувати тих, хто рятував своє життя в еміграції, тим більше тепер, коли ми переконалися, що емігранти в екзилі зберегли для України й створили на вигнанні численні культурні, літературні й національні цінності. Проте нам хотілось би, щоб їх творці в силу своїх можливостей поверталися з ними на батьківщину, приносили в Україну свої знання, беспосередньо чи опосередковано допомагали їй ставати на ноги, а не із своїх обжитих місць зверхньо повчали, як треба будувати молоду державу… Отож сіднейський пан, який не захотів до кінця розділити долю своїх побратимів у волинських та карпатських лісах, а тим не менше прибрав собі прізвище-псевдонім «Борець», на літературній зустрічі засипав мене тривіальними питаннями, характерними для частини емігрантів-бандерівців: чому ми так довго слухалися Москви, чому вступали в комуністичну партію, чому ми досі ще не проголосили незалежності, не вводимо своєї грошової одиниці, не розпускаємо колгоспів, не виганяємо з України чужинців, дозволяємо в Україні розмовляти чужою мовою – одне слово, зробіть це все, а ми подивимося. Ба ні, пан Борець не жде готового: він про все це вже написав, виробив відповідні рецепти державобудування й хоче віддати мені рукопис, без якого там, «у краю», ніхто й не знатиме, з чого починати роботу.

Стримуючи роздратування, я сказав йому при всьому чесному зібранні, що коли він так добре знає, як будувати незалежну Україну, то хай спродує свої маєтки в Австралії і їде зі мною до краю, бо без нього Україна пропаде. В залі засміялися, заплескали, пан Борець сів, збентежений, а в перерві підійшов до мене і, мабуть, для примирення, бо чого ж іще, тицьнув мені до рук стодоларову купюру… О, те відкуплення доларами перед людьми з України! Я не можу збагнути, що воно означає: милостиню, милосердя, щирість, плату за нашу кров і страждання, зверхність, гординю – ну скажіть, панове, чому ви тицяєте нам у руки зелені банкноти, а потім насміхаєтесь над людьми, які до подачок так легко звикають! t здеморалізували вони, ці ялмужни, людей і тут, і там, проклали нову межу між мешканцями краю і екзилю, поділили на беручих і даючих, на багатих і знедолених, на діаспорних і материкових, – що ви робите, їй-богу!.. Я різко відштовхнув Борцеву руку із затиснутим у пальцях стодоларовим банкнотом.

Роблю такий довгий відступ у своїй розповіді про українських письменників в Австралії тому, що саме вони вказали своїм братам по недолі, де фактично знаходиться Україна: не в політичних клубах, не в просвітянських домах, не в партійних офісах на чужині, а над Дніпром. Там її треба будувати, іншого місця на планеті для неї немає. Тож про це говорив, наражаючись на цькування з боку побратимів, Іван Багряний.

Є в Зої Когут вірш про патріотів у екзилі, які відгодовують білих коней, щоб на них в’їхати до Києва у слушний час… Але ж навіть Степан Бандера у своєму заповіті нагадував, що вирішальні сили, які відвоюють Україні незалежність, знаходяться не в еміграції, а на українському материку.

Через рік після відвідин Австралії мене запросив до Вінніпега голова тамтешньої «Читальні „Просвіта“» пан Зенон Круцько – на літературні зустрічі. На першій доволі людній імпрезі мені сказали просвітяни, що бандерівці не прийшли, оскільки я колись був членом комуністичної партії. Таж спам’ятайтеся нарешті, панове патріоти: до комуністичної партії належали теж Ігор Юхновський, Леонід Кравчук, Дмитро Павличко, Леонід Кучма, Володимир Яворівський, Олександр Ємець, Сергій Головатий, Микола Жулинський, Віктор Пинзеник – хто ж би то нині керував Україною, якби не вони, – ви, шановні панове?

Я глибоко шаную пані Ярославу Стецько – так би мовити, бандерівку номер один: вона зовсім реально дивиться на світ і веде мудру державницьку політику – за об’єднання всіх громадян, які вміють і хочуть працювати для України. Я повністю підтримую Конгрес українських націоналістів, але ж мені теж імпонує діяльність Миколи Плав’юка: чому вони не разом, чого не поділили, чому принесли з еміграції в Україну старі роздори, які вже давно належать до історії і не мають ніякого значення сьогодні? Господи ласкавий, нині, на сміх нашим ворогам, існує аж чотири ОУН! Чи то до такої державницької діяльності готував нас Євген Коновалець?

У Мельбурні я зустрівся з молодим критиком і вченим Марком Павлишиним, з яким колись познайомився уЛьвові. Вельми обнадійливий феномен: уродженець Австралії – до кінчиків нігтів український письменник! І це не випадок, а явище: у Вінніпегу я мав можливість спілкуватися з молодим українським професором Мирославом Шкандрієм, уродженцем Канади. Обидва молоді вчені досліджують проблеми посттоталітарної модерної літератури, яка, вивільняючись із державної заангажованості, стає самодостатньою, проте не перестає бути національно заангажованою… Ні, ні, я зовсім далекий від того, щоб спроваджувати з еміграції в Україну весь інтелектуальний потенціал; українські письменники і вчені мусять жити й працювати там, де живуть українці, а вони – по всьому світу.

Двадцять років я листувався з письменником Дмитром Нитченком, який довгі роки живе у Мельбурні, – втікачем від більшовицьких репресій тридцятих років. Цей невтомний подвижник української літератури, просвітянин, голова Літературного об’єднання ім. В. Симоненка в Австралії, видав десятки книг, серед яких – цікаве есе «Живий Шевченко», два томи спогадів – «Від Зінькова до Мельбурна» і «Під сонцем Австралії», словники, листування – і все це власним коштом, через що живе дуже скромно, бо й життя іншого, як у літературі, не уявляє.

Характерне те, що австралійських українців розбудили до літературного життя вихідці із східної України: Зоя Когут із Сумщини, Дмитро Нитченко з Полтавщини. І, взагалі, українські літературні діячі в еміграції, які походять зі сходу України, набагато плодовитіші, ніж галичани. Назву тільки трьох «китів» родом із Полтавщини: Іван Багряний, Василь Барка, Юрій Горліс-Горський…

А пані Зоя Когут – дбайлива господиня. Після обіду вона повела своїх гостей в городчик і зупинилася біля кущика калини, що саме розквітала.

«Вона така, як усі ми на чужині, – сказала пані Зоя, – хоче жити так, як її посестри в Україні, і тому зимою цвіте, а навесні обсипається. А іноді й зовсім дуріє, як багато хто з нас в еміграції, – розквітає у зовсім несподівану пору. Тяжко їй в екзилі…»

Чувся смуток в мові поетеси, сумнів добирався до її серця: а чи можливе повноцінне життя на чужині? Напевне, ні, бо лише живиця рідного ґрунту найсприятливіша для розквіту і плоду – навіть у градобої і в посуху. Та рідна земля не мігрує – тому ізгоїв рятує лише пам’ять про неї.

Згодом львів’яни мали можливість вітати поетесу Зою Когут у Спілці письменників. То був радісний поетичний вечір української калини, яка цвіте і плодоносить у належний для України час.

…Півтора місяця гастролювала наша концертна група в Австралії – з неабияким успіхом. Це була перша зустріч українців з двох світів після тривалої насильницької розлуки. Вперше подивилися мешканцям України в вічі ті, що виросли, дозріли й нащадків привели у віддалених землях, а українцями не перестали бути, бо, поки існує на світі одна-єдина українська земля, є впевненість, що живе мати, спроможна, хоч із запізненням, згорнути до себе своїх дітей.

Я продумую нині рядки з першої книги своїх спогадів – про мою поїздку в Австралію – і відчуваю, як багато часу, стиснутого неволею, немов зріджений газ, що раптово виривається з балона на свободу, пронеслося над Україною за роки незалежності; як багато національної енергії, стиснутої терором до стану плазми, вивільнилося й дало несподіваний ефект – в позитиві й негативі, і як швидко треба на всі зміни реагувати, щоб упору збагнути їх: утвердитися в своїй рації або зрозуміти помилки; зуміти ті помилки вчасно виправити, мати відвагу попросити вибачення одне в одного за необачне слово, за хибну думку – ми ж вийшли на волю і через те буваємо засліплені, або ще не прозрілі, або ж надто видющі тоді, коли слід дивитися на світ примруженим оком. Будьмо мужні признатися до помилок, які неминуче-мусять нас супроводжувати при новому народженні в дорослому віці.

Я пригадую свою зустріч у Сіднеї з художницею-скульптором Іриною Мадей зі Львова, яка прижилася на чужині. Говорив їй, що вона із своїм талантом не повинна була покидати Україну. А Ірина мені показала галерею скульптур, що відтворюють нашу історію, біля церкви, в якій парохом служить отець Шевців, і я зрозумів, що мистецтво – теж Україна, її розширення в світі.

Мене боляче вразила зустріч з колись улюбленим моїм гімназійним депозитором Тарасом Жовніруком – вразила, як тоді мені здалося, його байдужістю до всього, що діється в Україні. І про це я з болем написав. Знаю від отця Шевціва, що панові Тарасові було гірко, коли він прочитав мою книжку, адже приїжджає-таки в Україну й віддає свої гроші на добродійні цілі. Я не відкликаю своїх слів, усе, що написав про нього, – правда. Та варто було мені під час нашої розмови стати на Жовнірукове місце й осягнути своїм відчуттям усе те, що довелося йому пережити, і я пом’якшив би тон. Хай вибачить мені пан Тарас…

Нема вже на світі мого доброго друга Левка Яськевича із Сіднея. Для мене його смерть – велика втрата, хоч я провів з ним усього десять днів. Він єдиний з усіх колишніх дивізійників, з якими я коли-небудь зустрічався, зумів мені пояснити й довести доцільність участі наших хлопців у Першій українській дивізії «Галичина», хоч була вона при самому народженні приречена на загибель. Українська молодь своєю жертовністю довела світові постійну готовність України створити при потребі своє власне військо, й ця наука дуже актуальна у наш час. Прошу вибачення в усіх дивізійників, діяльність яких я – через свою політичну непрозірливість – кривдно недооцінив.

Передаю глибокий поклін шановним і поважним паням – австралійським українкам, які опікувалися мною під час моєї подорожі, – Стефі Могильницькій, Галі Яськевич, Тетяні Шухевич – за доброту й делікатність, та найбільше за те, що вони ще раз мене переконали: українська жінка, де б не жила, зберігає наш національний світильник духу, й це вирізняє українок серед жінок світу.

Я мило згадую пана Михайла Гояна з Аделаїди, який, на відміну від пана Борця, нікого не повчаючи, сам поїхав в Україну із своєю найдобрішою у світі дружиною Марійкою, і працюють вони для України в Києві, ставшими меценатами добрих державних починань.

Хай благословить їх всіх Господь!

11

«Як я колись збирався навесні іти у світ незнаними шляхами…»

Ця дивовижна пісня, на яку порівну склалися Дмитро Павличко й Олександр Білаш, завжди бринить в моїй душі перед мандрівкою. Іноді здається, що вона звучала в ефірі ще під час мого народження й закликала, щоб я все життя сповнював найважливіший чин: завжди повертався з далеких доріг на свої пороги – чи то збагаченим і щасливим, чи зубожілим і зраненим, аби лише з матірним заповітом, виписаним на канві душі.

Багато творів написали разом ці автори, та я не знаю, чи є у їхньому доробку, і взагалі в українському мелосі, щось правдивіше, – та й не пісня це, а радше перше правило морального кодексу людини, яка доконче мусить повертатися додому, бо в цьому дійстві таїться сенс існування одиниці, родини, нації. Коли ж не дотримуватися святого правила, тоді одиниця стає волоцюгою, родина розпадається, а нація перемінюється в орду.

А втім, як на мене, України, мого відвічного дому, вистачило б для подорожей на все життя. Можливо, світ мій став би вужчим, якби не пізнав я хоч трохи того космосу, що простирається поза моєю вітчизною, та незмірно поглибився б, коли б я пропустив крізь свою душу її всю і вся вітчизна залишилася б у мені.

Я прагнув пізнати Україну і, здавалося, зробив це, бо ж побував майже у кожному регіоні. Проте «майже» – то ще не все, чомусь-то я ні разу не дійшов до східної межі моєї батьківщини, то чи ж мав право, не змірявши її з краю в край власними ногами, мовити, що знаю її? І чи не повинно було проймати мене почуття сорому за те, що півсвіту об’їздив вздовж і впоперек, а Україну – ні?

Якось Дмитро Павличко «видав» афоризм: мовляв, на Україну пора вже дивитися не з висоти Говерли, а – терикона. Парадністю відгонить від цих слів, проте затаєна в них і суща правда; я зреконструював би цей вислів так: дивитись на Україну треба одночасно з Говерли й донбасівського терикона, спершись, немов велетень, ногами на обидві висоти, – й тоді внизу побачиш величний Дніпро, який не розділяє, а з’єднує обаполи нашої держави, й не догледиш більше Збруча, що заховався в шуварах.

Я досягав західної межі Донбасу ще в молодості, коли писав «Журавлиний крик», та переступити її не довелося. Що ж то була за причина: брак часу, втома а чи страх перед найзраненішим регіоном України, де автохтон соромиться своєї рідної мови, а зайда ненавидить той край, який – за висловом однієї київської російськомовної письменниці – не є його батьківщиною, а місцем проживання? Можливо… Не так давно один народний депутат Верховної Ради України примчав у Донецьк на білому огирі, щоб своїм пишним ораторським словом переконати шахтарів у непотрібності й шкідливості страйків, на нього чекали теж представники приватної шахти пана Цехмістра, та ситуація в Донбасі була не із приємних, тож нардеп героїчно пересидів своє відрядження на дачі (і в сауні) Фіми Звягільського – за коньяком…

Був колись страх і в мене: з моєї мови насміються і бандерівцем обізвуть, ще й перекривлять – «проше пана до кобіти»… А що з того, якби й так? Коли не відчуєш, де тебе найбільше болить, тоді діагнозу не встановиш і, звісно, не вилікуєш хвороби. Та це я нині такий відважний…

Я опановував Донбас в останню чергу, відбувши протягом двох років чотири подорожі в регіон, хоч чимало про цей край написав раніше, користуючись історичними джерелами і не бачивши його. Згадаю один лише фрагмент з роману «Журавлиний крик» для того, щоб довести непосвяченим і недовіркам, що ця земля споконвіків українська й не маємо права відчужуватися й ховатися від неї, а мусимо пізнавати, освоюватись на ній і захищати в разі потреби.

«…Між Ізюмом і Тором[10] над Сіверським Дінцем, на тому місці, де в сиву давнину стояла половецька столиця Саркел, на високих горбах, вкритих старою дібровою, височів Святогорський монастир поряд з голими скелями, що вип’ялися із землі на височінь церковних куполів.

Із глибини ногайських степів стелився повз монастир спустошливий ординський шлях, званий Муравським, тому ченці закопувалися під землю, вирубавши в крейдяній глибині лабіринт келій і підземний храм, погрозливо виставивши із бійниць жерла гармат.

Не зачіпали татари войовничої обителі, не посягала за „монастир за чертой“ царська рука, тож узяв його собі під опіку барвінківський полковник Іван Гаранджа, проклавши між Ізюмом і Тором кордон по Касоговому валу. До новоутвореної паланки – Барвінківської Стінки – почали стікатися утікачі із Слобожанщини й Гетьманщини. Полковник описав кордон й відіслав до Іноземної колегії, колегія кордон затвердила.

У першу неділю великого посту 1775 року ігумен Філарет на проповіді в церкві святого Миколая тлумачив вірш Євангелія від Матея про лиходіїв, які несправедливі видають закони й жорстокі чинять суди.

Втім, у церкві, наповненій ущерть богомільним людом і козаками, пролунав крик:

„Крамольник піп! Пугачовець! Взяти його!“

На мить усі сторопіли й спам’яталися аж тоді, коли поручик і зо два десятки гусарів, що стояли під час відправи за криласом, кинулись до казальниці й до козаків. Люди стовпились у дверях, лемент вихопився з церкви й сколихнув святкову тишу на зелених горах.

Другого дня Іван Гаранджа повів свій полк за Касогів вал і, знищивши по дорозі слобожанські хутори, де стояли консистенти, підійшов до Ізюма й обложив його…»

Так розпочався кінець запорозьких вольностей і Січі. Та не був цей історичний епізод ні початком, ані кінцем відвічного проживання українців на землях Донеччини, які мещерякови і чародєєви ще й нині, в шовіністичному чаду перебуваючи, називають «исконно русскими».

До сьогодні стоїть величний Святогорський монастир як свідок історії України: шпилями досягає неба і відбивається у водах Сіверського Дінця, над яким живе український народ, котрий вирішив свою долю 1 грудня 1991 року, й безсилою стала в той день людожерна ідея погромника України і Бога – Артема, потворна крейдяна фігура якого ще й досі жахає люд із сусідньої з монастирем гори…

І все ж я мусив отримати для мандрівки на Донбас певний поштовх. Могли це бути злість, обурення, раптове відчуття обов’язку або ж сорому за нашу поступливість перед ворогом. Чи ж то колись не підказували нам, галичанам, литовці і латвійці, та й ми самі задумувалися не раз потайки над таким підленьким стосовно всього українського народу варіантом: та Бог з нею, тією зрусифікованою східною Україною, краще відділимося по лінії Збруча – нас, галичан, удвоє більше, ніж усіх прибалтів, матимемо хоч сяку-таку державу. Хвалити Господа, упору втямили, що держава не вимірюється кількістю населення ані матеріальним достатком, навіть мова і територія – то лише складові частини історично витвореного організму, який може функціонувати тільки в цілості – малий то організм чи великий. Історія давно довела цю істину: об’єднувалися у свій час для того, щоб мати державу, Італія й Німеччина, Швейцарія і Сполучені Штати Америки, та й Україна – що не кажіть – об’єдналася в найтяжчий для неї історичний період, і це єдиний позитив, яким вона скористалася в неволі: московська імперія у своїй зажерливості виявилася настільки глупою, що сама собі викопувала яму, збільшуючи територіальний і духовний потенціал поневолених народів.

Був і я якийсь час галицьким сепаратистом, й, поки не мав жодного впливу на політичні процеси, нікому це не завдавало шкоди. Та, коли настала пора моєї скромної політичної діяльності, мусив я – щоб не бути шкідливим для свого власного народу – стати патріотом всієї соборної України, незважаючи на те, що у своїй цілості вона мала вигляд хворої, скаліченої людини.

Той поштовх урешті стався. Якось у черзі до віконця в депутатській їдальні, а було це після гарячих дебатів на пленарному засіданні з приводу національної символіки, я став позаду лугансько-донецьких депутатів, які, чорно ненавидячи все українське, як тільки може ненавидіти свою батьківщину яничар, чомусь підкреслено розмовляли по-українськи, скоса позираючи в мій бік. Врешті вони – Козаренко і Стешенко – повернулися до мене й спокійно, з ніби винуватою усмішкою почали переконувати чи то просити, щоб галичани не заважали східнякам жити так, як їм того хочеться, а їм не потрібно ні синьо-жовтого прапора, ні тризуба, ані будь-якої незалежності, вони хочуть прилучитися до Росії – «ви ж собі будуйте самостійну Україну на заході, а нас не чіпайте».

Я теж як міг спокійно відповів, що за розмови, які закликають до повалення існуючого ладу й розколу держави, винуватці повинні притягатися до кримінальної відповідальності, та, оскільки такий закон у нас ще не діє, я спробую їх, моїх опонентів, переконати, що громадяни, які живуть на Донбасі, від приєднання до Росії «ковбасного» виграшу не матимуть, бо вугільна промисловість, яка вже на ладан дихає, не витримує конкуренції з російською, і мільйони донецьких шахтарів при такому варіанті стали б російськими бомжами: Галичина ж, яка має сірку, калій, вугілля, нафту, газ і хліб, сама змогла б собі дати раду… «Але дзуськи! – сказав я їм накінець без дипломатії. – Ви удвох або більшим гуртом охочих манджайте собі до Росії, а Україна без вас якось та обійдеться!»

