Ярослав Яріш

Лицар з Кульчиць

© Я. І. Яріш, 2016

© Л. П. Вировець, художнє оформлення, 2016

© Видавництво «Фоліо», марка серії, 2006

* * *

Пролог

Данило, князь Галицький, молився. Він стояв навколішки в церкві перед образом святого Василія. Був простоволосий, в одязі рядового дружинника. Читав молитви щиро, ревно, як це вміють робити тільки люди сильної волі. Разом із ним молилися ченці. Князь звертався до Бога, дякуючи за перемогу над ворогами землі Руської. У церкві було тихо, тільки чулося шипіння воску на запалених свічках. Така дружня і щира молитва в цьому куточку завжди додавала князеві душевної легкості та сили. Тут Бог зважав на його молитви.

Данило дуже полюбив цей край. Тут добра земля – масна, родюча, тут шовковисті трави, тут синє небо із жайворонками та дивовижно гарна пісня дівчат. А ще поряд повноводий Дністер, який годує людей рибою та захищає від ворога. Навколо – густі бори, ліси, діброви, так що й світа білого за ними не видно. Краса, тиша, благодать Господня.

Після звершень державних та трудів ратних Данило завше приїжджав сюди, до свого селища, аби відпочити та помолитися у монастирі Святого Василія. У розмові з ігуменом завжди міг знайти розраду і пораду. От і тепер приїхав сюди із доброю звісткою.

– Істинно, велику побіду дав Господь тобі, княже, та дружині нашій над мадярами, – сказав отець ігумен до князя, коли вони вийшли із церкви і попрямували до валів.

– Славлю Господа, – відповів Данило. – Ніби Дух Святий зійшов на наших воїв. Особливо комонники мужньо билися, сильно трощили лави ворожі – вони нам ту перемогу принесли.

Отець ігумен поглянув на небо: там повільно пливли хмари, збиваючись докупи, аби під вечір впасти на землю життєдайним дощем.

– То допомогли святі мученики Флор ті Лавр.

Князь поглянув на ігумена, щиро зізнався:

– Не чув про таких.

– Вони були рідні брати, майстри-каменотеси. Ці святі угодники колись прийняли мученицьку смерть за віру Христову. Зараз святі Флор і Лавр є покровителями коней: без їхньої допомоги тут не обійшлося.

Данило задумався. Монастир стояв у лісовому урочищі, навколо нього розташувалося княже городище, обнесене високим валом. Данило став на височині й дивився на широкий розлив Дністра. Тоді повернув голову у другий бік, ковзнув поглядом по єдиній дорозі, що вела з городища на захід: там розросталося нове селище.

– Чого люди йдуть із городища і селяться там? – запитав князь настоятеля монастиря.

– Там б’ють джерела, там вода, княже. Люди до води тягнуться.

Князь мить подумав, а потім сказав:

– Тоді нехай і моє городище там буде, піду до людей. І церкву нашу туди перенесемо, бо де живуть люди, там і дім Божий має стояти. Уречу цю церкву мученикам Флору та Лавру…

Сталося, як сказав князь. Так із прадавнього поселення, із княжого улюбленого селища зародилося село Кульчиці, і постала у ньому церква, уречена братам-каменотесам. Уже син Данила Галицького Лев подарував село лицарям із роду Драго-Сасів, за їхні величезні заслуги, за хоробрість. Із цього славного кореня і пішли роди Кульчицьких…

Видиво у Юрковій голові розсіялося: Данило Галицький посміхнувся малому на прощання і зник. Із лісової обителі хлопець знову повернувся до рідної хати: навпроти нього сидів тато і рівним голосом розповідав бувальщину. Батьківська хата була великою і світлою. Багато образів і рушників. Батько завжди сидів у голові стола і навчав своїх синів. Змалечку навчав.