І тоді я зрозумів одну з найважливіших істин: українець стає свідомим аж тоді, коли своїм мисленням уміє осягнути й визнати рідним увесь свій край – від обрію до обрію.

Пані Марія Олійник, відома просвітянська діячка на Донбасі, давно запрошувала мене відвідати донецьку «Просвіту» – і я поїхав.

В ту пору, 1992 року, Товариство української мови «Просвіта» стояло на межі розколу – згідно з політичною натурою українців: розколюватися, роз’єднуватися, ставати ворогами на одному боці барикад і йти до спільної мети, видряпуючи по дорозі одне одному очі. Врятували Товариство від загибелі таки ми з Павлом Мовчаном: розкол міг статися саме через нас, якби ми впору не спам’яталися і вмить не погасили своїх амбіцій, заявивши про це по телебаченню на всю Україну. Клин був вибитий одним махом, проте тріщина залишилася й зачепила вона Крим і Донбас. І там, і там нині два Товариства: одні не приходять на засідання до інших, спільних акцій не проводять, хоч і ті, й ті роблять добрі справи. Залишається тільки вірити, що ця тріщина згодом зарубцюється…

Отож мої мандрівки по Донбасу пролягли коридорами, що їх проклало Товариство «Просвіта» (а не Товариство української мови), очолюване в Донецьку ректором Донецького університету академіком Володимиром Шевченком і Марією Олійник. Не знаю, чи добре зробили мої приятелі, що не дали мені зіткнутися з козаренками й стешенками на їхній, так би мовити, арені – «зводитимете з ними політичні порахунки в парламенті, а тут порозмовляйте із своїми однодумцями, ви ж навіть не підозрювали, що їх аж так багато…» Можливо, господарі мали рацію: після повернення в Галичину міг без скидки говорити про значний український потенціал у зрусифікованому регіоні нашої держави.

А дехто каже, що я зашорився, щоб бачити тільки приємне. Це не так. Діалектика життя на Донбасі вельми драматична: кожне позитивне явище притлумлюється диким і незрозумілим для гостя негативом, проте в будь-якому негативному явищі пробивається теж обнадійливий позитив, і це теж для нас незбагненне, а особливо для зарубіжних гостей, які, визнавши Україну, приїжджають, щоб подивитися на неї, і не можуть зрозуміти, чому треба вчитися ще й бачити її. «В Україні ми хворі Україною» – так було, так є й нині, різниця тільки в тому, що сьогодні настала можливість лікуватися від найстрашнішої хвороби – національного знеособлення.

Суперечність між позитивом і негативом у суспільному житті Донбасу виявляється на кожному кроці. Перша моя зустріч з донеччанами відбулася в Донецькій середній спеціальній школі № 65, якою керує пан Громовий. Навчальний заклад у всіх виявах свого щоденного життя наскрізь український, учителі кваліфіковані, учні інтелектуально розвинені й добре підготовлені з мови, літератури, історії, українознавства; побувши в цій школі кілька годин, я й забув, що вона і ще український ліцей при Донецькому університеті – єдині поки що українські навчальні острівці у великому морі зрусифікованого міста. Єдині!

Під час останнього свого перебування в Донецьку я мешкав у домі гостинних шахтарів Галини й Миколи Збіцьких – вродливих нащадків козацтва Барвінківської паланки. Отож корінне донецьке подружжя – а таких безліч, я побував у гостях не в одній сім’ї – розмовляє на вулиці імперською мовою, а вдома тільки українською (типова суперечність в духовному житті донеччан); я ревниво підслуховував, як розмовляють між собою їхні діти: щебечуть по-українськи. Так ось ці дітлашки їздять щоранку через усе величезне місто до школи пана Громового, а ввечері батьки в тривозі їх очікують… То я хочу запитати в пана міністра освіти: що ж воно діється в незалежній Україні, що батьки в Донецьку й Луганську не можуть добитися відкриття українських шкіл відповідно до своїх заяв? Чи то спрацьовує ще інерція розваленої імперії, а може, це новітня – свідома – русифікація, планомірне здійснення радянського варіанта?

Другий мій приїзд у Донецьк співпав з відомим страйком шахтарів, що призвів до розпуску парламенту й до перевиборів Президента України. Шахтарі барабанили шоломами, скандували антидержавні гасла; на центральній площі біля пам’ятника Леніну горлопанив гаркавий народний депутат, підбурюючи народ до активної непокори. Приятелі й близько не підпускали мене до мітингуючих, і я занепадав духом, дивлячись на захмелений люмп, який спровокував трударів до бунту: так і жде голота поклику новітнього Муравйова, щоб ринути ордою на Київ і всю Україну, – і здалось мені в ту мить, що за голотою, якщо вона кине клич, піде все населення донецького регіону.

Та ось впізнав мене з обличчя один шахтар, крайній, він підійшов і промовив: «Депутат, ты только не подумай, что это народ, – народ работает и будет работать, ты там распорядись, чтобы этим дали на поллитра и пусть убираются к черту… И скажи Президенту, нехай приедет сам в Донецк, но пусть не ломает в нас языка по-московски, нам это не нравится, здесь все украинцы!» Слухаючи його, я подумав: а чи він усвідомлює, що сам розмовляє зі мною по-російськи?.. Оце вам ще одна суперечність між позитивом і негативом у донецькому краю.

У Бахмуті (Артемівську) я маю двох приятелів-просвітян, з якими познайомився під час своєї першої поїздки в Донбас. Це корінний донеччанин Василь Суярко – здібний геолог, який ніяк не може захистити докторську дисертацію – таке потрібне нині наукове дослідження про корисні копалини донецького ареалу; можливо, він випередив час, а швидше за все – наштовхнувся на стіну совєтської бюрократії, яка так спритно зуміла врости в державні структури незалежної України. А другий – земляк з надпрутського села Пилипи, де народився мій батько, – Іван Бірчак, голова місцевого Товариства «Просвіта», редактор просвітянської газети, одне слово, громадський діяч.

Для мене ці двоє приятелів – то образ української соборності, в якому вміщуються чи не всі риси нинішнього суспільного життя. Вони – в мініатюрі – поєднують схід і захід України не тільки географічно, а передовсім психологічно. Це симбіоз невтомної галицької ініціативи й беззастережного оптимізму та східняцької повільності, скептичності, а то й песимізму, який спонукує глибше занурюватися в причини явищ. Між Суярком і Бірчаком вічні незгоди, проте вони нерозлучні. Один понурий, другий усміхнений, один каже: все пропало, а другий: якось то буде; один спонукує до негайної діяльності, а другий застерігає перед наслідками; один за революцію, другий за еволюцію; один ладен віддати москалям пів-Донбасу, аби тільки не заважали, другий прилучив би до України ще й Кубань; один вважає Галичину началом всіх начал, а другий знає, що без Великої України не буде й малої, – і разом ці два мої приятелі, немов єдине ціле, що складається, як кожний здоровий організм, з протилежностей, уперто крокують вперед українським пластом на Донеччині. Діалектика!

А тих чітко розмежованих суспільних пластів на Донеччині аж три. Верхній – то зайди, нахабне україножерне шумовиння, яке залишилося й надалі при владі і якого поспільство й досі боїться; ці вчорашні окупанти, а нині диверсанти й провокатори, захлинаються від презирства до української мови, національної ідеї, символіки й незалежності; вони й правлять в регіоні політичний бал… Середній – це сформований історією, традиціями, освітою, національним вихованням інтелектуальний потенціал, який у перспективі прийде до влади як носій ідеї національної держави… І нарешті – нижній, нині ще німий, осліплений і одурманений неволею пласт годувальників краю, які дають суспільству все, що йому для життя потрібно, проте, позбавлений національної свідомості й ініціативи, вважає, що все, створене ним у сфері матеріальної і духовної культури, хтось дає йому зверху або повинен дати; він завше готовий іти за тими, хто більше обіцяє, а обіцяють, звісно, комуністи, і годувальник на свою голову обирає їх до парламенту. І буде так тривати доти, доки інтелектуали із середнього пласту не вийдуть із замкненого кола політичної самодостатності й перегородять дорогу обіцяльникам з верхнього пласту, котрі, набувши неабиякого досвіду в практиці обману і брехні, мають нині відкритий доступ до народу.

На Донбасі я ходив середнім пластом і познайомився тут – крім згаданих уже Марії Олійник, Івана Бірчака й Василя Суярка – з головою «Просвіти» професором Володимиром Шевченком, поміркованою, може аж надто, людиною, проте в Донецькому університеті, яким він керує, я мав можливість зустрітися з ліцеїстами українського ліцею й з українськими філологами, які ніяк не хотіли мене відпускати, і я мало не запізнився на поїзд. І хто може пригасити мій оптимізм, коли найдопитливіший, добре ерудований студент-першокурсник, проводжаючи мене на вокзал, признався: «Я росіянин, але живу в Україні і хочу знати культуру народу, який дав ім’я моїй державі».

На запрошення директора української гімназії у Краматорську пана Миколи Конобрицького я приїхав на відкриття цього навчального закладу. Синьо-жовті прапори, добірна українська мова учнів і вчителів, виконання учнівським хором Гімну України, присутність обласного керівництва на святі – все відбувалося так, як повинно бути в незалежній державі, але й тут діймало мене болісне усвідомлення: це єдина українська школа в місті…

У Бахмуті я відвідав українізовану військову частину, де команди, наочність і службова мова виключно українські; командував тоді нею генерал Паливода. Отож він показав мені на мапі незахищену лінію східного кордону – то чи ж можу я бути впевнений за нашу незалежність, коли не захищений східний кордон?

А чи можу я бути впевнений у незалежності моєї держави, коли її керівники – Голова Верховної Ради Олександр Мороз і голова комісії з питань закордонної політики Борис Олійник – приїжджають у Донецьк на партійні зустрічі з комуно-соціалістичними представниками верхнього пласту?.. Так ось, до високого начальства пробивається колишній політв’язень вчений-поліглот Петро Лаврів, який по телебаченню зрів цих керівників на святі жовтневого перевороту під червоними прапорами й портретами Лєніна – Сталіна, й запитує їх…

У грудні 1994 року на конференції з питань офіційної і державної мови в Донецьку Петро Лаврів розповів з трибуни: «Я запитав їх: „Ви ще раз хочете загнати нас за колючі дроти, товариші комуністи?“» – на що Борис Олійник відповів: «Як заслужите, то й заженемо!» Ось як діє на Донбасі письменник-комуніст! А письменник-демократ відсиджується в сауні Звягільського…

Та в той же приблизно час, перед конференцією в Донецьку, «Літературна Україна» 15 грудня 1994 року опублікувала статтю Олексія Огнева з Єнакієвого «Мышиная возня вокруг двуязычия в Донбассе», в якій автор заявив: того, хто ненавидить Україну і її мову, ніхто до України не прив’язав – на всі чотири вітри!

То хто мені більше додає впевненості у моїй свободі: скомунізований український поет чи чесний росіянин, що живе в Україні?

У Слов’янську зустрів нас на вулиці колишній мій однокурсник з Львівського університету професор Слов’янського педагогічного інституту Василь Горбачук й запросив до себе на ночівлю. А на другий день у педінституті я зустрівся із студентами. Актовий зал був переповнений, проте насторожений до гостя. Переважала російська мова, студенти поглядали на мене явно скептично, мовляв, зараз почне агітувати за мову, державу, незалежність А може, й справді для молоді ці теми вже приїлися?..

Я відчував опір аудиторії і, не шукаючи обхідних доріг, поставив перед студентами дилему: рабство і воля. Що таке рабство, а що таке воля, від чого воля і для чого? Що таке сите і голодне рабство: різниця між цими категоріями? Чому Мойсей перебував із визволеним народом сорок років у пустелі? Що таке одержавлена утопія? Що таке дика демократія?.. Дискусія тривала дві години. Після закінчення до мене підійшла студентка й сказала:

«Ви сьогодні змінили мій світогляд».

То чи не варто було заради неї одної їхати на Донбас?

Але – сонного треба обережно будити, щоб не злякався, полуду з очей не здирати, а змивати треба, щоб не боліло, світлом духа не можна засліплювати; будьмо учителями, а не погоничами…

Я поділився з читачем своїми суперечливими і, зрештою, оптимістичними враженнями про Донбас… А кількома роками раніше запросив мене письменник Анатолій Перерва на сковородинські читання до Харкова. То було ще за совєтських часів, 1990 року. Після офіційного міського вечора мене відрядили до Сковородинівки в товаристві співачки Марійки Бурмаки, вченого Владислава Проненка та поетів Анатолія Перерви й Віктора Бойка. Вони запропонували селянам зустріти мене урочистості ради хлібом-сіллю. Проте сільська комунвлада, дізнавшись про це, заборонила в такий спосіб вітати депутата, який належав до опозиційної Народної Ради. То селяни зайшли городами й, повернувшись спинами до начальства, таки піднесли мені хліб-сіль. І я промовив до них словами Сковороди:

«Не бійтеся Голіафа, ви маєте силу зламати йому хребет!»… Василь Суярко й Іван Бірчак повезли мене в Слав’яногорськ, і ми зіп’ялися крутими горами до Святогірського монастиря.

Це високо, це вже під небом, біля Бога. Зупинились на вершині врівень золотого хреста, яким завершувалась баня церкви, що виростала із скали, я глянув у запаморочливу глибінь і побачив на її дні чарівний край у перелісках, лісах, байраках, ланах, перетятий голубою биндою Сіверського Дінця. І в ту мить я повірив, що Господь не відведе більше свого зору від України, яка прослалася внизу, і втомленому Давидові, який щойно переламав хребет велетневі, додасть сили встояти на звільненій від філістимлян землі.

І ще здалося мені, що із сусідньої гори звалилася подоба сучасного Голіафа, який, зрештою, весь час стояв на крейдяних ногах.

12

Вирушаймо нарешті в літературні подорожі! А втім, не було в мене жодної мандрівки, яка б не була пов’язана з професією, і навіть зовсім принагідні й відпочинкові прогульки наповнювали мою пам’ять деталями, які потім живцем або видозмінені знаходили своє місце в канві того чи іншого твору. Такий уже письменницький фах: вимагає, немов від хлібороба, безперервної праці.

Моя творча програма, яку задав мені колись покійний уже нині Григорій Нудьга, – охопити історичними романами історію України від упадку Галицько-Волинського князівства до нинішнього дня, – була виконана написанням роману «Орда», і я став перед потребою остаточного завершення своєї праці. Передовсім мусив продумати, яка ж із багатьох концепцій моїх творів є наскрізною і панівною – такою, щоб вимагала свого узагальнення, вивершення і, зрозуміло, нового осмислення в заключному десятому романі, чи то епілозі до всього циклу.

Адже минуло цілих тридцять років відтоді, як я почав збирати матеріал для першого свого історичного роману «Мальви» («Яничари»), – часи змінилися, змінився і я, вже дорослими стали мої діти, тобто виросло нове покоління, яке має дещо інший, ніж я, погляд на історію, літературу і взагалі на суспільні явища, та й сама зміна в житті України настирливо вимагає нового трактування її історії – об’єктивнішого, спокійнішого, самокритичнішого і, звісно, менш закличного, пропагандивного, дидактичного. Новітня література, яка щойно почала зароджуватися, категорично виступає проти функціонального мистецтва, котре її породило й виховало, вона прагне вивільнитися з пут державної й навіть національної заангажованості – і то так нетерпляче й шорстко, що іноді важко зорієнтуватися, чия ж вона – а може, нічия, а може, це антилітература, заперечення літератури колоніальної – а іншої в нас ніколи й не було; а може, новітня література, яка надає перевагу формальним пошукам, умисній ускладненості й подекуди сліпому наслідуванню західних авангардистських зразків – то виклик, заперечення нашої традиційної зашореності або ж поклик до життя нового реалізму – оновленого формою, незалежного, незаангажованого, але реалізму, бо поза ним існує тільки абсурд, який потрібен хіба що для збудження протесту проти набридлого літературного домострою; абсурдна література є тільки явищем, а реалістична – процесом.

Так я роздумував над своїм тридцятилітнім доробком у тяжких і водночас відрадних сумнівах: можливо, багато чого із нього не захоче взяти нова епоха, – й сум перекривався радістю, що та епоха нарешті таки настала і ми маємо незалежну державу, в якій всі грані життя оновляться і мистецтво – теж…

Та все-таки: що головне було в моїй творчості, яку позитивну категорію я виніс на чільне місце – як національну ідею, а яку негативну – для перестороги суспільству? Звичайно, позитивною була моя непорушна віра в незалежність України – і вже її маємо, і проблема свободи стає все менш загостреною, а згодом вона стане невідчутною, як повітря, яким дихаємо, й ми згадуємо про нього лише тоді, коли його бракне. А негативна? Для її виявлення не треба було особливих зусиль – вона лежить на поверхні: найглибше й найболючіше я осмислив категорію зради. Надто глибоко зранила неволя наш народ, коли найтяжчий моральний гріх став у процесі нашого історичного життя домінуючим.

І не тепер, в цю щойно мить, я ту істину усвідомив – ще в попередній книзі спогадів я пообіцяв читачеві написати роман «Смерть останнього яничара» й навіть прототипа назвав – хай йому грець, не буду більше згадувати його прізвища, до того ж, образ зрадника у новому творі настільки узагальнився, що прототип мав би право себе в ньому не впізнати, – зрада як найтяжчий гріх кожного поневоленого народу і мого теж проступала отруйною сукровицею крізь всю його історію. Поставлена в рабську залежність людина швидко позбувається гамівної сорочки моралі, яка заважає їй вижити в неволі, й оголений організм раба легко піддається гріховності.

Чи ж не тому світова література затавровувала зраду в образах Юди в Біблії, Фортунато Фальконе в Меріме, Андрія Бульби та спокушеного Басаврюком Петра – у Гоголя, героя «Похорону» у Франка, манкуртів у Айтматова, Конрада Валенрода в Міцкевича – затавровувала з метою виховати в людині антипод зрадника.

Українська історія не шкодувала нам відступників – ми знаємо їх імена, соромимося їх, й болить нам наш національний гріх, який в українській історичній термінології має найвлучнішу у всьому світі назву – яничарство. Пройнятий болем за духовне покалічення нашого народу, я віддав темі яничарства найбільше місця у своїй творчості не із самої ненависті й огиди до зради, а й з глибокого жалю: «Чому відступництва у нас так много і чом відступництво не є для нас страшне?» Жаль ніколи не спонукував мене виправдовувати зраду – я її засуджував, проте завжди намагався диференціювати різні категорії зради й зрозуміти її причини. Бо ж і в світовій літературі трактування зрадництва ніколи не було однозначним. Вчинок Андрія Бульби злагіднений романтичним флером; Петро став жертвою демона Басаврюка, герой «Похорону» зраджує своїх з метою знешкодження власного люмпену, який загрожує державі більше, ніж чужоземці; Фортунато спокусився цяцькою-годинником, можна б було дитині й простити цей фіх; Конрад Валенрод вчинив свідому зраду, щоб порятувати свій народ; манкурт Чингіза Айтматова спотворений непам’яттю за допомогою фізичного насильства.

Проте як я не диференціював різні категорії зради, як не намагався зрозуміти їх причини – покара за злочин приходила ззовні, від інституту справедливості людського чи Божого. «Мої» зрадники не усвідомлювали своїх провин, не піддавали своїх вчинків аналізові, їх силою притягали на ешафот.

Герой роману «Мальви» син Марії Алім свідомо стає яничаром, оскільки зрада обіцяла йому достаток і безконтрольну владу. Він не зупиняється ні перед жодним злочином, якщо це йому вигідно: ні перед убивством полонянки-українки, ні перед Стратою свого годувальника султана Ібрагіма; подвійного зрадника знищують самі турки.

Провокатор Петров («Четвертий вимір») свідомо зраджує кирило-мефодіївців заради кар’єри: від нього відреклися рідні діти, він, погорджений суспільством, помирає в самотині.

Зрадник Блазій («Манускрипт з вулиці Руської») за гроші запродує свою душу дияволу й, використаний покупцем, здихає на купі гною.