– От з якого кореня, синку, пішов наш рід. І то не просто легенда: князі та королі своєю високою рукою надавали нам права і привілеї на цю землю. І все це не просто так – усе кров’ю нашою викуплено. Не десяток і не одна сотня наших родаків наклали своїми головами за Батьківщину. Нас усюди знають, бо ми – Кульчицькі!

Малий Юрко із великою увагою слухав розповіді свого батька. Старший Кульчицький узяв у руки виточену дерев’яну колбу, ззовні схожу на качалку, якою жінки розкачують тісто, тільки вдвічі більшу і без ручок.

– Чи знаєш ти, синку, що це?

– Макогін.

Батько спохмурнів, але цього разу не збештав за необережне слово і вуха не надер. Пояснив терпляче:

– Наші заздрісники називають нас «макогонами» через наші права шляхетські. І права ці – тут.

Батько вийняв грубий корок, прироблений зверху. Деревина всередині колби була видовбана, натомість там були встромлені сувої паперу, скріплені різними печатками і замотані у шовк.

– Ось це наші права і привілеї. Це наша честь. А свою честь, синку, шляхтич шанує більше, ніж власне життя.

Батько обережно склав усе на місце і сховав у скрині. Зачинив віко.

– Тату, а розкажіть ще раз про нашого діда! – попросив малий Юрко.

– Але ж я вже розказував…

– Ще хочу послухати…

Батько посміхнувся, узяв малого на коліна, закрутив вуса і почав свою розповідь:

– Настали тривожні часи, коли татарські орди плюндрували наш край, а людей гнали у полон. Ординці завжди нападали раптово, коли їх ніхто не чекав. Люди розбігалися, ховаючись у лісах та болотах біля Дністра. Та найбільше кульчичани збігалися до своєї церкви, аби за її валами сховатися від хижих степовиків.

Такий напад стався і цього літнього дня. Забили тривожно дзвони на церкві мучеників Флора і Лавра, попереджуючи околицю про небезпеку. Тільки люди зачинили за собою браму – тут же до валів церкви прискакали вершники на низьких степових конях, із луками та кривими шаблями. Вони запалили село, пограбували хати господарів. Тепер ординці обложили церкву, щоб узяти її штурмом та нахапати собі хоробрих кульчичан у ясир.

Шляхта готувалася до відсічі.

– А шо, пани-брати, чи готові показати бусурманам зуби?! – гукнув до оборонців отаман.

– Готові, отамане! – дружно відповіла кульчицька шляхта.

– І не тільки зуби, а ще й шаблі покажемо, – докинув котрийсь дотепник.

Тут малий Юрко засміявся, батько ж продовжив свою розповідь:

– Добре. Та найперше треба вивести звідси жінок, дітей та Святі Дари з церкви, щоб їх не осквернили агаряни. Ану, баби, гайда по єдній до липи. І ви, панотче, ідіть. Візьміть дарохранительницю. Не забудьте нічого: ні Євангеліє, ні хреста, ні антимінса. Та ви й самі знаєте, – роздавав далі команди отаман…

Під старою липою був підземний хід. Саме тим ходом і мали зараз рятуватися жінки та діти, а чоловіки повинні прикрити їхній відступ.

Отаман витяг шаблю. Поруч були шляхтичі Ручка та Сметанка. Вони чекали на появу ворога, аби кинути йому на голову важке каміння. Ще далі на валу розмістилися Цмайло, Жигайло, Густ, Дашинич: виймали стріли із сагайдаків і клали на тятиви луків. Далі, біля воріт, пильнували зі списами в руках Вачинич, Гут, Колодчак, Мількович, Штокайло й Хапко. Самі ворота були густо підперті довгим кіллям.

– Алла! Алла! – хижо закричали татари й кинулися до валів. Вони перелізли дружно рів, приставили драбини та полізли на вал. Інші підбігли до брами і заходилися бити у неї важким стовбуром. У татар зразу ж таки полетіли стріли та каміння – перші трупи степовиків упали на землю. Татари й собі почали стріляти з луків.