Полковник Ніс («Орда») проводить орду Меншикова в обложений Батурин; проклятий за це Морфею, стає вовкулакою і конає на шляху.

Пишучи в неволі свої романи, я не мав права віддавати злочин зради на відкуп самому винуватцеві: покарання мало в мене чисто пропагандивний характер, іншого трактування ренегатства не мав права допускати. Проте нині, в умовах свободи, я став ніби осторонь від пожадання кровної помсти і втямив щось зовсім інше…

А чи не є зрада, як і жертовність, особистою справою людини в боротьбі за досягнення мети або ж за своє існування? І де є такий правовий кодекс, який велів би карати смертю особу, переконану в справедливості тих дій, які сторонньому можуть здаватися зрадницькими, а для виконавця – засобом здійснення свого задуму? І чи є зрада політичною категорією, за яку повинен карати офіційно суд? А може, ця категорія чисто моральна і підлягає виключно судові сумління? А коли людина хвора на відсутність честі, то чи карають неосудного? А може, в людини змінилися погляди і вона діє згідно із своїми новими переконаннями? А якщо зрадник переконаний в тому, що народові краще програти битву, бо для життя на свободі він ще не готовий? А коли особина з якихось причин зненавиділа свій народ – то чи можна насильно примусити знову той народ полюбити?

Такі єретичні думки з’явилися в мене, коли я в нових умовах поглянув на категорію зради й побачив її в ширшому, ніж донощицтво й провокаторство, ракурсі. Саме життя розширило кут зору: зрада, якій я виносив присуд як підпільник, цинічно глянула мені, вільному, у вічі й промовила: а я тебе теж назву зрадником, бо ти сповідуєш іншу віру, ніж я.

І тому я засів за студію, яку назвав «Ренегат». Не «Смерть останнього яничара» – далеко ще нам до такої радості, а саме ренегат: цим ім’ям називали греків, які прийняли мусульманство й ставали опорою турецької імперії.

Ніна Бічуя у своїй передмові до збірки моїх історичних романів, яку готують до видання у Києві, так сказала про появу моєї студії «Ренегат»:

«Коло готове було замкнутись: яничарство Аліма у „Мальвах“ – відступництво на рівні підсвідомості; Ренегат шукає обґрунтування й виправдання своєму вчинкові, пошуки приводять його до зовсім небажаного результату, він усвідомлює цілковиту безплідність власного буття».

І справді коло замкнулося – від Стамбула в «Мальвах» до Греції в «Ренегаті» – й віддалилося від нинішньої проблематики рівно настільки, як коло імперської історії від української землі.

А навіщо, скаже читач, потрібна була авторові вуаль у творі, писаному на свободі: чи ж то мало місця для такої теми на рідній землі, та й писати можна вже про все відверто…

Поштовхом до вибору географічного середовища для мого дослідження був сам термін «ренегат», історичне походження якого чисто грецьке. Крім того, історія нашої нинішньої боротьби за незалежність аналогічна з історією грецької революції першої половини XIX століття – у своїй неготовності до свободи, відсутності повної політичної сформованості нації, у безконтрольному праві люмпена втручатися у боротьбу й часто брати в ній верх, у нестачі сильних лідерів і в засиллі влади ренегатів, які або проникають у молоді новостворені державні структури, щоб створити не національну, а безлику державу, або ж реанімують напіврозвалену імперію. А ще – Греція прожила стільки в неволі, скільки й Україна, і породила тип безнаціонального покруча, котрий свято вірить, що народи, які визволяються від імперії, на свободі не виживуть. А теж – Греція, як і Україна, мала вже у своїй історії державне життя, яке своєю славою, втіленою у фольклор і літературу, задовольняло амбіції загумінкових патріотів й підмінювало реальну боротьбу. А також те, що Греція, не зважаючи на масове ренегатство, вистояла, як вистоїть і Україна… Грецький історичний матеріал дав мені можливість узагальнити проблему ренегатства не в національно-українському розумінні, а вселюдському – як явище, властиве не лише нашому народові.

Й, нарешті, я добре знаю Афіни. Тричі побував у цьому преславному в історії й зовсім звичайному сучасному місті торговців, крикунів, шахраїв – і, зрештою, в місті високої духовної культури. Докладно знаю історичні місця в Афінах, зустрічався тут з грецькими письменниками й політиками, побував у домах і тавернах, знаю той хаос, який називається афінським ринком, й полюбив я навіки три афінські вершини, на яких, мов на якорях, тримається столиця Греції: Акрополь, Агору й Лікабет. Хто побував на цих висотах і мав щастя дивитися з них на біле місто, яке не має краю, як море, той може сказати, що знає Афіни.

…Протягом довгих років, немов мисливець по сліду, наздоганяв я сторінками своїх книг Ренегата, задокументовуючи матеріал слідства, щоб винести зрадникові справедливий вердикт; це мені не вдавалося – я вивчав епоху й оточення Ренегата, а сам він вислизав з моїх рук, ніби в’юн. Нарешті я таки спостиг злочинця у його власному домі… Так приблизно розпочинаю свій роман-студію, що є описом моєї мандрівки-погоні за зрадником, якого я в творі анатомую, щоб пізнати сутність зради.

Що то був за дім, в якому я спостиг злочинця: плоскодаха халупа, притулена до горба Німфеніон на околиці Афін, печерна в’язниця Сократа неподалік Агори а чи зал Верховної Ради України, де й досі сидить на державній службі прототип мого Ренегата з мумійним виразом обличчя, крізь яке не просвітлюється душа?

Бо немає душі в зрадника, калікою він єсть, а тому неосудний. Проте я, який спробував по-своєму зробити розтин найтяжчого злочину, поставивши категорію зради в умовну площину, ніяк не можу зрозуміти зради конкретної. Як можна бути українцем і одночасно ідейним комуністом – адже історія не виробила такого політичного поняття. Хто з українців став комуністом, той мусить підтримувати московську імперію так само, як грецький ренегат турецьку, той виправдовує більшовицьку форму нищення, той пошановує бузувірів, які серед білого дня розстрілюють власний парламент, а на очах у всього світу – свій народ на Кавказі, той спокійно спостерігає, як політичний хуліган у приміщенні російського парламенту рве на шматки український національний прапор, той називає героїв УПА і чеченських лицарів бандитами, той стає союзником напівдикого деспота Сходу, який не допускає жодного прояву чужої волі й безкарно нищить кожного, хто чинить опір, той регоче в унісон з одеськими самодіяльними гумористами, які викрикують з естради: «„Ще не вмерла Україна?“ – А ми подождьом!», той принципово не розмовляє українською мовою, засвідчуючи цим зневагу до України, той виправдовує комуністичний терор прикладом католицької інквізиції, ще й прикликає у свідки самого Бога, той, б’ючи себе в груди, немов юродивий, і лементуючи про любов до народу, втирав би сльози радості, коли б Україну знову розіп’яли на хресті.

То хіба за подібну позицію не значиться покара ні в одній статті карного кодексу? А ні… Тому я, пройшовши, немов мисливець, слідами найтяжчого злочинця і спіймавши його в образі Ренегата, поставив винного перед ареопагом совісті. И ареопаг виніс несподіваний вердикт: зрада є справою волі неповноцінної, враженої хворобою бездуховності, а отже, непідсудної особини, й тому не підлягає юридичному кодексові – тільки моральному.

А тому я мусив уздріти таке здійснення правосуддя… Я стояв під вікном і бачив, як Ренегат виймає з кишені шароварів ятаган; ще міг його врятувати, але Божий гнів був сильніший за мою жалісливість: Ренегат провів по горлі лезом ятагана, й кров пролилася на примарну квадратову пляму, кинуту на долівку диском місяця.

Замкнулося коло…

Замкнулося коло моєї творчості? Можливо… Та я не хочу цього. Бо, крім моїх романів, у яких все ясно, все доведено, існую відмежований від неї ще і я – із своїм розумом, із своїми сумнівами. Тож хай сумніви допоможуть мені розірвати замкнуте коло моїх мандрівок і знайти стежину до себе, до своєї сутності, відблиском якої була моя довголітня праця.

Хочу дослідити себе самого.

13

Мандрівка до себе самого виявилась найтяжчою. Споглядати себе – справа майже неможлива, це ж треба поєднати в одній особі суб’єкт і об’єкт, й немає потреби задумуватися над тим, який з цих двох силових полюсів переможе: кожна людина схильна вибілюватись, виправдовувати свої прогріхи, самовивищуватись: набагато ж легше бачити скалку в чужому оці, в своєму поліна не помічаючи.

Та я мушу цю подорож здійснити: коло моєї творчості, в якій я був суддею довколишнього світу, ментором, дидаскалом, моралістом, раптово замкнулося написанням роману-студії «Ренегат» й віддалилося від мене: я дістав можливість спостерігати й оцінювати свої романи на правах будь-якого читача, але – не більше. Моя творчість перестала мені належати, і я, який досі не мав права сумніватися у справедливості своїх оцінок і присудів довколишньому оточенню, бо лише так в моєму трактуванні воно могло ожити в образах на літературному видноколі, залишився сам із собою, і сумніви навально увірвалися в мою душу.

А чи не помилився я в своїй беззастережній вірі в божество – український народ, і чи потребував він від мене тієї віри, бо хто ж я врешті-решт такий; а чи справді мій народ обраний Богом для незалежного існування, і взагалі – чи існує той Бог, який бачить Україну й опікує її; а може, божество Україна, яка, на мою думку, повинна стати наріжним каменем нової європейської будівлі, – моя вигадка, і я своїми настирливими закликами до збереження історичної пам’яті заважав людям спокійно жити, й, можливо, «оманну» вигукували тільки навіжені ідеалісти, які нічого спільного з потребами народу не мають, і мені давно вже винесено присуд – «розіпни його»? А врешті, чим я заборгував перед людьми, що мушу розплачуватись або хоч про розплату думати? Й таки насправді довкола мене, серед своїх почулося виття: забирайся від нас, ти прийшов від лукавого, і душа твоя благословляє не Господа, а сатану: так і називалась перша погромна стаття – «Благослови, душе моя, лукавого…» Якщо анонімний автор наважився аж так чорно перефразовувати початок головної молитви з Літургії, то, може, я справді несвідомо став союзником нечистих для мого народу сил?.. Або ж нечисті сили самі рушили в наступ на зухвальця, який насмілився виповісти їм крихту правди у вічі? Адже за самодіяльними погромниками стояла ще міцна прокомуністична сила, яку я в ошельмованій книзі поіменно вивів на ешафот ганьби.

У цих сумнівах переміг, звісно, суб’єкт над об’єктом: я визначив для себе, що виття підняв не народ – читач ревно мене підтримав; підняли його заховані за спинами авторів погромницьких статей нащадки більшовицьких смерторобів, які й нині намагаються перетяти мій зв’язок з Божеством, таким чином заштовхуючи мене в твариноподібне стадо особин, де мій розум, даний мені Богом і народом, більше не знадобиться; вони аж тепер по-справжньому оцінили супротивну їм мою працю – й саме в той момент, коли замкнуте коло моєї творчості повинно було запрацювати без мене, вирішили скомпрометувати, зганьбити, в болото затоптати автора, щоб усяк ним гидився і всяк визнав його рецепти шкідливими для власного здоров’я… Зрозумій, читачу, що в цих роздумах я маю на увазі не тільки свій, а весь духовний набуток моєї нації, в який я вклав скромну частку.

Мої найближчі приятелі – Р. Кудлик, Р. Безпалків, Н. Бічуя – сказали: «Тобі саме життя підносить цікаву антиномію „осанна – розіпни“, розв’язанням якої ти міг би розімкнути коло, що відчужилось від тебе. Тобі потрібно проникнути в нього персонажем, яким станеш сам, й по-новому глянути на свій доробок— в такий спосіб ти б завершив цикл своїх романів і проклав мостик, який перевів би тебе з минулої епохи в нову». Не можу запевнити, що саме так вони висловилися, це я вже сам для себе в подібний спосіб розшифрував підказану ідею, але ж було що розшифровувати, й спасибі їм за те.

Відтоді почав переслідувати мене образ Томи Невірного, який спонаважився підняти людину на недозволену дотоді Богом висоту, щоб ніколи більше не загрожувала їй кошара, призначена для твариноподібних істот, й заявити повселюдно, що Господь дав людині богорівний розум, прирівнявши її до себе не тільки образом і подобієм, а й духовністю. Я прагнув увійти в образ Томи й злитися з ним; переді мною постала потреба піти на прощу до тих місць, де Тома вкладав свої персти в Христові рани, прагнучи наблизитись до висоти Спасителя. Проте мандрівка на прощу мені аж ніяк не світила…

Я відповів своїм друзям: «Для того, щоб написати такий твір, треба побувати в Єрусалимі, а я ніколи там не буду».

Господь почув мою журу. Буквально за тиждень після цієї розмови (було то ранньої осені 1993 року, ще за мого депутатства) підійшов до мене заступник міністра культури Юрій Сердюк і спитав, чи не захотів би я взяти участь у круїзі, який організовують культурологи Росії, в групі українських представників на теплоході «Тарас Шевченко», круїз пролягатиме через Стамбул, Афіни, Єгипет, Ізраїль… То був перст Божий!

До групи увійшли академік Петро Толочко, голова Спілки художників України Володимир Чепелик і я, а очолив її поет і функціонер Юрій Сердюк, якого ми назвали командором.

То була прекрасна компанія, хоч не у всіх нас збігалися погляди на історію й сучасне політичне життя, – а чи доконче потрібен усезагальний унісон? Не думаю: за час цієї подорожі кожен з нас щось узяв для себе в іншого, й, напевне, Петро Петрович після наших подекуди гострих дискусій став хоч трохи більшим прихильником особистості Мазепи, я ж, у свою чергу, почерпнув у нього науку витримки в суперечках і грунтовного аргументування своїх постулатів. Скульптор Володя Чепелик, автор знаменитого пам’ятника Тарасові Шевченкові у Чернігові, в дискусії ніколи не втручався й потішав нас дотепними селянськими анекдотами, а Юрко Сердюк був зв’язковим між нами й російською громадою, серед якої знайшлися й такі, яким не подобалося подорожувати на теплоході під синьо-жовтим прапором, й деколи на кораблі відчувалося напруження в стосунках між пасажирами.

А втім, мене не обходив корабельний світ: я вбирав у себе масу вражень, на які була вельми щедра наша подорож; їх я акумулював у пам’яті для майбутньої праці над романом «Євангеліє від Томи».

Промину у своїй розповіді міста Стамбул й Афіни, про них уже говорилося… В’їжджаючи в Єгипет, я фізично відчув, як замкнуте коло моєї творчості розривається – ніби розщеплювалось атомне ядро. І не тому, що побачив піраміди, – це диво вразило мене не аж так сильно, як я того сподівався, мріючи ще в дитинстві побачити їх і Байкал. Може, тому, що багато про них начувся, та найпевніше з іншої причини: саме з Єгипту брала свій початок історична паломницька дорога гебрейського народу до обітованої землі, на яку я повинен був ступити, й тільки вона мене цікавила.

Але ж і Єгипет! Не можна аж так по-снобістськи поминути словом край, в якому п’ять тисяч років тому витворилася перша зафіксована історією цивілізація. Але чому саме тут вона виникла – цю загадку ніхто не зможе мені пояснити. Я розумію: первісні люди, втікаючи від Лівійської пустелі, що невтримно наступала на буйні трави долини Нижнього Нілу, з розпачем пірнали в болотяні хащі й шуварі, які ще й нині приховують від ока плин могутньої ріки, й освоювали зовсім непридатне для життя середовище – щоб вижити. Але чому саме в таких найнесприятливіших умовах виріс народ, який у своєму розвитку спонатужився на неймовірний за своїм масштабом й історичною значимістю стрибок: від примітивного осушування боліт до найвищої політичної могутності, втіленої у пірамідах! І чому саме сюди, в цей колись непролазний хаос болотяних заростей, прийшов біблійний Йосиф за хлібом, віддавши за нього волю гебрейського народу? І чому сорокалітній похід Мойсея став світовим символом визвольного процесу?.. Хто бачив піраміди, той нізащо не повірить, що створені вони людськими руками, а якщо й так, то скільки треба було невільників спровадити у долину Нілу і як вдавалося їх усіх прогодувати? І ніяке тодішнє божество, а прецінь правив світом і наш Бог, не зглянулося над ними й не здригнулося від мільйонів проклять, що лунали тут тисячоліттями: негативна енергія рабів ще й досі гнітить у підземеллях пірамід – не радив би я кому-небудь в них проникати; я пробував, це так моторошно, що й не поясниш… і чому, зрештою, з Єгипту розповсюдилося світом мистецтво, якого ще ніхто не перевершив?

Та для мене найголовніше: чому саме звідси пролягла дорога до гебрейського суспільства, яке дало світові творців трьох релігій?

Чому, чому… Та якраз тут, на початку паломницької дороги до Гробу Господнього, зродилася в мені ідея Бунту, яку я потім втілив ув образі Томи…

І що, ви думаєте, найбільше вразило мене в Єгипті, – про це й розповідати ніяково… Я опускався в підземелля однієї з пірамід у Гізі, стояв перед Сфінксом, оглядав мумії фараонів у каїрських музеях, побував на тому місці, де стояв колись Александрійський маяк – сьоме чудо світу, а з пам’яті й досі не зникає малий арабчик, який, заглянувши у вікно автобуса, сподобав собі мене, вибрав і почав ходити на руках по тротуару, заробляючи в мене долара. Я мав у кишені десятидоларову купюру й пошкодував її, ну, а хлопчик перебігав за автобусом від музею до музею, де ми зупинялися, й невтомно демонстрував переді мною своє вміння, я ж відвертав від вікна голову – не мав дрібного долара в кишені!.. Й нарешті ми вирушили з Каїра, покидаючи його назавше. Тоді я позирнув у вікно й побачив: арабчик, притулившись чолом до стовпа, плакав. Жаль і каяття стиснули кліщами моє серце; я вже готовий був дати малому і десять, і двадцять доларів, та було пізно: автобус поїхав.

Й донині відчуваю в душі ту гірку дитячу сльозу, яка докоряє мені за мою малість: чим же то я відрізнявся тоді від темного вуйка, який не хотів мене взяти на воза між фронтами; чому в нас усіх – диви-диви та й вишкіриться з душі огидний егоїзм – у міжчассі між проповідями гуманності й благородства!

Це я тепер картаю себе. А тоді – можливо, соромом спороджений – зродився в мені бунт проти власної, хай і не зреалізованої, доброти. Чому я маю весь час бути комусь зобов’язаний, чому не можу належати собі самому, чому мене вічно мають обходити чужі радощі й горе? Чому водно повинен відробляти повинність за те, що Бог наділив мене крихтою таланту? Хто і як віддячує мені за мою працю?.. Я оборонявся, протестував – і так народжувався у моїй підсвідомості образ Томи Невірного, який насмілився зрівняти свій розум з Божим, щоб стати ні від кого не залежною особистістю, підняв бунт проти сумнівів щодо себе самого – проти самобичування за пізнє каяття, проти обов’язку щодо суспільства – і був скараний смертоносною стрілою за те, що хотів усамітнитись, як той фірман на переправі, і стати вільним від людей, – а це нікому не дано.

…Теплохід «Тарас Шевченко» пришвартувався у Хайфі, на краю ізраїльської землі. Я вийшов на верхню палубу, глянув униз і невимовно зрадів: нас вийшов зустрічати посол України в Ізраїлі – Юрій Щербак, мій приятель. Я люблю й шаную Щербака. Високоосвічений, інтелігентний, талановитий письменник, він проніс крізь тоталітарний режим незаплямованою свою порядність. Коли не можна було друкувати те, що хотілося, Юрій Щербак відходив від літератури й удосконалював свої знання в медицині – й усюди, так би мовити, збивав верхню планку: в літературі був одним із провідних прозаїків, у медицині – доктором наук, а коли настав час політики, Щербак, не долаючи східців росту, отримав спочатку міністерський портфель, а потім посаду Надзвичайного й Повноважного Посла України в Ізраїлі[11].

Юрій стояв на причалі й помахував нам рукою, а я з властивою мені творчою утилітарністю осмислював його особистість з точки зору концепції задуманого роману. А хіба нинішня діяльність Щербака – то не вихід із його власного замкнутого кола, яке зосталося в минулій епосі? Вихід – ціною літератури, зате утвердженням своєї особистості в епосі новій, і скільки сумнівів мусив він здолати, щоб зважитися на такий крок! Бо вихід із замкнутого кола – то бунт людини проти залежності, то віднайдення своїх не знаних досі можливостей – і таке вивільнення можливе тільки в умовах свободи. Це не ігнорація суспільства, а вимога визнання ціни особистості. Власна держава, народження якої ознаменувало для нас нову еру, мусить складатися з повноцінних, наділених богорівним розумом людських світів.

Юрій піднявся до капітана теплохода, викликав до себе нас чотирьох і забрав у своє розпорядження. Отож усе, що можна було побачити в Ізраїлі за три дні, я побачив: мій апокрифічний роман вигойдувався на колесах посольської машини, я мав можливість, пірнувши в антураж незнайомого для мене краю, прозирнути свій майбутній твір від початку до кінця й привезти додому готовим у пам’яті. Потім я написав його єдиним подихом: квапився аргументувати читачеві, чому переходжу від однозначного трактування історичних подій до багатогранного бачення людської особистості в сучасному житті: новий час вимагає нового його осмислення.

Ми вирушили з Хайфи, обігнули гору Кармель, в підніжжі якої вирувало колись місто Ар-Мегідо (Армагедон), над котрим сповнилось пророцтво апокаліпсиса, а далі через село Магдалу виїхали на берег Генісаретського озера, де проповідував Христос, й зупинилися над Йорданом.

І вчулося мені тоді розпачливе волання розпусної красуні Марії-Магдалини: «Равві, равві!» – так могла кричати сплюндрована, та ще не вбита неволею душа людини, яка у безпросвітній рабській темряві побачила надію на порятунок від неминучої духовної загибелі – Спасителя.

…Тома задивився на красуню й на все життя покохав її – стала вона для нього символом змученої й прекрасної батьківщини, й коли Невірний іноді сумнівався в божественності Ісуса, то в духовній чистоті розкаяної Магдалини – ніколи; втікала вона від старого, просмердженого розпустою і сваволею часу до нового – явленого їй в лику Ісуса, й відступився Тома із своєю любов’ю, щоб першою увійшла в нову епоху жінка – як знамення нового життя, в якому мерзенність має бути переможена чистотою.

Я умив обличчя в ріці Йордан і з вірою, якої не було в Томи, дивився на гору Фавор, де відбулося Преображення Господнє. Я міг беззастережно вірити, що Ісус був Сином Божим, бо він уже помер за людство, сповнивши свою земну місію; Тома ж грішив невір’ям з вини Господа, який однаково наділив людей і Христа розумом; перевірка Томою Христових ран – то чисто революційний акт, бунт проти сліпої віри, який розбудив новий етап мислення – раціоналізм. Бо не народився Ісус Богом – Богом зробила його жертовність, й смертний Тома не мав таланту уздріти її в обраній Господом людині задовго до розп’яття й збагнути у провістях нової ери вартість тієї жертовності.

А в Назареті думалось мені про передостанню східку до подвигу, яку мусить здолати той, хто хоче стати провісником нового часу або хоч увійти в нього, – не кожному дано переступити байдужість, заздрість, зневагу і тортури глузів найближчих людей. Бо тільки вірою в правоту свого чину можна довести власну високість, і дуже непіддатливий той матеріал, з якого виковується віра… їдьте, письменники, у свої рідні села, міста, оселі, і по тому, як витримаєте зустрічі із своїми, переконаєтесь, чи варто вам ступати на останню східку, за якою – безсмертя або ж цілковите забуття.

Супроводжував мене в дорозі демон практичного глузду Азазель, який і Томі, і кожному з нас водно нагадує, що ти звичайна, але наділена від Бога розумом людина. А тому мусиш бути вельми обачним, щоб – з одного боку – не піддався манії величності й ілюзії непомильності, а з іншого – не скотився до ницого практицизму й буденної малості. Бо в першому випадку загрожуватиме тобі святотатна зарозумілість, а в другому чигатиме на тебе спокуса Юди; ти мусиш іти по тонкій волосинці моста-сірата, який виведе тебе у світ незнищенної людської пам’яті, або ж обірветься під ногами волосінь…

Єрусалим – то пуповина Землі. Тут буяє Гетсиманський сад, в якому апостоли випробовувалися на вірність, і звідси він розрісся по всьому світу; кожна людина є апостолом – посланцем свого народу і мусить перейти через пробу чесності й любові. Тут височить Голгофа, від якої пішли лобні місця до кожного краю, – не має волі той народ, який не зумів послати на хрест свого подвижника. Тут Гріб Господній – усипальниця мученика за народ; кожна нація має свій Пантеон. Крізь Гетсиманський сад проходять усі, на Голґоту спинаються відважні, а спасителем свого народу стає тільки Господній обранець, який використав дар Божий – розум для праведних діл, витримавши тягар слави й спокусу ситості, муки глузів і радощі визнань, мерзотність страху і всесилля віри… На межі двох епох завжди стоїть Єрусалим, й кожен Тома мусить перейти через поле випробувань.

Я стояв біля Гробу Господнього і думав: Христос жив на переломі епох, його вибрав Господь для осмислення старої ери, яка завершилась руїною віджилого світу – Єрусалима, й для освячення нового часу, в якому живемо ми… t мислив так Тома Невірний: Христос постав перед людством, але ж воно складалося з безлічі народів, які у критичну для себе мить народжували своїх спасителів, – і в кожного народу в Христовій ері народжуються свої нові епохи, провіщені й очолені національними пророками… Колись Шашкевич розбудив для нас наш час, Шевченко освітив, а Франко дослідив, нині ж почалася для України епоха тривожної свободи, для Європи – народження нових держав, для світу – час загибелі диявольських режимів. Хто ж є Месією нового часу для світу? Христос. А де новітній пророк у частині світу – Україні? Він уже народився, він іде до нас – я вірю в це.

…Академік Толочко купив чотири свічки, подав їх нам, і кожен з нас по-своєму молився. Ми відчували поле, в якому витав Дух Божий, це було святе відчуття, воно може прийти до людини тільки раз у житті, навіть для атеїста. Адже й атеїсти в Божій волі…

Я хотів помолитися за свою сім’ю: дітей, дружину, внуків, особливо за Данилка, якому завжди випрошую в Бога трохи більше здоров’я. Та вмить подумав: усі вони будуть щасливі, якщо щасливою буде Україна. І я помолився за Україну і за її пророка. Вислухай, Господи, мої глаголи!

З Єрусалима долиною понад пересохлим Кедроном ми виїхали в Юдейську пустелю до печери Ваді Кумран над Мертвим морем, де апостол Тома Невірний написав своє, повне сумнівів і впевненостей у перемозі людського розуму над духовною темрявою, Євангеліє.

Чи ж то дорога в нову епоху конче мусить пролягати через пустелю? Адже й Мойсей сорок літ привчав свій народ до волі серед пісків, та й Україна прийшла до своєї незалежності через такир більшовицької бездуховності. І диво: в пустелі виріс Ісус Навин, який увів свій народ в обітовану землю, в пустелі була написана книга апостола Томи про велич людської особистості, в духовній пустелі відбулося остаточне формування української державної ідеї.

Я прагну вкласти у процес нашого державотворення свою посильну лепту. Я вже вклав її. Й, виходячи із замкнутого кола своєї творчості, скажу разом з Томою…

На межі двох епох я створив своє скромне благовістування: помережали його словесні зображення моїх думок і видінь, посланих до мене з глибин українського космосу. Утямивши секрети космічного тайнопису, я все життя відповідав на безліч питань, поставлених мені моїм народом. І я знаю: за мої думки ніхто не проголосить мені осанну – через те, що думав не так, як усі. Невігласи й ханжі насміються над моїм писанням: гордість гординею назвуть, моє признання на вселюдській сповіді у своїй доброті й чесності наречуть юродством, а мої символи підлаштують під своє розуміння. Не чекаю визнань і від чесних, розумних людей, бо ж не маю облудних ілюзій, що врятував народ від непам’яті: для себе я писав своє Євангеліє, для самоутвердження у власній вірі в моє Божество. Проте у процесі праці я весь час торкався ран народу – для того, щоб увірувати. І коли прислужився своїм писанням бодай одній людині, то для цього варто було перестраждати сім днів творіння…

Мій вихід із замкнутого кола – не втеча від самого себе, то прокладання містка до нової творчості, дороги в новій національній епосі, якою йтиму в парі з сумнівами й любов’ю, в парі з бунтом проти зневолення своєї особистості – доки мені призначено йти.

А спадкоємці самі визначать, чи знадобиться їм моя стежка у плетиві нових доріг.

14

Якби я у своїй книзі давав заголовки розділам, то цей мав би назву «Мандрівка в молодість» – але не в мою, а в літературну молодість нової епохи, в яку я так настирливо пробиваюся своєю стежкою, щоб не зупинитися на переправі.

Я завжди був з молодими, мене ніколи, якщо не рахувати тривалої й міцної дружби з Іриною Вільде, не цікавила старша за мене компанія, і так ведеться й до сьогодні: я люблю бути серед молодих і часто забуваю про те, що, можливо, їх, як і мене, не цікавлять старигани. Та що вдієш: досить вигідно вмостився вже сьомий десяток, і пора, як я люблю казати, – на пасіку.

А цій молодцюватості сприяють ще й зовнішні обставини.

Минулого року… Та ні, спочатку розповім про те, як після довгої перерви знову відкрилися переді мною двері моєї святині – Львівського університету, який я вимріяв у дитинстві й здобував його, немов неприступну фортецю, протягом десяти років. Й здобув таки: з довготривалими перервами я закінчив університетське навчання за ректора Євгена Лазаренка… Після його зняття ставленик В. Маланчука ректор М. Максимович із своєю посіпачкою партайгеносе Смирновою в буквальному значенні цього слова перегородили мені вступ до мого Храму, зривали афіші, які сповіщали студентам про зустріч зі мною, і чинили розправи над професурою, котра виявлялася неслухняною, як це трапилося восени 1969 року на фізичному факультеті в професора Ігоря Юхновського, який провів студентсько-викладацьку конференцію з приводу моїх «Мальв».

Після смерті Максимовича став ректором партійний функціонер В. Чугайов, якому компартія за розправи над львівською інтелігенцією дала звання професора. Не хочу зупинятися на його характеристиці, скажу тільки, що Тараса Шевченка він називав не інакше як Мао Цзедуном; де міг, знімав його портрети. Він відчайдушно супротивився проведенню мого творчого вечора в актовому залі університету з нагоди присудження Державної премії України ім. Т. Шевченка, проте вечір таки відбувся, коли справа набрала скандального характеру: було це на початку горбачовської «перебудови».

Й настав урешті час очищення Храму від українофобів – ректором був обраний вимріяний мною, молодий, інтелігентний, високоосвічений – а якщо кого цікавить, то й вельми елегантний – вчений, учень академіка Юхновського професор Іван Вакарчук.

Тож знову, як і за Лазаренка, проте в незмірно ширшому масштабі, бо на свободі, завирувало національно-культурне життя в університеті: наукові симпозіуми, конференції, конгреси, відзначення дат великих учених, зокрема М. Грушевського та І. Пулюя, зустрічі з народними депутатами Верховної Ради України, презентації нових книг таких письменників, як Ліна Костенко й Валерій Шевчук; організатором цієї роботи став проректор університету професор Анатолій Карась, й мене теж було залучено до участі в університетських заходах.

І ось торік на засіданні в ректорському кабінеті професор Вакарчук запропонував мені вести на філфаку спецкурс «Українська література і держава», його ідею підтримали проректор А. Карась і завідуючий кафедрою української літератури Тарас Салига. Так я несподівано для себе став університетським викладачем на пів професорської ставки й тим самим, у своєму поважному віці, отримав можливість тісно контактувати з літературною молоддю – прокласти свою стежку до тих, хто стане творцями нової літератури й визначить, які путівці, протоптані письменниками старшого покоління, знадобляться серед плетива майбутніх літературних доріг.

Для того, щоб чітко з’ясувати для себе, як може бути подолана суперечність між старшим і молодшим поколіннями і в який спосіб слід прокладати місток між набутками попередників і спадкоємців, треба спочатку визначити для себе, що ж таке література як матеріал. Чи то обов’язково мусить бути він читабельним товаром, який пропонується, купується, споживається, губиться, а потім знову знаходиться, або ж розмінною монетою, що курсує на поверхні людського побуту й перебуває в обігу до того часу, поки не зітреться тамга? Чи це злитки золота, які лежать у скарбниці й визначають курс валюти?

Мені здається – друге. Справжня література – то не лише матеріал для читання, не лише чтиво; буває й так, що поважні твори визначних, а то й великих письменників не перечитуються, втрачають щоденний попит. Чи то багато знайдеться нині читачів, які б могли похвалитися, що останнім часом перечитали трагедії Евріпіда, «Боги жадають» Анатоля Франса, «Війну і мир» Льва Толстого, «Повію» Панаса Мирного, «Дон Кіхота» Мігеля Сервантеса або ж новели Василя Стефаника, – немало є таких творів, які в наступних поколіннях втрачають колишню популярність, проте саме вони є тими палями, які становлять основу й міцність моста. Не всі їх бачать, йдучи по мосту, а як і хтось перегнеться через поруччя, то, може, й не вельми захопиться оброслими водоростями й заліпленими черепашками підпорами, але ж саме на них лежить настил, по якому йдуть ті, які моста не будували.

Тому я кожний раз, беручи в руки нову книгу старшого письменника, невимовно радію: чи мудрий твір Романа Федоріва «Єрусалим на горах» – найкращий роман в усьому його щедрому доробку, чи історичний роман Юрія Мушкетика «На брата брат» або ж чергову барокову повість Валерія Шевчука, – ми, старше покоління, не маємо права випускати пера з рук до того часу, поки не завершиться ферментування нового вина, яке в старі міхи переливати не знадобиться – для нього гончарі вже крутять нові амфори. Та поки що треба пити старе вино – і зовсім воно не погане, дай Боже, щоб нове смакувало краще, ніж поезія Миколи Вінграновського і Ліни Костенко або ж проза Григора Тютюнника і Віктора Близнеця. Дай то, Господи!.. Джордж Орвел колись сказав, що в умовах тоталітаризму справжня література існувати не може, а в нас була – подвижницька!

Як бачите, не відкладаю пера і я. Ще не все сказано: тисне на мене життєвий і фаховий досвід. Доля не жаліла мені стресів – утіх і розчарувань, визнань і побоїв. Я недавно вийшов із гарячої від очищуючого вогню, а теж сповненої чадом політичної боротьби кузні, в якій перебував чотири роки, пережив у тривозі нові вибори Президента України, втішався, що аж два світові біографічні центри в Кембріджі й Північній Кароліні визнали мене людиною року, й дуже швидко розчарувався в такому визнанні: світова слава – не грамота й не стаття в довіднику, за які, до речі, треба заплатити, а переклади творів на мови світу; я прагну слави, але заробленої – не купованої. Хіба про це все не варто розповісти молодому читачеві нової епохи?

Ми чекаємо від молоді творення державної культури, в якій належне місце посяде література. Та спочатку мусимо спільно збудувати міцну державу. І тоді з надр підколоніального письменства виросте якісно нове, в якому зникнуть сльози й мазохістське самобичування, словесне шмагання народу з метою розбудити його із сплячки, плаксива туга за славним минулим, надмірна співучість і сентиментальність. Це буде нова, мускулиста література державної нації – й напевне знайдеться в ній місце для герметичної поезії – матимемо нарешті можливість дозволити собі й на таку розкіш.

15

Мої мандрівки – крім однієї, на Мономахових санях, – фактично вже закінчились, проте мушу відбути ще одну, за посередництвом цього розділу-листа, – в гості до історика Павла Івановича Негретова, який проживає у Воркуті. Про нього я вже розповідав у спогаді про поїздку до Владивостока, в якій мені буцімто товаришував Олександр Солженіцин, і я, розчулений розумінням мого національного болю з боку знаменитого письменника, згадав ще одного колишнього каторжанина, росіянина за національністю, який розділив воркутинську неволю з моїм братом – учасником УПА. Й нічого дивного начебто в цьому немає: тюрма – то школа демократії, вона здатна відповідно виховати й росіян…

Павло Негретов свого часу еволюціонував із завзятого комсомольця в переконаного антикомуніста, що привело його до тюрми й довголітньої каторги, злигодні якої він чесно витримав. Після звільнення закінчив історичний факультет Ленінградського університету; згодом видав у Союзі і в США поважне дослідження про Володимира Короленка…

П. Негретов і мій брат Євген довгі роки – в таборах, а потім на волі – щиро приятелювали, та, на жаль, сталося те, що нині є типовим для українсько-російських стосунків: їхня дружба розірвалася разом з проголошенням нашої незалежності, а каталізатором розриву була публікація мого історичного роману «Орда», який не пройшов повз увагу історика й боляче зачепив його… Здолати комуністичну облуду багатьом росіянам легко вдалося, великодержавний шовінізм – рідко кому.

Павло Іванович сприйняв мій твір кондовим російським обуренням і месіанською зверхністю; він постановив навчити мене «единственно верного» розуміння історії й з тією метою вислав свою статтю «Из одного корня» мені, моєму братові, редакції львівського журналу «Дзвін» та редакції московського «Литературного обозрения».

Автор статті домагався публічної розмови зі мною, проте я зігнорував його наполягання, вважаючи, що дискусія між українським націонал-демократом і російським великодержавником безплідна; зігнорував його статтю й журнал «Дзвін». Та ось за ініціативою моєї московської приятельки, письменниці й перекладачки п. Інни Сергєєвої, наша зустріч з Павлом Негретовим відбулася в журналі «Литературное обозрение»[12] без моєї особистої участі. Тому я аж тепер, ставши перед фактом оприлюднення закидів мого опонента, приймаю рукавичку.

Отже, я іду, пане Негретов, у Воркуту, це місто добре знаю, розшукаю Вас і ось так відповім на Ваші міркування з приводу роману «Орда».

Щиро вдячний Вам, кажу це без іронії, що не зрівняли мене – а поставили значно вище— з автором історизованої бульварщини Валентином Пікулем, двотомна епопея якого «Фаворит» про альковні справи хворої на німфоманію Катерини II наробила більше моральної шкоди, ніж стоси порнографічної літератури, бо під маскою поважного історичного жанру автор зумів – начебто невинно, в стилі розкованого реалізму – просмакувати найогидніший бруд, псуючи не тільки літературні смаки, а й морально-етичні засади цинічним бабранням у царственній розпусті, кокетливо прикритій романтичним флером.

Після цих слів вдячності я дозволяю собі вести з опонентом принципову дискусію, використовуючи юридичне право «audiatur et altera pars»[13].

Ваша стаття, пане Негретов, починається із свідомого перекручення ідейних принципів роману «Орда»; подібні дискусійні засоби були властиві більшовицьким демагогам, від Вас можна було чекати кращого. Стверджуєте, що історію України я змальовую виключно білими фарбами, й це, м’яко кажучи, зумисна неправда, бо ж не може бути такого, щоб ви неуважно прочитали мій твір… Хвалити Бога, що Інна Сергєєва, яка теж, як і ви, є росіянкою, та, на відміну від Вас, розуміє всю драматичну гаму українсько-російських стосунків, стала на бік скривдженої Росією нації, а отже й на бік автора «Орди». Глибоко розуміючи мій національний біль, вона зауважує – й приписує це мені за прояв мужності, – що я зумів у творі той біль перемогти і зважився показати трагічний упадок духу українського народу в рабстві. Адже спеціально для Вас – і для російського читача взагалі – вибрала Інна Андріївна той уривок з роману, в якому чи не вперше в українській літературі показано, як низько впали після виступу Мазепи проти Петра козацькі старшини, виторговуючи в царя наділи з маєтків страчених у Глухові побратимів…

А чому ви не помітили епізоду зустрічі героя роману Єпіфанія із селянами, які проганяють його разом з Конституцією Пилипа Орлика, вигукуючи вслід: «Тю-у, та чи ж нужна нам тая воля? Ти б лучче ковбас приніс, ми хочемо спокою і сала на три вершки!» Достоту як на плакатах чернігівських пікетувальників перед Верховною Радою України в 1990 році: «Не треба мені Бандери, хочу сала і мадери!» А ще сцену – як козаки в Бендерах продають свою зброю – Ви теж тендеційно проминули… О, якби ви знали, скільки мені перепало від наших рідних суперпатріотів за ці епізоди!