Тулюк, Шумило та Васькович підіймали важкі дерев’яні колоди й кидали з валу просто нападникам на голови – і ті летіли із драбин у рів. Костик та Губ’як, а за ними Вовчко з Поливкою взялися за рогачі і почали скидати драбини геть.

Татари лізли вперто, незважаючи на трупи та поранених. Кілька з них таки видерлися на вал і намагалися перелізти палісад. Їх зустріли захисники шаблями, сокирами та келепами: били немилосердно та скидали назад у рів. Отаман бачив, як з другого боку орудували Бойко, Клімович, Смуж, Чіп, а правіше – Кіт, Бучак та Гречинич. Ще далі бився Попіль. Молотив ворога великою булавою, наче казковий Котигорошко.

Багатьох у тій атаці втратили нападники вбитими, а ще більше було поранених. Оборонці також не дорахувалися кількох своїх. Отаман оглянувся – жінки й діти вже встигли втекти підземним ходом, забираючи із собою церковні ікони та коругви. Останнім ішов панотець.

– Богу дякувати, – мовив сам до себе шляхтич і перехрестився.

Татари відійшли, щоби перепочити. А ще помолитися, бо саме настав час намазу.

– Це наша можливість: треба рятуватися, – сказав отаман. – Нової атаки не витримаємо: бусурмани рознесуть браму.

– А як же церква?

– Відбудуємо. Та коли тут загинемо, то не буде кому. Господи, прости.

Так швидко порадилися шляхтичі й пішли до підземного ходу.

Коли татари рознесли колодою браму і вдерлися досередини – не було вже нікого. Вони дивилися навкруги, не можучи нічого зрозуміти.

– Ці гяури із шайтаном знаються! – гаркнув татарський мурза.

– Вони обдурили нас! – крикнув котрийсь із беїв.

– Де наш ясир? Не могли ж вони полетіти, як птахи, чи, як миші, поховатися в землю!

– Втекли підземним ходом. Вони вже далеко, – сказав один старий татарин.

– Цю церкву треба спалити, аби уруси не могли більше тут сховатися, коли ми прийдемо наступного разу, – мурза підвів голову, розглядаючи церковну баню. – Схоже, хрест там посрібнений, а то й позолочений. Мустафо, ану вилізь, скинь той хрест додолу.

Один із татар закинув аркан і поліз на купол. Видершись на самий верх, він почав розхитувати хрест, аби завалити його.

Тим часом за цим дійством спостерігав один із кульчицьких господарів – це був старий Шелестович, твій, синку, пра-пра-якийсь там дідо. Він ледве встиг заховатися від татар на горищі своєї хати, коли ті раптово налетіли. На щастя, вітер поніс пожежу в інший бік – і хата нашого діда не згоріла. Шляхтич принишк там і тільки тепер наважився виглянути.

– Господи, Боже мій! Та що ж то робиться?! Ніхто ще такого не бачив, щоби гирявий бусурман валив хрест на нашій церкві! Господи Боже, скарай їх своєю десницею!

Дідо трохи розсунув снопи соломи на своїй стрісі, намацав лук, стрілу. Легко прицілився і вистрелив. Вітер підхопив стрілу й поніс просто до купола церкви.

Зазвичай із сотні таких далеких пострілів влучає один. Стріла просвистіла в повітрі і просто влучила татаринові у горло. Той захарчав, змахнув руками, як птах, і полетів униз.

Бусурмани охнули й відскочили. Мурза вихопив шаблю, своїми примруженими очима став оглядатися, звідки стріляли, однак нічого не міг побачити.

– Сам шайтан випустив ту стрілу! – гукнув один із ординців, його підтримали інші.

– Шайтан помагає урусам!

– Невірні собаки знову обдурили нас. Спалити їхню церкву!

– Стійте! – стримав ординців мурза. – Їхній Бог карає нас, то краще лишіть цю церкву у спокої. Їдьмо звідси.