Чи думаєте, що мені легко було подібне писати – про лицарів, яких неволя перемінила на ковбасників і торгашів? Дуже тяжко. Але ж у цій реальності я звинувачував не тільки здегенерованих українців, а передовсім окупанта, і це Вам, звісно, не сподобалося, тому Ви й проігнорували згадані епізоди. Та ніколи не проігнорує їх історія – бо ж не в єгипетській і не у вавилонській неволях стали козаки карликами, а в московській, і моральну відповідальність за духовний упадок українських громадян несе передовсім Росія! Зрозуміло, ви не хотіли, щоб російський читач дійшов такого висновку. Вам теж не хочеться, щоб українці усвідомили, що такого виродження в народі ніколи б не сталося, якби Карло і Мазепа виграли битву під Полтавою. Вам багато чого не хотілося б, проте історичний процес невпинно йде, дотримуючись своїх законів, і його не можуть зупинити ні Солженіцин шовіністичною статтею «Как нам обустроить Россию?», ні Єльцин фашистським пролиттям крові в Чеченії – ніхто.

Шановний опоненте, я ніколи й ніде не говорив, що не люблю росіянина – окремого, індивідуального, справедливого, доброго й сердечного; їх на світі є немало, й деяких я знаю особисто. Це Андрій Сахаров і Сергій Ковальов – мужі, які рятували й рятують честь російського народу; Валерія Новодворська, котра напередодні чеченської війни мала мужність вигукнути на весь світ застережливе: «Мы – московская орда!»; Ольга Чайковська (прочитайте її статтю в «Литературной газете» за 31 травня 1995 року «Солженицын молчит» – й напевне зрозумієте, що стаття стосується й Вас, оскільки подібною була в обох вас доля, й своєю ментальністю ви схожі); зрештою, моя приятелька Інна Сергєєва… Господи, та чи ж усіх зможу перерахувати! Бо ж були іще Олександр Герцен й Іван Бунін… Та всі вони – зорі Росії; на землі, на жаль, густо мерехтять блудні вогні.

Й через це я переважно стикаюся не із світлими індивідуумами, а з російською сукупністю, яку перетворено в інструмент імперії, в ту ж орду, котрої століттями боявся і ще боїться світ, котра й нині виходить на демонстрації з портретами Сталіна й Берії й вигукує: «Борис, заставь хохлов накормить Москву!» Імперія виховала в середовищі своїх підлеглих російського хама, який ставиться до всього, що неросійське, з погордою, зневагою й нахабністю завойовника…

Ви, пане Негретов, закидаєте мені, що один із героїв «Орди» – Поважний Карлик – розмовляє «блатным языком» й це, мовляв, принижує гідність росіянина.

Звичайно, не всі росіяни так розмовляють… Та повірте, а втім, це Ви й самі добре знаєте, бо жили в Україні: російськомовний хам водно обливав мене на моїй рідній землі таким словесним брудом, якому нема аналога в жодній мові світу. І не тільки матюками. Я Вам нагадаю кілька шовіністичних фраз, може, ви їх забули: «Ты что, русского языка не понимаешь?», «Разговаривал бы на человеческом языке», «Собачья ваша мова…» А чого варті насмішки над українською фразеологією: «Ти почекай, а я посеру», «Пан за пана заховайсь», «Прошу пана до гілляки», «Чи впаду я, кілком пропертий?» – і тому подібне.

Зауважите мені, що серед російської інтелігенції таких насмішок я не міг чути. Звичайно, значно рідше, зате в освіченому середовищі побутувала інша лексика, нам адресована: «бендеровцы, националисты», «самостийники», «сепаратисты» – і щонайприкріше: нас такі прізвиська не повинні були ображати, бо й насправді ми завжди вважали себе самостійниками й націоналістами, та все одно чулися приниженими через те, що боялись огризатися, – аби не звільнили з роботи, не виключили з університету, не посадили за грати… А хіба вищого рангу російські інтелігенти – письменники та кіносценаристи – не зображали в своїх творах українця дурнем, негідником або зрадником?..

Отак у приниженні і страху перед російськомовним нахабою ми перебували роками й століттями; нас зневажали за мову, обряди, одяг… Мене перший раз виключили з університету за український буржуазний націоналізм, який полягав у тому, що я ходив у вишиваній сорочці.

Теж скажете: це не типово, то вчинив якийсь бюрократ, а ви все подальше життя знаходилися у високому середовищі письменників. Так, я втішався повагою, друзями серед неукраїнських літераторів, мої твори перекладали на російську мову, мені пощастило пізнати в Москві справжніх інтелігентів.

Та я бував ще на всесоюзних з’їздах письменників, де говорилося виключно про російську й не завжди високопробну літературу, де літераторів з інших республік ігноровано, а спілкування в кулуарах зводилося приблизно до такого: «Вы не читали этого русского писателя? Слышите, они не чита-ли!» – і зміючились погордливі посмішки снобів, які не чули й чути не хотіли про наших знаменитих Ліну Костенко, Дмитра Павличка, Миколу Вінграновського, Валерія Шевчука… А московський письменник Юрій Сбитнєв 1990 року в Коктебелі, вже після прийняття українським парламентом Декларації про суверенітет України, прилюдно облаяв мене – депутата Верховної Ради – за те, що я хочу роз’єднатися з великим російським народом, що не бажаю далі жити в комуналці – в коридорі, на кухні й заглядати крізь двері, як у моїй спальні господарює непроханий гість, що мрію мати свою скромну, але з власним ключем квартиру… Не кажіть, пане Негретов, що все це дрібниці, Ви ніколи не збагнете, що то таке – приниження національної гідності.

Далі у своїй статті пишете так: «Послушать Романа Иванычука, так не приходили на Украйну никогда и ниоткуда беды, кроме как из Московии».

Бійтеся Бога! На Вашому місці – перед тим, як виступати в такому поважному журналі опонентом українського письменника – я б спершу прочитав його твори. Мій цикл історичних романів «Меч і мисль» складається з одинадцяти романів, в яких тисячі сторінок, а на них – історія України від XV століття до нинішнього дня. Чому Ви, готуючись до прилюдної дискусії зі мною, не попросили в мого брата Євгена, щоб він вислав Вам мої книжки? Ви б їх спокійно прочитали й переконались, що я добре знаю, в який час і звідки йшли біди на Україну. Отож у «Мальвах» – від татар і турків; в «Черленому вині» й «Манускрипті з вулиці Руської» – від поляків; у «Воді з каменю» й «Шрамах на скалі» – від австрійців, ну а в «Журавлиному крику» й «Орді» – то вже від москалів. Весь мій цикл романів – єдина епопея боротьби українського народу проти іноземців, а Ви взяли один лише розділ з неї – «Орду» й танцюєте, мов циганський ведмідь на плиті, бо Вам запекло…

А тепер поговоримо про дуже поважні речі.

Ви освічена людина, й мені дивно, що й сьогодні, коли весь світ трактує історію згідно з нашою національною історіографією – дослідженнями М. Костомарова, В. Антоновича, М. Грушевського, І. Крип’якевича, В. Липинського, Д. Яворницького, а теж згідно з працями французьких істориків – Г. Боплана, Вольтера, П. Меріме і польських – З. Вуйцика, П. Ясеніци, Ви далі дотримуєтесь положення московсько-царської й московсько-більшовицької історіографії, яка традиційно вправлялася в умисній фальсифікації, а щонайгірше – в грабунку історії України.

Вам слід би вдатися до першоджерел, і Ви б легко переконалися, що «одного корня» (так названа Ваша стаття) в Росії й України ніколи не було – хіба що загальний, спільний корінь для всіх слов’ян, а теж слов’янізованих народів світу, що «колиска трьох братніх народів» – то вигадка істориків-великодержавників М. Погодіна та С. Соловйова.

Ми різні народи, й до Петра І Росія називалася не інакше як Московією. Назва Русь – то властива назва України, відібрана царем Петром, і те, що західні українці донедавна називали себе русинами, якраз цю істину й підтверджує. Предки українців називали Руссю край між Ужем і Россю, а себе – оріянами, бо не кочували, а орали землю; тоді ж, у сиву давнину, виник етнонім «україна», який спершу означав відкроєну власником частину землі, яку він спроможний був обробити й оборонити, а вже далеко згодом цим етнонімом названо цілий край. Все це глибоко дослідив великий учений Михайло Грушевський, який і назвав свою багатотомну працю «Історія України-Руси».

А Ви ніколи не задумувалися над таким фактором: чому ще й донині росіяни називають себе йменням прикметникової форми – русский – адже у всьому світі назви народів і націй мають виключно іменникову форму. А тому що іменникова означає автохтонність (русич, московит), а прикметникова – походження (руський, московський)… Отож з Київської Русі йшли на північ русичі – вигнанці, мандрівники, купці, волокити – й називали себе руськими. Цю назву прикметникової форми прийняли потім московити, які не те що спільного кореня – нічого спільного з Руссю не мали, були ж бо племенами здебільшого угро-фінського походження, завойованими первісною імперією – Київсько-Руською державою. Вихідці з Русі несли з собою книги староболгарською мовою, якою Кирило і Мефодій ті книги перекладали, – й цю мову прийняли північні племена так само, як у свій історичний час її прийняли тюркомовні болгари; схожість російської мови з церковнослов’янською й болгарською очевидна.

Ви могли б замислитися і над тим, чому Росія не має свого древнього герба (двоголовий орел – то не герб, а імперський знак, віку якому двісті з гаком літ), – він загублений у проваллях історії московських племен. Якби Росія й Білорусія походили з того самого кореня, що й Україна, то моделлю для їхніх національних гербів став би тризуб.

Ми зовсім різні народи, та це не заважало б нам жити в мирі, якби не російський експансіонізм, який завше виступав під маскою визволительства. Від кого нас визволяти – від власної свободи: Україна за Богдана Хмельницького прагнула політичного союзу з Росією, Росія ж – возз’єднання. Й сам цей термін абсурдний, бо ж не можна возз’єднувати те, що ніколи єдиним цілим не було… Ми різні й за своєю психологією. Українська нація історично осіла, російська – історично кочова; демократичність українців іде від традицій Болохівського князівства й Козацької держави, тоталітаризм і деспотичність росіян – від татаро-монгольської державної школи.

Бо кожен з трьох народів, які російська ідеологія так уперто заганяє в одну «колиску», формувався окремо. Білорусь сягає своїм коренем до дреговичів і Полоцького князівства, яке завоював Володимир, Україна – до полян і Київської Русі, і Росія має свій корінь на своїй етнічній території, чітких кордонів якої ще й донині не визначила. А коли визначить і освоїть свою власну запущену землю, тоді стане нормальною демократичною нацією, любою і милою для сусідів. Всяк хай шукає свій корінь на власному городі, а не на сусідських.

Ви говорите, пане Негретов, й Інна Андріївна у своїх листах до мене пише – про біди російського народу, які нібито зрівноважуються з українським історичним горем.

Та й справді, не позаздриш росіянам, не мав ніколи нормального людського щастя цей народ: тяжко несе він на плечах ношу непотрібної йому імперії. Постійно недоїдає, мусить весь час воювати й гинути на чужих територіях – то в Афганістані, то в Чеченії, то в Таджикистані або в Абхазії – й зміцнювати розбоєм владу своїх вождів і вождиків; його теж розстрілювали за непослух, як це сталося в Новочеркаську 1962 року, навіть по російських парламентарях гатили з гаубиць, коли вони порушили імперську дисципліну.

Жоден імперський народ не мав справжньої волі – ні римський, ні турецький, ні австрійський. Та ніколи, благаю Вас, не зрівнюйте горе завойовника з горем завойованого. Це різні речі. Звісно, не хоче вмирати російський солдат у Чеченії, але ж бо він і не мусить, – є така категорія, як протест і політичний непослух. А чеченець зобов’язаний гинути, бо він захищає свою землю і волю. Падали в боях теж збуї Меншикова в Батурині, бандити Муравйова в Києві, карателі-енкаведисти в боях з УПА, – але ж скажіть мені, чого вони йшли на чужі землі? Наше ж горе невільницьке, вимушене й набагато тяжче, та одну має перевагу – воно святе, бо, як казали римляни, солодко вмирати за батьківщину… Ой, напилися ми того солоду від чужинців аж по гульку, та більше не хочемо. Ніхто з нас, і я в тому числі, добровільно в московську неволю ще раз не піде. Але й не підемо розбійниками на чужі землі – ніколи ще українці з власної волі за своїми межами не воювали. У цьому й полягає різниця між мораллю українського й російського народів, між нашим і вашим горем. У цьому й таїться причина розриву між Павлом Негретовим і Євгеном Іваничуком: добрі стосунки між сусідами можуть бути тільки через межу.

Зупинюся ще на двох моментах, заакцентованих у Вашій статті. Ви покликаєтеся на Миколу Гоголя як на речника єдності братніх народів: мовляв, українець за походженням став великим російським письменником. І знову, мов шило з мішка, вилазить фальсифікація й безсоромна крадіжка майна у слабшого.

Таж ніколи не був Гоголь лише російським письменником або ж ніколи ним і не був. Усі його твори – від «Тараса Бульби» до «Мертвих душ» – прославляють героїку України, їдко висміюють українські болячки чи то занурюють читача в чарівливу філософію українського фольклору. Гоголь був українським патріотом, про що засвідчував у своїх листах, проте з гіркотою мушу ствердити й те, що патріотизму свого він соромився перед Пушкіним і Бєлінським – як людина, вражена національною меншовартістю. Й тому писав по-російськи… Писав дивною мовою, з якої нині потрібно робити переклади – як українські, так і російські. Але ж по-російськи писали і Василь Капніст, і Микола Костомаров, і Данило Мордовець – чому ж тоді їх не зачислюєте до російської літератури? Тому що вони менші від Гоголя? А так! Великий критик і патологічний українофоб В. Бєлінський милостиво полишив менших малоросам, а генія, якого, до речі, люто ненавидів за Чичикова, проголосив «великим русским», бо – шкода! Звичайно, Гоголь завжди належатиме двом культурам через те, що не зумів, як Тарас Шевченко, побачити кордону між ними й заявити про свою приналежність виключно до рідної культури.

Закидаєте мені і те, що я не згадав у «Орді» Семена Палія. Не згадав, і це не робить мені честі: надто вже було тяжко. А втім, що я додав би до тієї оцінки знаменитого полковника, яку склав Тарас Шевченко в поемі «Чернець»: «І за Україну молитись старий чернець пошкандибав…» Простив поет полководцеві його непростимий гріх відступництва.

Так, скривдив Мазепа фастівського полковника. Та хіба владці будь-якої держави не чинили подібного, не усували із своєї дороги тих, які заважали їм взяти керівні віжки в одні руки? Згадайте: Робесп’єр звелів арештувати свого друга Дантона, якого потім гільойтиновано. Але чи можливе було б таке, що Дантон, звільнившись із тюрми, перейшов на бік коаліційних військ і з німцями, наприклад, пішов на Париж? Відчуваю, як Ви знизуєте плечима, дивуючись із мого немудрого припущення, адже відомо, що Дантон мав нагоду втекти й не використав її: «Батьківщину на підошвах не понесеш». А Палій став на бік смертельного ворога України – Петра І, і його зрада вирішила долю Полтавської битви. Повірте, не хотілося мені згадувати скаліченого неволею воїна…

І останнє. Ви закидаєте мені, пане Негретов, що я своєю «Ордою» сію ворожнечу між нашими народами. То що ж мені тоді робити з Інною Сергєєвою, яка переклала російською мовою роман, а в своїй статті «И жалоба, и проклятье», надрукованій поруч з Вашою, залишила за мною право рівносильно ненавидіти і рабовласництво, і своє рідне каліцтво? Та, щоб зрозуміти позицію Інни Андріївни, треба спочатку самому прозріти, здерти великодержавну полуду з очей, навчитися вислуховувати мову колишніх невільників, змирившись з тим, що ніхто їм уст вже не затулить і за вільнодумство не розстріляє.

Наберіться терпіння й Ви: усвідомте нарешті, що з Вами розмовляє скривджений, проте добрий Ваш сусід, в хату якого мусите вже стукати й відчиняти двері без дозволу більше не посмієте. Наберіться й мужності – визнати його собі рівним.

Ви, певне, чули ось такий малоросійський анекдот. Мандрували якось москаль з хохлом, добре зголодніли, аж гульк – лежить біля дороги буханець хліба. «Поделимся по-братски!» – вигукнув москаль. «Давай краще по половині», – тихо відказав хохол.

Пане Негретов, Вам тому вдалося мужньо перенести каторгу, що Ви впору звільнилися від комуністичної облуди. Тепер залишилося так само благородно пережити розпад Російської імперії. Для цього треба позбутися як можна швидше панрусистської хвороби й визнати право інших народів на свободу. Це право дано Богом кожному на землі сущому. Бувайте здорові, дякую за гостину.

16

А є ще мандрівки повторні – і вирушати вдруге тими самими дорогами вкрай небезпечно, бо чигають на пілігрима неминучі прикрі розчарування. Не важтеся теж ніколи через значний проміжок часу зустрічатися з колишньою коханою: хай її первісний образ зостанеться у вашій пам’яті незмінним – без додаткових мазків, які наклав на нього час… Скільки разів я поривався пройтись дитячими стежками, щоб повернути собі хоча б на мить колишній свій душевний стан, в якому знаходився багато літ тому, – і це ніколи не вдавалося: мій час був зі мною, і я ні разу не мав сили по-фаустівськи омолодитися в моїй минувшині, розвіяній з порослих споришем стежок у безвісті вічності.

Проте багато чого діється поза нашою волею, і ось цієї пори, коли я працюю над другою книгою спогадів, покликано мене в дорогу, яку я вже пережив двадцять п’ять років тому і чимало написав про неї, – на Соловецькі острови.

Перша реакція на дзвінок з Української всесвітньої координаційної ради, який кликав мене у далеку мандрівку, була щемливо-радісною: мною на мить запанував той самий душевний стан, в якому я перебував у 1970 році, коли розпочинав роботу над романом «Журавлиний крик» з часів Петра Калнишевського й отримав від професора Георгія Фруменкова з Архангельська відповідь на свого листа: автор книги «Узники Соловецкого монастиря» запрошував мене в поїздку на Соловецькі острови…

О, яке то чарівне відчуття, коли тебе женуть з рідного дому стоси несписаного паперу! Уже робота розпочата, вже маєш що сказати читачеві, вже відчуваєш наближення Бога, і раптом опускаються тобі руки: сказати маєш що, а не знаєш як, бо не бачив увіч предмета дослідження, – і ось перед тобою відкривається шлагбаум… Яке то ні з чим не зрівнянне, солодке і тривожне передчуття дороги, на яку ступаєш першовідкривачем!

Щемливо-радісне почуття цього разу тривало недовго, й було воно гріховним, як згадка про молодечу романтичну пригоду, – все ж уже пройдено, книга давно написана, вона отримала своє сповна – від ажіотажу до байдужого ставлення до неї, а проблема перевезення праху останнього кошового отамана в Україну до 305-ї річниці від дня його народження – то вже справа інших, я свою лепту для увіковічнення пам’яті Петра Калнишевського сплатив давно.

Їхати вдруге на Соловки категорично не хотів – боязко було перелопачувати власну історичну версію, що являє собою своєрідний сплав фактажу й домислу, страшно було руйнувати своє власне кліше, яке вже залишило відбиток на сторінках роману.