Татарський чамбул залишив церкву і зупинився на майдані.

– Біда, повелителю, вода велика суне на нас! – раптом з одного кінця села до мурзи примчали татари.

– З іншого боку також усе затопило! – прибігли другі.

– Вода всюди, нема виходу! – гукали у розпачі треті, розмахуючи руками.

Мурза уважно оглянувся навколо. Дністер любив виливати у таку пору, після дощів. Він разом з потоком, який ішов південніше, та лісовими струмками перекрили татарам дорогу до відступу. Жовта вода широко розливалася долинами і взяла Кульчиці в щільне кільце. Татари не мали виходу.

– Ще воїни мого діда називали це село «Куль-чач-ке». Їх також отак покарала ця земля і ця вода. Моліть Аллаха, воїни мої, аби допоміг нам звідси вибратися живими!

Батько закінчив свою розповідь. Малий Юрко аж розцвів: батькові історії про козаків, Січ, Дике Поле й ординців надзвичайно були йому до вподоби. Зіскочивши з лави, він поцілував тата у руку, дякуючи за науку, а тоді заткнув за пояс дерев’яну шаблю і побіг гратися надвір…

Розділ І. Відень, 1683 рік

Двері відчинилися тихо – і він зайшов до кімнати. Марії не було. Юрій зняв із голови свій каптур і повішав його на гвіздку, прибитому до ґреґара. Сів за стіл і підпер голову руками. Навіть трохи зрадів, що зараз немає Марії: хотілося побути на самоті, переварити в собі усе, що сталося.

Сьогодні він ще раз ходив у ратушу, і йому знову дали відмову. Це вже втретє. У шляхтича почали опускатися руки: жар-птиця поволі віддалялася від нього, а він уже не міг за нею бігти, не міг підстрибнути так високо, аби впіймати.

Що ж сталося із бравим шляхтичем? Він був уже не той, що колись, ніби сили раптом полишили його. Невже у його сорок три старість почала підкрадатися? Ні, справа не в тому. Юрій Кульчицький-Шелестович іще чується при силі та при добрім здоров’ї. У всьому винна чужина-чужениця. Вона, ніби хитра мачуха, заохочує тебе до праці, до звершень, радіє із твоїх успіхів. Коли ж ти схибиш, не зможеш тягти свою лямку, вона тут же відвернеться від тебе. Це не мати, що захистить, пожаліє. Зла мачуха лише буде лаяти й сміятися, як сьогодні лаяли й сміялися в ратуші. Корч би їх злапав: його навіть не допустили до бургомістра! Натякнули, що в себе вдома ти шляхтич, ти людина, а тут, у Відні, ти – ніхто. Через їхню чергову відмову журба чорною гадюкою закрутилася біля серця Юрія, навіть яскраві весняні барви враз зблякли.

Удома, в рідних Кульчицях, не був уже з тисячу літ. Тільки мама сниться. А ще недавно батько прийшов уві сні: немов розповідає йому, малому, історію про їхнього пра-пра-якогось там діда, що застрелив степовика на куполі церкви. Дивно…

За роки свого бурлакування Юрій Кульчицький об’їздив чи не всю величезну Османську імперію, а також пів-Європи. Ким він тільки не був: і купцем, і перекладачем, і кур’єром, і моряком, і солдатом, та ще бозна-ким. Багато натерпівся, різного надивився. Може, досить, може, час уже повертатися додому?

Юрій намагався пригадати собі рідну домівку, село, церкву, але з кожним роком на чужині йому вдавалося це дедалі важче й важче. Чужениця засмоктала його до себе.

Кульчицький крутнув головою, аби відігнати від себе важкі думи, однак вони все лізли й лізли, ніби тяжкі снігові хмари.

– Усе лишу, а до хати мушу навідатися. Візьму Марію-Уршулю і махну, – вголос пообіцяв сам собі.

Ніби почувши, що чоловік думає про неї, Марія зайшла у кімнату.