…Понад п’ятсот років тому непевним морським шляхом на плоті або човні, а може, на вутлому карбасі, придбаному в зубожілого купця, втекли з грішного світу два боголюбиві іноки: Савватій – постриженець Білозерського монастиря – і Герман з карельського берега. Знали-бо вони, що десь серед Стуленого моря лежать незаймані острови, які належать Новгородській землі, звані Соловецькими, де можна усамітнитися й віддати себе всеціло служінню Господньому.

Дістались островів улітку й, напевне, були вражені соловецькою природою, бо замість безплідної пустелі побачили чарівні ліси, повні звірів і птаства, десятки чистих багаторибних озер, затишні долини, соляні заплави моря. Побудувавши дерев’яну церковцю й поставивши високого хреста поблизу Чудової гори, названої потім Сокирною, іноки вернулися на материк вербувати ченців для сукупного проживання на Соловках – щоб там молитися й вести рибний та соляний промисли.

Савватій помер у Холмогорах, а нову партію іноків очолив новгородський ієромонах Зосим, який 1436 року побудував на місці сьогоднішнього монастиря чернечу келію. Слідом почали сюди прибувати на постриження помори, фіни, карели, норвежці.

Правителі Московії швидко оцінили стратегічне значення Соловецьких островів у боротьбі проти північних сусідів. Новгородська посадниця Марфа Борецька приписала монастиреві землі на узбережжі Білого моря, названого Студеним, монастир швидко виріс, обгородився. Особливо зміцнів за Івана Грозного, який перетворив святу оселю на міцну фортецю в боротьбі проти шведів та фінів. Монахи, відчувши свою силу й потрібність государеві, домоглися в Івана IV військової залоги, яку згодом підпорядкували ігуменові. З роками монастир збагачувався й поступово з обителі смирення переріс у заможного феодала, чиї земельні володіння простягалися на все біломорське узбережжя. Зростала його вага й у системі церковної влади. 1651 року указом царя Олексія Михайловича та настольною грамотою новгородського митрополита Никона надається Соловецькому монастиреві архімандрія; за Катерини II монастир отримує ставропігію й переходить з архангелогородського єпархіального відомства у безпосереднє підпорядкування синоду.

«Так чи не так?» – мовчки запитую в настоятеля Соловецького двору в Архангельську ієромонаха отця Стефана – статечного вродливця з кучерявою чорною бородою. «Істинно так, – відповідає він теж мовчки, з цікавістю придивляючись до двох сивоголових пілігримів з України, й, повагавшись мить, запитує вголос з ледь прихованим викликом: – Значить, відділилися… А навіщо це вам?»

Отже, я таки поїхав у повторну мандрівку на Соловки. Розвідувальною «експедицією» в справі перевезення праху Петра Калнишевського, яка складалася з двох чоловік, керував Віктор Федосєєнко – добрий товариш у дорозі й здібний організатор. Спонсорував «експедицію» канадський бізнесмен Максим Марченко через фундацію Івана Багряного в Торонто… Я поїхав – мусив поїхати, адже єсьм першим українцем, який колись добровільно ступив на соловецьку землю й дав Україні найсучаснішу інформацію про сліди останнього кошового отамана Запорозької Січі на північних островах… Ми поселилися в архангельському готелі й шукали способу, як добратися на Соловки. Теплохід іде двічі на місяць, ми не втрапили в час, а літак – раз на тиждень, і квитки в авіакасі видаються тільки на підставі довідки з Соловецького двору про те, що ми – паломники.

Отець Стефан, ласкавий та інтелігентний, злегка примруживши очі, чекає нашої відповіді, і я кажу як можна обережніше, щоб не розсердити його й отримати посвідчення паломників: «Україна відділилась для того, щоб жити незалежно».

Отець Стефан не реагує на мою відповідь; він говорить з певним нальотом ностальгії – і це найбільше ранить! – що сам родом з України і тому ніяк не може зрозуміти, «навіщо нам це». Ох, скільки їх таких – родом з України: солженіцини, шахраї, завірюхи… І Ярема Вишневенький теж був українцем з походження! Господи, як довго треба ще нашому Мойсееві водити народ по пустелі, щоб вигибнув останній ситий раб?

…Монастирські владці – напевне, такі ж благовидні, як і наш отець Стефан, – виявились неябиякими господарями: бурхливо розвинули соляну, ткацьку, рибальську, деревообробну промисловості. Подиву гідні канали, які з’єднують п’ятдесят шість соловецьких озер в єдину водну систему для водопроводів і млинів; у трапезну ішов квасопровід із квасоварної башти. Та зовсім фантастичним виглядає вирощування південних фруктів у краю, де зима триває дев’ять місяців. На Олександрівській горі, за кілька кілометрів від кремля, монахи вибілювали віск; тепло з цієї фабрики підводили по трубах під коріння яблунь, виноградних кущів, абрикос, і вони щедро плодоносили!

Монастирські будівлі: кілометрова стіна в шість метрів завтовшки й десять висотою викладена з багатотонних диких валунів; вісім височенних масивних башт, що виростають із стіни, Успенський, Благовіщенський, Спасо-Преображенський собори, Голгофо-Розп’ятський скит на Анзермському острові вражають величністю зодчества.

Та найчіткіше й найболісніше вписалися Соловки в історію Російської, а потім російсько-більшовицької імперії страшною таємницею, яка й сьогодні до кінця ще не розгадана.

Симпатичний хохол отець Стефан сидів за бюрком і виписував довідки про те, що нам, як паломникам, дозволяється в’їзд на Соловки, а перед моїми очима пропливали роздуми і згадки про моє чвертьстолітньої давності перебування на островах. Віктор Федосєєнко весь яснів у передчутті подорожі на екзотичний архіпелаг, я ж, поринувши у спогади, які повертали мені святкове відчуття стану праці над найулюбленішим моїм романом і, зрештою, – мить проминулої молодості, ніяк не міг ідентифікувати їх з новою подорожжю, котра, напевно, принесе інші, може, й гірші враження і назавше зітре колишні; я підсвідомо бажав, щоб мандрівка не відбулася.

Лише протягом ста років із майже шістсотрічної історії Соловецького монастиря виключно чернечою функцією було служіння Богові, промисли та оборона краю з півночі. Соловецький архіпелаг, одрізаний від світу морем і позбавлений дев’ять місяців на рік будь-якого зв’язку з материком, став найзручнішим місцем заслання особливо небезпечних політичних в’язнів, про яких не повинен був знати закріпачений світ царської Росії.

Монахи взяли на себе функцію катів у рясах. Жахливішої винахідливості у справі мордування в’язнів, до якої додумувалися святі ченці, важко уявити. У підвальні порохові погреби під баштами, в ті камінні мішки, які сконструював для воєнних потреб архітектор-монах Трифон, навічно замуровували політичних в’язнів, годуючи їх «хлібом сльозним». До непокірних застосовувалися тортури «с пристрастием», биття батогами, накладання оков ножних, ручних, ошийних, стінних, вирізування язиків та виривання ніздрів. Мало того, до половини XVIII століття існували так звані земляні тюрми— ями під келарською палатою та в інших місцях монастиря, куди кидали людей на з’їдання щурам.

Глухі чутки ходили поміж народом про страшні Соловки, але ніхто не міг сказати чогось конкретного: в глибокій таємниці зберігалася тюремна документація та листування архімандритів з архангельськими губернаторами й синодом.

Перший підняв завісу над моторошною історією соловецьких казематів український учений П. С. Єфименко, який у 1875 році, рівно сто років після арешту Петра Калнишевського, опублікував у листопадовій книжці «Русской старини» статтю «Калнышевский – последний кошевой Запорожской Сечи».

Відтоді біографія Калнишевського та багатьох інших в’язнів Соловецького монастиря перестала бути загадкою. Про Соловки з’являється література. Це книга М. Колчина «Ссыльные и заточенные в острог Соловецкого монастыря», Д. Яворницького «По следам запорожцев», П. Іванова «Соловецкая монастырская тюрьма», Д. Бенедиктова «Палачи в рясах», Г. Фруменкова «Узники Соловецкого монастыря».

Трагічна доля запорозького полководця викликає обурення й подив, захоплення і співчуття. Однак коли абстрагуватися від емоцій і вникнути в політичну сутність трагедії Калнишевського, то перед нами постане ланцюг складних суспільних перипетій, характерних для історії України й Росії другої половини XVIII століття.

Десять років Калнишевський був незмінним кошовим отаманом, провадив помірковану політику, виявляючи неабияку політичну гнучкість для збереження Запорозьких Вольностей. Несподівано для Калнишевського, проте неминуче в часах селянських воєн, ці Вольності були втрачені. Коли царизм ішов широким фронтом проти народу, потрібна була передовсім зброя, яку підняли гайдамаки і яїцьке козацтво, від якої кошовий відмовився. Облудна віра запорозької старшини в милість деспотів оплачувалася спершу медалями й георгіївськими стрічками, а потім – тюрмою.

Вільне життя Калнишевського було свідком останніх воєнних спалахів проти абсолютизму у XVIII столітті – кошового отамана ув’язнили одразу після страти Пугачова. Чверть століття ув’язнення у Головленковій і Прядильній тюрмах Соловенького монастиря, чверть століття покути за віру в милосердя власть імуших і незламної витримки в цій покуті йшло в парі з остаточним закріпаченням народів Російської імперії й водночас – з могутнім впливом французького просвітительства і Великої французької революції на передові уми імперії. Поява Сковороди й Радищева засвідчила, що на зміну відібраної в народу зброї приходить революційна мисль…

«На все воля Божа, – сказав нарешті ієромонах Стефан, подаючи нам довідки паломників. – Якщо Бог захоче, то й потрапите на острови, і повернетеся назад тільки з його милості… Я це кажу для того, щоб ви забронювали зворотні квитки, інакше вам доведеться довго там гостювати… Я міг би потелефонувати високопреподобному архімандритові Йосифу, та він зараз перебуває в Москві. Чи не краще було б вам наздогнати його в столиці? Адже без нього ніхто нічого не вирішить… Та й затія ваша, скажу правду, нездійсненна. Як ви можете знайти останки Калнишевського, коли на всіх островах, де не копни, – самі кості? Чиї вони, хто про це знає?.. Ну, з Богом…» – Отець Стефан поблагословив нас знаком хреста, ми вийшли, і я зрозумів, що ні Господь, ні його слуги не сприятимуть перевезенню в Україну праху кошового отамана. І, мабуть, тому перед очима так яскраво промайнули картини моєї першої подорожі на Соловки – щоб менше було жалю із-за можливої нинішньої невдачі.

…Далеко протягнувся лиман Північної Двіни між звивистими берегами, обминаючи безліч великих і малих островів. Тільки за дві години теплохід «Соловки», на палубі якого примістив нас з дружиною професор Фруменков, виходить на свинцеву гладінь Білого моря, де й у перший місяць літа плаває крига, сліпуче виблискуючи на сонці, що вже майже не ховається за обрій.

Від дельти Двіни до Соловецьких островів десять годин ходу. Коли сонце, на часину занурившись у воду, спливає на вранішньому прузі, тоді на кований свинець води лягають густі тумани, крізь які проступають обриси Соловецьких островів. Заяцький і Муксальма – праворуч, попереду – Великий Соловецький, він вигинається дугою ліворуч, і десь посередині вигину вимальовується силует величного монастиря, що виростає з моря.

Теплохід пришвартовується до берега поблизу двох маленьких острівців із смішними назвами – Баб’ячий і Собачий. Етимологія назв нехитра: монахи не дозволяли богомолкам ночувати на території монастиря й вивозили їх на перший острів; на другий виганяли собак, якщо вони якимось чином приблуджували до оселі.

На березі людно. Селище Соловки чимале – до півтори тисячі мешканців. Тут школа, лікарня, турбаза. Люди працюють на лісопромислах, займаються рибальством та переробкою промислових водоростей. Церкви й монастирі нечинні[14].

Монастир звернений до моря Святими воротами, крізь які входили архімандрити, царські достойники, більшовицькі конвойні і раз за життя – в’язні. Майже ніхто за всю історію царської тюрми й більшовицького концтабору не вирвався звідси на волю.

Над ворітьми звелась цибулинною банею Благовіщенська Надвратна церква. Правий ріг муру завершує монументальна Корожна башта, побудована спеціально для тюрми, лівий – башта Прядильна, вона знаменита тим, що на її першому ярусі розташований сухий каземат, в якому прожив останніх дев’ять років неволі Петро Калнишевський. Позаду – башти Нікольська, Пивоварна, Квасоварна, Архангельська і, нарешті, Головленкова.

«…посадить его в Головленкову тюрьму вечно, и никого к нему не допускати, ниже его не випускати никуда же, но затворену и заточену быти, в молчании каятися о прелести живота своего и питаему быти хлебом слезным».

Вирок останньому кошовому отаманові…

Мушу побачити ту найстрашнішу Головленкову тюрму, в якій мав силу прожити старий дідуган шістнадцять літ, поки архімандрит Ієронім, що змінив жорстокого Досифея, не змилосердився над старцем, перевівши його в «комфортабельний» мішок Прядильної башти.

Екскурсоводи розводять групи. Входимо у Нікольські ворота фортеці з боку Святого озера. Запитую про могилу Калнишевського: не збереглася. Надгробна плита з ханжеським написом

«Здесь погребено тело в Бозе почившего кошевого бывшей некогда грозной Запорожской Сечи П. Калнышевского, искренно познавшего свои вины»

експонується біля парадного входу Спасо-Преображенського собору.

У соборі йдуть реставраційні роботи, він заставлений суцільним риштуванням, та я помічаю, що риштування надто схожі на нари. Запитливо дивлюсь на екскурсовода, він киває головою.

«Так, тут містився СЛОН – Соловецкий лагерь особою назначения. Нари сьогодні використовують для ремонтних робіт, потім їх винесуть».

Отже, я чи не останній, хто бачив місце перебування в соловецькому концтаборі Курбаса, Зерова, Підмогильного, Куліша, Ірчана… А де їх розстрілювали – біля надгробної плити Калнишевського? А звідки, з якого причалу похмурого листопадового дня 1937 року відправилась у відкрите море заповнена в’язнями баржа «Клара Цеткін», щоб надвечір повернутися порожньою?..

Прошу екскурсовода показати каземат Калнишевського. Спускаємося із свічками в підвалля Головленкової вежі. Під ногами потріскує лід, стіни течуть. Бредемо зовсім темним лабіринтом. Зупиняємося. Тут… На вході в каземат мені, середньому на зріст, ще можна стояти не горблячись, та за два кроки вперед треба вже згинатися. Ширина каземату – в розвід рук. Глухо, зовсім глухо. Кличу дружину, щоб ішла за нами, та вона не чує. Голос не долунює звідси на світ Божий.

Стає лячно, хочеться негайно йти звідси геть. Важко повірити, що тут могла прожити людина шістнадцять років. І спливають одне за одним уперті питання. За що? Як не здригнулася рука всесильного фаворита Катерини II Гришки Потьомкіна, коли він підписував вирок своєму бойовому соратникові з часів переможної російсько-турецької війни? Як міг столітній дід витримати цю темряву, холод, сирість? Не помер, не збожеволів, не покінчив самогубством? Вийшов сліпий і гордий: не захотів повертатися на рідну землю – не ходити ж лицареві жебраком по закріпаченій Україні! Ліберальному цареві Олександру І кинув глузливо: «Побудуйте для колодників справжню тюрму, щоб вони не мучились, як я, в сирих казематах фортеці». Та не виконали прохання «вічного в’язня» навіть тюремники першої половини XX століття: зробили тюрмою храм Божий!

…Господь не захотів, щоб ми з Віктором потрапили на Соловки: авіаквитки були закуплені туристичною групою, а чекати в Архангельську цілий тиждень другого рейсу ми не могли. Та винагородив нас Бог зустріччю з архімандритом Йосифом, без якої наша поїздка була б зовсім безрезультатною: наступного дня ми вилетіли до Москви і ще застали його високопреподобіє в московському Соловецькому дворі перед відльотом у Кемь.

Отець Йосиф поставився до нашого заходу доволі позитивно, пообіцяв установити, де нині знаходиться надгробна плита Калнишевського, й сприяти перевезенню в Україну хоча б її копії і, звичайно, останків кошового отамана, якщо вдасться їх знайти. Після вияснення питання ми зможемо приїхати вдруге з авторитетною комісією.

І все було б якнайкраще, якби… Отець Йосиф примружив очі, достоту так, як ієромонах Стефан, і проказав з ледь відчутною іронією, й це означало, що його згоди на перевезення праху Калнишевського може й не бути.

«Але ж, панове, – мовив архімандрит, – не забувайте, що кошовий отаман сам не забажав повертатися в Україну».

«А їхати на Соловки велике мав бажання?» – випалив я.

«То інше питання…»

До дискусії ми не вдавалися – давно звикли до московського цинізму й блюзнірства.

І тоді ми пожалкували, що не підождали тиждень, щоб побачити Соловки хоча б очима туристів. Особливо бідкався Віктор Федосєєнко – ще ж бо ніколи їх не зрів.

А Соловки раннім літом чарівні. Кують зозулі, розпускається брость на деревах, й ваблять до себе смерекові бори й чисті, мов око, озера. Й коли підходиш до Чудової гори, забуваєш, чому її назвали Сокирною, а озеро, що тихо зорить у підніжжі, – Червоним… А карали тут колись двох дівиць, які проти волі залишилися на острові. їм наказали вирубати сокирами в горі триста сходинок, а потім винести на саму вершину по два відра води, не розхлюпавши ні краплі. Не зуміли цього зробити дівчата, й кати тими ж сокирами стяли їхні голови, й кров стікала в тихе озеро. Була це перша невинна кров, пролита на соловецькій землі, – потім вона тут лилась потоками, й земля начинилася трупом.

Напевне, й не підозрювали перші поселенці острова – ченці Савватій і Герман, що хрестом, якого вони вкопали поблизу Чудової гори, освячують на довгі-предовгі роки цей шмат землі для сліз і горя. Не могли підозрювати святі отці й того, що їхні далекі нащадки – унікальні в історії людства більшовицькі садисти – опорочать цю неторкану красу злодіяннями й людським стогоном, якого ніщо живуще почути не могло.

Проте втішмося оптимістичною істиною: якими б страшними тюрми не були, згодом вони стають музеями.

17

Й нарешті простелилася переді мною передостання мандрівка…

Про останню вражень не напишу, якою б вона не була – довгою чи короткою; хтось інший, можливо, згадає, як я переходив через місток над Березівкою в Пилипах, святошно несучи в руках мисочку з кутею для бабусі, та й скаже, якою заповною була та посудина й чи в міру я кутю посолодив – передав або не додав їй меду; а може, за час подорожі стухла пшеничка й непридатною стала для спожитку, а щонайгірше, якби мисочка спорожніла й моя мандрівка з колядою виявилась даремною; та вже – як буде, так буде, я про те не знатиму, хоч мені не байдуже, ой не байдуже, як той – інший – про мене згадає!..

А передостання подорож була такою, яка й належиться письменникові, котрий усе життя, йдучи до переправи, тяжко й чесно трудився в силу своїх можливостей. І то ж треба, щоб так випало: під час потопу, який заливає останню імперію, й ми увіч спостерігаємо, як вона занурюється в каламутні вири, немов міфічна Атлантида, і нам пощастило те явище зріти (чого там хтось ще скиглить?) – під час останнього у світовій історії потопу виплив на води й попрямував з Балтійського через Чорне й Егейське море новітній ковчег, забравши з тридцяти країн, які належать до ареалу цих трьох морів, близько півтисячі письменників – європейську еліту, котра повинна приплисти в нову епоху й дати життя новітній культурі.

Відбулася акція насправді символічна. Восени 1994 року під егідою ЮНЕСКО було проведено круїз під назвою «Зустріч між трьома морями» на грецькому теплоході «Світовий Ренесанс», який 14 листопада взяв курс з Афін на Одесу, щоб на зворотному шляху зайти в Констанцу, Варну, Стамбул, Ізмір, Салоніки і Дельфи й повернутися назад в Афіни. Цей круїз був продовженням балтійського, який відбувся два роки тому, – в цілості він мав заявити про загальноєвропейське порозуміння між народами у верхньому ешелоні культури.