– Ти вже вдома, милий мій?

– Вдома, – сухо відповів Юрій.

Вірна дружина відразу зрозуміла, що його вкотре спіткала невдача у ратуші, тому не розпитувала більше нічого. Юрій був голодний: пішов з хати іще з самого ранку, а надворі була вже обідня пора. Доки він сидів отак за столом і думав свою тяжку думу, Марія зготувала йому стиранку – улюблену українську страву, яку у Кульчицях готували по святах: подала її з молоком та свіжоспеченим хлібом.

Юрій мовчки поїв, і йому трохи відлягло від серця. Запах парного молока раптом нагадав дитинство, рідну хату, маму.

– Маріє, а давай поїдемо до Кульчиць, – раптом сказав Юрій.

Рід її також походив із Кульчиць, та зла доля і її закинула на чужину. Тут, у Відні, вони й знайшли одне одного.

– Ти ж знаєш, милий мій, я завше хотіла поїхати на Україну. Але чи час зараз? – Жінка приклала руку до свого живота, який поволі почав виглядати з-під фартушка.

– Твоя правда, нам треба думати про дитину, – погодився Юрій. – І та кав’ярня мені з голови не йде. Не можу заспокоїтися, доки не доможуся свого.

– А ти не поспішай, хороший мій. Вода камінь точить. Та й до бургомістра самому не достукатися: хтось мусить провести, замовити за тебе слово. От побачиш, у тебе все скоро вийде, матимеш свою кав’ярню.

Юрій підвівся, поцілував жінку в руку, тоді в солодкі уста, пригорнув до себе.

– Досить, досить тобі, Юрку, пестощів… Заходив пан Амбросій, шукав тебе, він може повернутися.

Настрій у Юрія відразу поліпшився – увесь світ уже не був таким чорним. Ось що значить мати справді вірну, люблячу жінку, яка розуміє тебе з півслова. Він ще раз обійняв дружину, поцілував.

Капітан Амбросій Франк був його давнім другом. Він навіть віддав окрему кімнату із кухнею у своєму домі для родини Кульчицьких, де вони й замешкали. Капітан був великим шанувальником кави, яку варив Кульчицький, і всіляко допомагав йому у відкритті першої у Відні кав’ярні. Саме із цим питанням Юрій носиться останнім часом та оббиває пороги усіх можливих міських урядів. Там з нього тільки сміються: вони ще не зрозуміли, що то є за напій – кава!

Тактика у пана Амбросія була дуже простою: він запрошував до себе своїх друзів, знайомих, а тоді кликав пана Юрія, аби той почастував їх кавою. Отак помаленьку, але впевнено, кава здобувала у Відні своїх прихильників, бо серед друзів капітана були люди впливові, які могли б закинути за пана Кульчицького слівце у ратуші.

Юрій здогадався, що зараз йому доведеться у капітана готувати каву для ще одного його товариша, тому заходився збирати своє начиння.

– Попий хоч на дорогу! – гукнула йому Марія.

– Нема часу, – відповів він, а тоді затягся носом, вловлюючи тонкий аромат. Марія підійшла до нього зі своєю філіжанкою. Жінка ніколи не пила каву гірку та чорну. Вона додавала собі до неї вершки та цукор.

– Так набагато смачніше, – відповіла вона на його німе запитання.

Він був із нею згідний: смак справді набагато приємніший, однак суть кави була в іншому – вона повинна додавати бадьорості, сили, відганяти сон.

– Справжні козаки п’ють тільки чорну каву, – підморгнув Юрій дружині і вийшов з кімнати.

Капітан мешкав у тому самому будинку, тільки вхід був з іншого боку. Жили вони у Леопольдштадті – передмісті Відня, заселеного переважно євреями та вихідцями з Балкан. Мешкало тут і чимало австріяків, як-от пан Амбросій. Ця дільниця була поза мурами міста, і від Відня її відділяв Донаоканал – один із рукавів Дунаю. Так і виходило, що Леопольдштадт лежить ніби на острові, поміж самим Дунаєм та його рукавом.