Ще більшої символічності надала круїзові випадкова, та, напевне, з Божої волі закономірна, зміна його назви в ході мандрівки. Учасники мали зібратися на грецькому кораблі «Ольвія», проте замість нього був поданий теплохід з несподіваною, проте найбільш відповідною задуму круїзу назвою – «World Renaissance» («Світовий Ренесанс»); цією випадковістю вмить скористалося керівництво й перейменувало круїз із «Зустрічі між трьома морями» на «Світовий Ренесанс», а в Дельфійській декларації, прийнятій 22 листопада, було запропоновано заснувати в одному з міст чорноморського або егейського побережжя Центр світового Ренесансу, який мав би стати аналогом Балтійського центру письменників і перекладачів, відкритого на острові Готланд 1992 року. За ідеєю, Центр світового Ренесансу мав би здійснювати культурне об’єднання нової Європи – і чи не знаменно те, що саме письменники стали в перших рядах боротьби за духовність людства напередодні третього тисячоліття…

Проте курйози з назвою на цьому не закінчилися: знову намічається зміна назви, котра, якщо буде прийнята, найбільш відповідатиме концепції задуманої інституції. Справа в тому, що в заголовок каталога круїзу, виданого після завершення подорожі, вкралася помилка: у слові «World» випала літера «L», і назва почала звучати ще доцільніше – «Word Renaissance», що означає «Слово Відродження». Геніальна помилка! Адже завжди спочатку було слово, і на нинішньому зламі тисячоліть – теж. Тільки література може в новій ері захистити людство від загрози грубого матеріалізму.

Хай не занудить читача такий сухуватий виклад події, якій рівної ще не було в наш складний час. Знаю, що небагато людей зможуть ознайомитися з каталогами, виданими нині Центром світового Ренесансу, тому хочу зафіксувати хоча б назви країн, які делегували письменників на зустріч у трьох морях, та подати перелік української делегації (першої в своєму роді!), посланої молодою Українською державою на європейський форум культури.

Організаторами круїзу були Президент Спілки шведських письменників Петер Курман, працівниця шведського посольства в Греції Ева Кумлін і, до нашої честі, український письменник Юрій Покальчук.

В круїзі брали участь письменники Швеції і Греції (найчисленніші делегації), Абхазії, Болгарії, Кіпру, Данії, Естонії, Фароських островів, Фінляндії, Грузії, Німеччини, Гренландії, Ізраїлю, Латвії, Литви, Молдови, Нідерландів, Норвегії, Польщі, Португалії, Румунії, Росії, Сербії, Швейцарії, Туреччини, України, Сполучених Штатів Америки, В’єтнаму.

Від України були Юрій Андрухович, Григорій Штонь, Василь Герасим’юк, Олександр Гриценко, Роман Іваничук, Вітольд Кирилюк, Василь Кобець, Віктор Кордун, Анатолій Костецький, Олесь Лупій, Іван Малкович, Марія Матіос, В’ячеслав Медвідь, Олег Микитенко, Віктор Неборак, Олександр Ірванець, Анатоль Перепадя, Анатолій Погрібний, Юрій Покальчук, Юрій Прилюк, Ігор Римарук, Елеонора Соловей, Богдан Сушинський, Ярослав Стельмах, Всеволод Ткаченко, Володимир Василюк, Тарас Возняк.

Поки перейду до спогадів про найцікавіші для мене епізоди під час круїзу, хочу зазначити, що, на превеликий жаль, ми ні в Салоніках, ні в Дельфах не були і Дельфійську декларацію приймали в Ізмірі. Річ у тім, що в цьому велелюдному місті загубився наш товариш – перекладач Анатоль Перепадя. Як виявилося потім, таксі завезло його в зовсім інший порт, і він, думаючи, що ми відчалили, сам через Анкару добирався до Києва. Ми ж чекали на нього в ізмірському порту три дні… До Афін добиралися вкрай пригнічені: як приїдемо додому, що скажемо родині Перепаді – де він? Ніби розчинився в чужому краю – ні могили, ні хреста… Зате незмірною була наша радість, коли українське посольство в Туреччині повідомило Юрія Покальчука, що Анатоль живий-здоровий. Богдан Сушинський у відпруженні склав такого собі напівпристойного вірша:

Круїз письменник відбідує,

Бо вже й йому перепаде:

То Покальчук десь заблядує,

То Перепадя пропаде…

Робота круїзу зводилась до безперервних зустрічей і знайомств. У великому салоні теплохода кожного післяобіду і до пізньої ночі відбувалися тематичні конференції, дискусії, семінари, літературні вечори.

Передовсім відбувся вечір грецької поезії, й можна б сказати, що він удався, якби ж грецькі поети виступали рідною мовою. На теплоході робочою була англійська, а що письменники усіх країн, крім болгарських, російських, українських, серед яких тільки дехто розмовляв по-англійськи, володіли мовою досконало, – то грецькі літератори провели свій вечір в полегшеному вигляді: читали підрядники, й тому відчути запах грецької мови й чар поезії не довелось, ми були тільки поінформовані про тематику віршів і, звісно, перезнайомилися з поетами особисто.

На підході до Одеси відбувся вечір української поезії; вів його – легко і з гумором – Юрій Покальчук, який почуває себе в мовній англійській стихії, мабуть, краще, ніж в українській. Наші хлопці читали вірші рідною мовою (Юрко коротко переказував зміст) – й це викликало неабияке зацікавлення в публіки… І взагалі, в громади круїзу відчувався особливий інтерес до України, яку досі ідентифікували з Росією: великий салон був переповнений, раз у раз спалахували оплески. Найбільший успіх мали молоді поети – В. Кордун, Ю. Андрухович, В. Неборак, І. Римарук, які вели себе вільно, невимушено й самі перекладали свої поезії на англійську мову.

Українські літератори, які вийшли на світовий кін як представники рівноправної з іншими держави, відчули прихильність і тепло з боку іншонаціональних письменників, у психології яких давно стерся або й ніколи не існував комплекс неофіта; нас явно підтримували, й це додавало нам отухи. Не забуду виступу польського письменника Єжи Пахльовського, який наприкінці вечора вийшов на сцену і сказав: «Без вільної України немає вільної Польщі, а теж і нової Європи!» До мене нахилилася норвезька письменниця – перекладачка з російської Гелена Краг і попросила вибачення… Днем раніше ми вечеряли з нею за одним столом; я розмовляв по-англійськи, вона бачила, як це мені важко, і перейшла на російську мову. Коли ж я заговорив по-українськи, пані Гелена фиркнула: «Не люблю націоналістів!» Я відказав: «Надто швидко ви, норвеги, забули, що таке націоналізм для поневоленого народу». Тепер вона прошепотіла мені до вуха: «Націоналізм для пригноблених націй – єдиний порятунок».

Україна ще довго входитиме попелюшкою в європейське товариство, а як задовго – це залежить від нас самих: наше самопочуття в міжнародній компанії регулюватиметься власною культурою, освіченістю, отесаністю. І тільки цим, а не криком здобудемо собі авторитет; кулаками і зверхністю доводять свою правоту лише провінціали, а Європа провінційності не терпить…

Після виступу Єжи Пахльовського недбало підвелися з місць російські письменники і вийшли: тяжко було їм перенести успіх українських колег, й це було сприйнято громадою як випад дрімучих провінціалів; вечір російської поезії був потім фактично збойкотований.

Не зловтішаюсь, бо зловтіха не є прикметою цивілізованої людини, й ніхто ще не переміг противника заздрістю – лише гідністю. Та як тяжко дотримуватися гідності поруч з хамством!.. У ресторані ми не мали визначених місць, як це звичайно в круїзах буває, – сідали, де було вільне місце. Тому я й Анатолій Погрібний (мешкали в одній каюті) щоразу обідали й вечеряли в новій компанії. Такий протокол було продумано вмисне – щоб люди якнайшвидше перезнайомилися. Завдяки цьому ми подружили з письменником із Фароських островів Паулі Гейнесом, з чарівною ескімоскою Йоганною Плятоу – гренландською поетесою, яка в себе вдома займалася трьома професіями: учительством, мисливством і літературою, з видатним грецьким письменником Антонісом Самаракісом – колишнім в’язнем часів «чорних полковників», з норвежкою Геленою Краг, а з Єжи Пахльовським заприятелювали й обмінялися книжками; я подарував йому видану в Польщі «Орду»… І випало якось сидіти за одним столиком з трьома росіянами, серед яких був голова Спілки письменників Петербурга Михайло Чулакі. Цей письменник потім на конференції, присвяченій проблемам національних меншин, виступив із шовіністичною промовою про благотворний вплив і прогресивне значення асиміляції. Відповів йому професор Погрібний: він поставив під сумнів потрібність перебування в круїзі, який називається Світовим Відродженням, людини, що проповідує антидемократичну ідею поглинання слабших націй сильнішими. А Олег Микитенко запитав Чулакі: з ким, на його думку, мають намір асимілюватися росіяни – чи, бува, не з китайцями?.. Тоді ж, за столом, ми ще не були знайомі, й годилося перекинутися словом. До нас заговорили по-російськи, ми відповіли по-українськи; далі сусіди перейшли на англійську мову, і ми так само вчинили; врешті російські письменники встали, Чулакі повів плечем і, відходячи, мовив уголос: «Дожились!»

Хтось із моїх читачів, можливо, обізве мене русофобом. Але ж ні – я ним не є, навпаки – немов Діоген з ліхтарем удень, шукаю росіянина, який щиро привітав би мене з моїм великим щастям – незалежністю України. Нема…

Колись, під час московсько-більшовицької окупації, я ще вряди-годи зустрічав росіян, які мені, невільному, співчували, попліскували поблажливо по плечу, мовляв, «все это когда-нибудь образуется», та жоден з них ніколи й не припускав такої думки, що Україна може відокремитися від Росії. Тепер же в пересічного росіянина нехіть до українця подвоїлася, потроїлася, перейшла в ранг ненависті, й найкращий приклад цього – Солженіцин. Колишнє похихикування над малоросом нині змінилося хамським реготом, що переступає межі пристойності і глузду; від жартів, які донедавна дозволяло собі оплачуване Українською державою російське телебачення, стає просто-таки незручно… Ну що б ви сказали на такий дотеп в рубриці КВК: «Чи може український Президент поцілувати Стіну плачу в Єрусалимі?» – «Може, якщо її намажуть салом!» Ф-фе! А з якою жовчю вимовляють диктори слово «незалєжность» – і та жовч тут же відпльовується їм в обличчя, а вони того не відчувають… Бо ніякі демократичні гасла неспроможні заглушити російську імперську ментальність, вона свербітиме колишньому окупантові, немов короста, доти, доки залишатиметься в підлеглості Росії хоча б один народ.

На конференції з питань національних меншин говорилося про євреїв і курдів, про гагаузів і кримських татар, не було тільки мови, бо й соромно таку проблему порушувати, про безправ’я більшості в Україні. Конференція відзначала, що український Закон про національні меншини найдосконаліший, і ніхто не впімнувся про захист мови українського народу, яку він у своїй державі, під національними прапорами, щоденно втрачає… Бо хто про це відає, таке нікому й до голови не прийде.

Та що говорити: надто довго перебувала Україна у московській неволі, й тому теж довго ранитимуть наше серце курйози, пов’язані із стереотипами, за якими Україну вважають частиною Росії… Коли підходили до Одеси, команда теплохода сповістила про переведення стрілок на годину вперед, бо ж в’їжджаємо до Росії. Ми з Погрібним зайшли до капітана теплохода й довго його переконували, що Одеса – це Україна, над якою московський час більше не владний.

По дорозі з Одеси в Констанцу в кінотеатрі корабля відбувся семінар на тему «Дороги вікінгів» – тобто «Шлях з варяг у греки». Я виступив з доповіддю про задовго до вікінгів прокладену апостолом Андрієм Первозванним дорогу в протилежному напрямку й зацікавив нею шведів. Хтось навіть пожартував з цього приводу: буцімто я хотів нагадати нащадкам вікінгів про зворотний путівець додому…

Дозволяю собі перервати розповідь про круїз між трьома морями й пройтися шляхом, яким я не ходив, проте належить він мені як спадкоємцеві доісторичних оріянів – прародичів українського народу.

Ходімо з Андрієм Первозванним до межі світів.

18

За добрих вісім століть до зафіксованого в українських літописах «шляху з варягів у греки», котрий означав політичну інвазію скандинавів на південь і був пов’язаний з іменами Кия, Рюрика, Аскольда, Дира, Олега, Ігоря, апостол Андрій Первозванний проклав найдавніший шлях через нашу правітчизну, яку тоді йменували Скитією, а перекази засвідчують, що сам народ, який жив над Дніпром між ріками Ужем і Россю, називав свій край Оріяною.

Більшість учених вважають переказ про освячення апостолом Андрієм землі поблизу устя Десни в Дніпро релігійним твором руських агіографів – мовляв, вони підтверджували право Києва на патріархат фактом апостольського благословення Руської держави. Та чимало є й таких учених, які твердять, що легенда має історичну основу; ті, які вірять, що Андрій Первозванний насправді поставив на дніпровській кручі хреста, мусять глибоко зануритися в дохристиянські часи в Україні й переконатися, що предки Володимира Великого жили на цій землі спокінвіків, сказати б – вічно, й були достоту схожі на сучасників князя – побутом, працею, віруваннями, звичаями, обрядами, духовністю й мовою. Такі зрозумілі нам слова, як «орій», що означає «плуг», «велес»– «волос худобини», «весел» – «п’яний», Род – ім’я верховного оріянського бога, – то все сліди праукраїнської мови, яка бере свій початок, а може – продовження, з часів трипільської культури, й тому ми маємо право, на підставі лінгвоісторії, твердити, що у верхів’ях Дніпра жив споконвічно автохтонний народ – прямий предок нинішніх українців – з високою землеробською й духовною культурою, до казково багатої землі якого потягнулися звідусіль перехресні шляхи, якими йшли на торги, а деколи й з мечем, греки, скити-кочівники, юдеї, сармати, римляни, обри, алани – й багато з них осідало у благословенному краю.

Й, напевне, далекі предки московитів, нащадки яких так уперто намагаються приєднатися нині до староруської, оріянської, а то й трипільської історії, жили на півночі, осторонь тих доріг, окремими, зовсім не спорідненими з оріянами племенами, яких у княжі часи завойовувала й християнізувала могутня Руська імперія, котра, як і кожне імперське утворення, мусила розвалитися через надмірну жадобу чужих просторів. Напевне, ті північні племена й були тим шматком, яким руська імперія вдавилася; історія ж має властивість інколи повторюватися і в нинішньому випадку своїм повторенням підтвердила історичний закон неминучої загибелі метрополій: остання у світі імперія упала на наших очах, вдавившись ласим шматком, яким є українська земля, яка в сиву давнину називалася Оріяною.

Тож, якби ми хотіли себе переконати, що мандрівка Андрія Первозванного в Гіперборею була історичним фактом, ми мусили б спершу з’ясувати для себе: а чому саме до Бористена йшов святий Андрій, що і звідки він знав про Оріяну, чому в нього могло зродитися сподівання, що цей край має всі підстави стати колись християнською державою, і чому апостол перший або один із перших проклав шлях з греків у слов’янські землі.

Згідно з «Діяннями святих апостолів», у 33 році після народження Христа, вдень П’ятдесятниці, тобто десятого дня після Христового вознесіння, буря велика пронеслася над Єрусалимом, і, вчувши в рокоті громів голос Бога, зібралися апостоли у дворі Іродового храму, щоб прийняти Боже повеління. Й, коли розвіялися хмари, з диска сліпучого сонця відірвалися вогненні язики й повисли над головами апостолів, й почув кожен учень Ісуса невідому досі, проте зрозумілу мову, яка кликала їх в дорогу до народів, котрим вони мали принести правду Христову. Тож розійшлися апостоли— в Мезопотамію, Каппадокію, Фрігію, Памфілію, Єгипет, Лівію, Кірсену, Кріт, Аравію, Андрій же Первозванний вчув мову оріянську, яка донеслася до нього від межі світів, що пролягла між слов’янами й племенами Яфетового сина Магога на півночі.

Й подався апостол у дорогу, відчаливши від ізраїльського портового міста Кесарії на торговій римській трієрі. Йшла трієра спокійними теплими водами дні і ночі, минаючи білі грецькі острови в Егейському морі; обережно, майже нечутно, начебто стояла на місці, просувалася крізь Гелеспонт, Пропонтиду й, прослизнувши вузьким Босфором, на берег якого наповзав багатолюдний Візантій, вихопилася в Понт Евксінський і на дванадцятий день морської дороги увійшла в лиман, де сходилися в одне тихе водоймище води Бористена й Гіпоніса, на правому березі якого виднівся обгороджений зубчастим муром з чотирма сторожовими вежами грецький поліс – фортеця Ольвія.

В Ольвії Андрій Первозванний викупив у скитів-кочівників полоненого апостола Матея, і той, віддавши Андрієві своє Євангеліє, написане в скитському полоні, вирушив у Каппадокію, землю Понтійську, де його чекала мученицька смерть.

Залишивши Ольвію, святий Андрій попрямував пішки понад Бористеном на північ – до межі світів, як було йому велено провидінням у день П’ятдесятниці: він мав дійти до найвищої кручі над Данапром, за якою розпочиналося царство холодного Борея, і поставити на ній хрест.

Ішов удень і вночі й відпочивав тільки в полудневу спеку; вдень зорив за сонцем, а вночі показував йому напрям Молочний Шлях; брів апостол, розгортаючи буйне вологгя трав, немов по дні морському, губився у високій тирсі, ніби в пралісі, там же й знаходив поживу: забирав з гнізд чаїні й перепелячі яйця, руками ловив куріпок і смажив на вогні, в озерах ловив сітями рибу, що густо телесувалася в кришталевих водах, у дуплах лип і дубів знаходив мед, який стікав по стовбурах і застигав на корі грудами, немов живиця, – земля тут була така багата, що й працювати на ній не треба. Дивувався апостол із щедрості Бога, який обдарував небаченими в світі благами майже безлюдний край, і заздрість щербила серце: чи ж то справедливо вчинив Яхве, коли випалив сонцем Ізраїль, Єгипет, Грецію, густо заселивши їх народами, й вони на безводді, безхліб’ї, в пустелях, пісках і солончаках мусили витворювати високі цивілізації й викрешувати в собі силу мислення у боротьбі з убозтвом землі. А може, саме в жорстокій спонуці до непосильної праці й таїться причина того, що на земних пустирищах зродилися неповторні культури, досконалі державні утворення, могутні війська?

Йшов апостол, виминаючи непевних кочівників, які де-неколи з’являлися на степових дорогах, – сповнювалось тоді зелене безмежжя ревом худоби, іржанням коней, скрипом дерев’яних коліс і лопотінням халабуд, нап’ятих на теліги, – були це скити-кочівники, яких греки називали антропофагами (людоїдами); розповідав Матей, що вони обертають чужинців у рабів, заздалегідь осліплюючи їх, щоб не втікали, скидають засуджених на смерть з урвищ, на похороні своїх князів убивають рабів, коней і жон, спалюючи їх разом із покійником на жертвенних огнях, – тож ховався Андрій Первозванний від далеких доріг у вибалках, коли на обріях з’являлися валки.

Знав Андрій, що це ще не той край, де йому звелено хрест поставити; він здалеку прислухався до голосів степових мешканців – не була то мова, яка вгніздилася в пам’яті, коли завис над ним вогненний язик вдень зіслання Святого Духа, тож мандрував далі, поки не спустився з плоских гранітних кряжів, що розтинали степ на обаполи, над молитовно тиху річку, яка впадала в Бористен серед розлогої, мов плахта, рівнини.

Над річкою то тут, то там біліли розсипи хаток під солом’яними стріхами; кожен двір був обгороджений плетеним тином і потопав у садочку; посередині обійсть вивищувались щогли журавлів, якими поселяни витягували з криниць бочівочки з водою; гавкали собаки на прив’язях, на берегах річки паслися корови, й звідусіль ніби пісня долинала – чи то співали люди, чи так співуче розмовляли, та вчув Андрій знайомі звуки і слова й осінив себе хрестом: тут нарешті брав свій початок край, в який Провидіння звеліло Андрієві Первозванному понести Христове благословення.

Зайшов святий Андрій до крайньої хати, гостинний господар помив йому ноги – так само вшановував Ісус апостолів перед Тайною Вечерею, і прийняв Андрій це за добрий знак: схожі звичаї сприятимуть впровадженню Христової віри в цьому краю… Господар зовсім не здивувався, дізнавшись, що гість приманджав сюди аж з Єрусалима, – лежить же Оріяна на перехресті доріг, а ще бачив господар у дитинстві, як з востока на полуднє йшла небом звізда хвостата, і видіння сеї звізди страхом об’яло весь люд, та заспокоїли народ грецькі купці, що в лодіях заморські вина й пахучу оливу привозили, мовляв, народився в далекій Юдеї Син Божий. Та як до нього йти, ніхто не знав – то зоряну білу дорогу, попід якою хвостата звізда йшла, Єрусалимським Шляхом нарекли – мандруй по ньому, як хочеш зріти Бога живого…

Слухав Андрій розповіді оріянів, яким признався, що був учнем Сина Божого, і далі йшов д’горі Бористеном до межі світів. А за ним гуртом поспішали увірувані орії, супроводжуючи Христового апостола до свого храму, щоб жертву данапрівському Богу зрів – чей же один Всевишній на землі: ірани називають його Маздою, гебреї – Єговою, а оріяни – Родом, який дав рід добрим і злим силам, людям і тварям й послав на землю свого сина Даждьбога, достоту як Яхве Ісуса.

Йшли оріяни за апостолом до кручі, в підніжжі якої, у Святошинському гаю, стояв головний оріянський храм. На огородженій частоколом галявині, що похило збігала до священного струмка, оточила жертовний камінь чотиристінна, без даху, кліть з відкритими трьома брамами. За каменем, у глибині храму, стояв високий дерев’яний ідол Бога Рода з повним вина рогом у простягнутій руці, а біля його стіп лежали на землі плуг, сідло і меч. Ідол мав три обличчя, що створювали єдиний образ Рода, а тулуб його ділився на дві частини: у горішній витали люди, які заселюють Оріяну, а внизу панував підземний світ Велеса, на якому держиться земне життя.

«Це наша триєдиність – Бог, громада і земля, – сказав Андрієві волхв, і думав апостол про незбагненну спільність між народами, віддаленими один від одного на тьми-тьмущі стадій. – Я вислухав тебе. Божий посланцю, і зрозумів, що ваша віра нам не чужа. Та інший у нас світ й інші обряди. Знаємо віру вогнепоклонників-зороастрійців і юдейську віру знаємо, а ще мовиш ти, що твій учитель Ісус проповідував милосердя і любов. Ми дозволяємо освятити нашу землю хрестом: Бог єдиний для всіх, лише по-різному його називають і в різний облачають одяг…»

Волхв справив жертву Родові молоком і медом і, коли запашний дим розіслався над потічком і всякнув у прибережні трави, подався, спираючись на високий костур, у бік Данапра, а позаду нього йшов, несучи на собі хреста, з явора тесаного, Андрій Первозванний, виносив його на зелену оріянську Ґолготу, спираючись по кручах під саме небо.

А коли став на вершині, уздрів у всій величі диво оріянського краю: рвійний плин безмежно широкого Бористену, вихопившись з холоду північної землі, сповільнив раптом свій біг біля підніжжя кручі, розливаючись по рівнині на десятки рік; верболозні острови спиняли ріку, щоб вона встигла відбити у своїх водах красу Оріяни, а потім знову, злившись в одне русло, ще з дужчою силою, натхненням і ревом ринути в південні простори, забираючи в себе всі води благословенного краю для подарунка Гостинному морю.

І мовив апостол Андрій Первозванний, вкопавши в землю хреста й освятивши його:

«Бачите гори сі? На них возсіяє благодать Божа, і стане тут город великий…»

Таку доповідь про не свою, та вирішальну для українського народу мандрівку, я виголосив у кінозалі теплохода «Світовий Ренесанс» на семінарі, що мав назву «Дороги вікінгів».

19

…Наша круїзна трієра повернула з Одеси на південь й за ніч дійшла до румунського портового міста Констанци, пов’язаного з ім’ям першого в історії світових літератур письменника, який закінчив своє життя на вигнанні, або, як нині кажуть, в екзилі.

Українські сучасні письменники – діти діячів нашого культурного відродження 20—30-х років, які закінчували своє життя в кривавих застінках НКВД, у шахтах Колими й Воркути, гинули на хрестах ганьби, залишаючись фізично неушкодженими, а велика їх частина рятувалася в екзилі, – повинні визнати римського поета Овідія, трагічного борця за вільну літературу, символом ностальгійного розпачу за батьківщиною й стійкої віри у повернення до рідних пенатів, мужності й покаянних зламів – усіх прикмет, властивих ізгоям, яким ми й досі не зуміли скласти належної ціни: їхньому терпінню і витримці у стані найчорнішої печалі.

Я стою на набережній у Констанці перед пам’ятником великому поетові усіх часів і народів Публію Овідієві Назону, котрого за те, що відтворював у книзі поезій «Наука кохання» життя імперії, яким воно було – фальшивим і розпусним, а не яким би хотів бачити його на сторінках манускриптів – за принципами первісного соціалістичного реалізму – імператор, засуджено на довічне заслання. Не думаю, що Сталін аж так глибоко вивчав римську історію часів Августа, що й формулу присуду над діячами культури, котрі йому заважали, запозичив у римського імператора, який виніс Овідієві чисто більшовицький вердикт: «Ти винен, і тебе карають, а в чому твоя вина – сам найкраще знаєш».

Тирани не вчаться один в одного, вони навчаються в єдиній у всіх віках школі тиранії, а тому їх спосіб життя, організація видовищ, що оглуплюють народ, методика боротьби з противником і формулювання присудів над невинними такі схожі…

Овідій завинив перед імператором теж своїми «Метаморфозами», в яких осмислив вічне життя в неусталених навічно формах, чим на смерть перелякав Августа. Прирівнявши себе до Юпітера й бажаючи повірити у власну вигадку, імператор не припускав у своїй свідомості можливостей будь-яких змін й вислав зухвалого поета у фракійське містечко Томи, де жили гети і сармати, щоб він там каявся о «прелести живота своего» – пам’ятаєте присуд Петрові Калнишевському? – й ламав свій хребет принизливими «Скорбними елегіями» та «Листами з Понту», сподіваючись, що цезар колись вгамує свій гнів і дозволить поетові вмерти у рідному домі.

Марні надії: цезарі добиваються каяття від поетів для профанації ідей, поетами проголошених, а не ради помилування навіть морально зламаних співців. Вони бояться їх і мертвих, проте у всіх випадках, супроти своєї волі, увічнюють їх пам’ять: вдячні нащадки ставлять пророкам пам’ятники на чужині, й стоять вони набагато довше, ніж триває життя тиранів й існують створені ними імперські системи.

А я стою на набережній Понту в Констанці перед скульптурним зображенням Овідія; в журі й очікуванні волі він пружно нахилився вперед, немов до бігу, щоб потім відірватися від землі й злетіти в небо Ікаром, та сповнилась над ним метаморфоза, яка в його поемі спостигла Ніобею, – «заціпеніла від горя, і скам’яніли нутрощі в неї, все ж вона плаче, з холодного мармуру точаться сльози сьогодні»; сам автор «Метаморфоз» перемінився з туги не в птаха і навіть не у вовкулаку, який зміг би лісовими путівцями добратися до рідного краю, а в камінь, щоб не зрушитися з місця ніколи…

Я стою, вдивляючись в обличчя римського поета, й завважую враз, як змінюється його образ й висвітлюються на граніті один за одним знайомі лики; я впізнаю їх, і мені стає втішно від того, що помилився, прорікаючи колись, у стані хвилевої зневіри, духовне небуття моєї нації:

«Єпіфаній дивився на домовину Мазепи, що гойдалася над сполошеним дощами світом, і думав про Овідія, якого в давнину теж поховали в цих краях, та про чорне провалля часу, що проляже між життям Овідія і майбутнім співцем, який не пам’ятатиме, бо непотрібна буде йому та пам’ять, – боротьби, пристрастей, подвигів і зрад забутого племені, враженого страхом і покорою».

Так я, приборканий печаллю, написав у своїй «Орді», а нині споглядаю пам’ятник, який символізує незнищенний ні в упадку, ані в славі людський дух, й думаю про те, що ніколи не провалювався час для України, – нам могло тільки так здаватися в темниці; поети жили і вмирали по чужинах, зберігаючи національну пам’ять у вигнаннях, а нині повертаються до нас, як Овідій, – в граніті, бронзі й фоліантах; і, може, тут, на березі Понту, стоїть не римський поет, який жив одночасно з Христом на переломі колишніх епох; може, то зупинився на перепочинок, повертаючись в Україну з чужини, хтось із наших страждальців: Євген Маланюк, Улас Самчук, Іван Багряний – провісники нинішньої переломної епохи.

А може, це не вигнаний і не вбитий, а поставлений на коліна Павло Тичина, який своїми колаборантськими віршами вимолював, як і Овідій у «Скорбних елегіях», пощади в тирана? Й тиран подарував йому життя, бо потрібні були йому не лише трупи, а й скалічені співці, перемінені з геніїв у посміховиська, – і ніхто на своїх знаменах не схоче записати жодного найгеніальнішого рядка самозганьбленого співця, а записали б – і замайоріли б змережані високою поезією штандарти, якби тиран зробив з поета мученика, а не блазня!.. У всі часи неконтрольовані правителі користувалися схожими методами в ламанні хребтів пророкам.

А далі була Варна – місто моєї першої мандрівки з дружиною Софією. Золоті Піски, Сонячний Берег, печерний Аладжа-монастир… І знову, як це вже не раз бувало, намагався я співставити нас нинішніх – притомлених життям людей – з тією молодою парою, котра тоді не могла знати, яка випаде їй доля. А нині вже знає. І навіщо ті Божі секрети – все у всіх відбувається так звичайно і просто: діти, внуки, праця, визнання, розчарування, втома… Чому ж би то ми не могли заздалегідь передбачити своє майбутнє, це ж було так недавно, ми нітрохи в душах не змінилися, чому будучність так чорно закрита перед людиною? А може – для примусу відшукувати себе самого в невідомості? Для можливості самостійно виковувати власний спосіб боротьби за свободу? Бо чи ж би я карався в непосильній праці весь свій вік, коли б знав, що та свобода й без мене прийде, – хто ж я такий? А якби всі знали, то чи прийшла б? А ні… Мудрий Господь в мистецтві керування світом! А все ж: чому я із своїм від Бога даним розумом не можу передбачити, що відбудеться в моїй Україні, коли мене не стане? Це мучить мене, сердить, часом доводить до богохульства, та найгірше те, що – як душу витолочать сумніви – я, немов останній боягуз, полегшено зітхаю, що мене не буде й не бачитиму, можливо, найстрашнішого – вимирання людства з причин немудрої людської діяльності. Чому ти, о Господи, дав мені розум, любов, доброту, працьовитість, а позбавив дару провидіння: зробив ти це для мого добра чи для свого спокою? Скажи мені хоч уві сні, заспокой мене, Боже!

У Стамбулі я побував утретє – і звичайними стали для мене Айя-Софія, Ат-мейдан, мечеть Сулейманіє, ринок Бедестан… Та цим разом знайшовся охочий екскурсовод, який запропонував нам поїхати до усипальниці Сулеймана Пишного і Роксолани. Було це для мене і заманливо, і страшно: мені не хотілося бачити могилу геніальної українки поруч із тюрбе тяжкого ворога України.

Давно я позбувся віри в солодкі легенди про патріотизм Насті Лісовської, яка буцімто щороку у великодню суботу відмикала хурдиги й випускала українських бранців на волю. Неправда це. Була вона завзятою узурпаторкою влади, вбивцею синів свого чоловіка від іншої дружини, матір’ю Селіма Меета (П’яного), який люто ненавидів козацьке плем’я, фундаторкою численних мечетей і медресе в Стамбулі, й ніколи не мучила її туга за втраченою Україною, де кобзарі складали й співали думи та пісні про султаншу-українку, й, напевне, ні разу не приснився Роксолані Рогатин.

Та я поїхав і стояв у задумі перед гробом Роксолани. І гордість проймала мою душу не за її вчинки, а за Україну, що народила унікальну в світі жінку, котра за всю багатовікову історію Османської імперії зуміла стати єдиною дружиною всемогутнього султана-законодавця, могла приходити на раду дивану, та ще й з відкритим обличчям, що за шаріатом каралося смертю; задля неї верховний священик шейхулыслам мусив вписати спеціальну суру в Коран, яка дозволяла саме так поводитися «найславетнішій дружині найславетнішого султана»; мала право Роксолана приймати іноземних послів і позувати чужинецьким ізографам, й фактично вона правила великою імперією ім’ям свого чоловіка.

Хай хтось знайде аналог! Хай хтось назве мені правительку, рівну княгині Ользі. Або – поетесу рангу Лесі Українки…

І нехай мені хтось розшукає в своєму національному побуті жінку типу Одарки, яка нападає з макогоном на зацного лицаря Карася за те, що той дома не ночував! Бо й цей приклад – не марниця: велич української жінки полягає в повазі нашого суспільства до родительки, берегині домашнього вогнища, виховательки патріотів, воїнів, у любові чоловіків до найвищої краси рідної землі.

Я впевнений: Україна стане аж тоді могутньою державою, коли ми повернемо традиційну шану українській жінці, яку напівдика азіатчина, з метою виродити націю, загнала на найтяжчі роботи.

Нехай з миром спочиває Роксолана – не за любов до України, тієї любові в неї не було, а за те, що засвідчила перед усім світом великі можливості української нації.

За сто кілометрів від Ізміра лежить під небом відкопане, як і Помпеї, пропале місто Ефес. От де мені треба було побувати рік тому, коли я збирав матеріал для роману «Євангеліє від Томи»! Немає ж у ньому постаті апостола Павла – реформатора юдеохристиянства.

У цьому прадавньому мертвому місті я відчув історичну присутність апостола, й, можливо, колись… та ні, не можна повертатися до того, що вже доконано, але якби хтось хотів писати про українське оформлення християнської релігії, про позбавлення християнства ознак юдаїзму, хай їде в Ефес. На горі за містом височіє й нині тюрма, в яку був запроторений Павло за зневагу богині Артеміди, храм якої в Ефесі вважався найвищою поганською святинею, поки його підпалив Герострат. А ще гласить апокрифічна легенда, що в цьому місті померла Матір Божа на руках у Йоана Богослова…

Ефес – величезне в руїнах місто. І вельми здивувало мене і втішило: з усіх споруд повністю збереглася лише бібліотека. Перст Божий?

Ну, а в Дельфи з відомої причини ми не поїхали, і мені дуже жаль: вже ніколи не побачу міста славетного оракула. А може, там би щось дізнався про наше майбутнє?..

Дельфійську декларацію ми прийняли в Ізмірі, і гласить вона на весь світ про готовність письменників Європи до діалогу в ім’я свободи слова, права на розвиток національних меншин, рівноправності різних культур. Тільки таким чином можна сприяти цивілізованому об’єднанню Європи, й цю ідею символізуватиме Центр світового Ренесансу, який допоможе народам усвідомити благотворну роль літератури на порозі третього тисячоліття. Хай щастить, як кажуть кияни.

В Афінах українська делегація була запрошена на прощальну вечерю до Антоніса Самаракіса. Будинок письменника стоїть біля підніжжя гори Лікабет, яка своєю вершиною сягає слави неба, а з веранди видніє освітлений уночі прожекторами вічний Акрополь.

І заступив він мені вихід у дальший світ.

20

Гей, та зупинись хоч на хвильку, сивий мій коню, на одну лише прекрасну мить спинися, хай я ще надивлюся на мій світ, в який потрапив випадково, а жити мусив у ньому за його правилами, в який не напрошувався, а покидати жаль.

Я промчав на своїх санях із святвечірнім гостинцем для бабусі крізь далекі і близькі світи дорогами вольними й невольними; жорсткі й гладкі вони були, привітні й ворожі, утоптані й дикі, й колись не видно було їм кінця, а ось уже передзахідне сонце висвітлило в долині пилипівські хатки, ще залишилося проскочити через Глибокий міст над Березівкою, а там жде на мене й ніяк не діждеться моя бабуся. І я покірно й низько схилюся перед нею і скажу, що сповнив у своєму житті те, що в молодості задумав, й готовий далі, якщо буде мені дозволено, приймати від України повеління… А що відчуватиму, коли бабуся заперечливо похитає головою, – не знаю, і страшно мені тієї єдиної у світі правди, і цікаво: а що далі?

А ти не думай, що там далі, чей же знаєш уже, що Господь не дозволить тобі прозирнути крізь заслону, навіть якщо вона товщиною в одну мить, ти краще озирнись назад, де залишились твої діти і внуки, і промов до них напутнє слово, як це зробив свого часу Мономах…

Чи треба, чи почують? Таж ні, бо вже споряджають і їх у святвечірню дорогу заклопотані матері, батьки коней у залубні запрягають, а діти радіють, не відаючи того, що дорога їм стелиться важка й трагічно коротка, та вже ніхто від неї стриматись не спроможний: мчать їхні сиві коні, а з дзвіночків на хомутах розсипається, немов золотий горох, густе таланіння, бісером розкочується по вчовганій дорозі різдвяна коляда, і кожне хоче схопити хоч одну золоту горошину Божого голосу, і щасливий буде той, хто спіймає…

А назбирають золотих пацьорин ті, які вірять. Невіруючі впадуть і не ввійдуть у царство Боже на землі. Те царство – то Вітчина ваша, діти, і дорожчого за неї – вільної від пут – немає в світі нічого. Знайдіть золоту горошину розкутого Слова і понесіть, і передайте, щоб завжди воно звучало в душах ваших нащадків.

Й, вирушаючи у святвечірню дорогу, підносьте д’горі свої серця і пам’ятайте: все, що бачите нині довкола, – то тільки початок терпінь породільних, і хто їх витерпить до кінця, той буде спасенний. Так сказав апостол Матей.

Хай благословлять ваші душі Господа за те, що дозволив вам вийти з невольних – на вольні дороги України.

Примітки

1

Рада про вигнання (лат.)

2

Категорично не вірю в офіційну версію слідства, буцімто в квартирі В. Бойка загорілася каністра з бензином (Прим. автора).

3

Мудрому досить (лат.).

4

26 жовтня 1992 року І. Юхновський став першим віце-прем’єром в українському уряді (Прим. авт.).

5

Створення совєтських республік, як виявилося нині, було найбільшою помилкою Лєніна, наслідків якої він не міг передбачити й за яку його картають націонал-шовіністи типу Жириновського й Солженіцина: державною бутафорією з правом республік на відокремлення скористалися поневолені народи в серпні 1991 року. (Прим. автора)

6

Хай згине Україна, хай згине хамський люд! (Польськ.)

7

Це для коня, для мого коня! (Нім.)

8

Примусова фірманка.

9

Фідель – Хрущов, ми з вами! (ісп.)

10

М. Слов’янськ.

11

Нині Юрій Щербак працює послом України в США.

12

«Литературное обозрение», №№ 5–6, 1994. Роман Иванычук. «Орда». П. И. Негретов, «Из одного корня» (Заметки читателя). Инна Сергеева. «И жалоба, и проклятье». Р. Иванычук, «Орда» (Фрагмент из романа).

13

Хай буде вислухана і протилежна сторона (лат.).

14

Нині на острові діє чоловічий монастир, богослужіння відправляються у Надвратній церкві.

Content

Роман Іваничук
Дороги вольні і невольні
Щоденники
1991–1994

Книга перша Благослови, душе моя, господа!

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Книга друга Мандрівки близькі і далекі

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Примітки