У світлиці Юрія зустріли схвальними вигуками.

– А от і наш кавовий майстер, – сказав гер Франк. – А ми вже зачекалися.

– Гер капітан так багато розказував про пана, що нам аж цікаво скуштувати того славного напою, – докинув один з гостей.

Усього в світлиці було четверо чоловіків без самого Юрія. Це був капітан, двоє його гостей, яких Юрій ще не знав, та давній товариш – Юрко Михайлович – серб.

– З радістю приготую для вас каву, аби ви могли збадьоритися й відчути цей неповторний смак, вдихнути аромат, – відповів Юрій і пішов до кухні.

– Дозволь, гер Кульчицький, піти з тобою та подивитися, як ти чаклуєш над тим напоєм, – зголосився один з гостей.

– Прошу, – погодився Юрій.

У грубі вже горіли дрова, тож Кульчицький просто порозсовував їх по кутах гачком – кава має варитися на малому вогні. Далі він поставив на блят залізний таз із піском усередині, чекав, доки пісок нагріється. За цей час помив руки, засипав дрібно розмелені кавові зерна у турку (він так називав посудину, в якій варив каву), залив холодною кип’яченою водою. Тут було рівно на дві філіжанки – для гостей пана капітана.

Пан Юрій пересовував турку з місця на місце по піску, доки кава поволі не зварилася. Гості із зачудуванням дивилися на всі ті чаклування. Тільки кава підходила до кипіння, почала підійматися своєю піною, як Юрій хвацько підхопив її і розлив у дві філіжанки. Божественний аромат тут же розлігся кімнатою, почав лоскотати ніздрі присутнім.

– О, God, який запах. Готуйте, пане Юрію, і мені чимшвидше філіжаночку, бо не витримаю – помру, – почав благати гер капітан.

Гості сіли просто тут, на кухні, за стіл. Вони із пересторогою спочатку вдихали аромат, вдивлялися, спробували пригубити, однак напій був дуже гарячий.

– Не бійтеся, мої друзі, – закликав Франк. – Сміливіше. Скуштуйте – і ви зараз же відчуєте, як по тілу вашому розіллється приємний потік, так ніби скуштували божественного нектару.

Гості зробили по кілька ковтків, увесь цей час Амбросій дивився на них, чекаючи їхнього «вердикту». Пан Юрій тим часом обернувся до кухоньки, готуючи нові порції.

– Дас іст гуд! – почав махати головою один з гостей, вони з капітаном посміхнулися один одному. Тоді увагу перевели на другого.

– А мені не дуже. Аромат – хороший, а от смак – ні до чого, гіркий дуже, – мовив другий гість.

– Смак можна пом’якшити, додавши цукру й молока. Моя дружина завжди так снідає, зробивши собі горня кави з цукром та молоком та взявши печиво чи рогалики, – сказав від плити Юрій. – Попивши зранку кави, будеш бадьорим цілий день. А ще таким гарячим напоєм можна зігрітися холодними осінніми чи зимовими вечорами.

Гість іще раз надпив, скривився:

– Як на мене, то є два види напоїв: одні – щоби втамувати спрагу, інші – щоби поліпшити собі настрій. Як на мене – то краще пиво чи вино.

Амбросій тут же заперечив:

– А ти, друже, не порівнюй. Це різні речі.

Він іще довго переконував свого товариша, вони говорили й пили каву. Нарешті, гість, якому напій спочатку не сподобався, мовив:

– Справді, відчуваю, що кава мене збадьорила. А ще присмак у роті залишається дуже добрий. Я радитиму своїм друзям, аби приходили до пана Юрія на каву.

Кульчицький і Франк посміхнулися один одному, підняли свої філіжанки й стукнулися легенько ними.

– Приготування кави ми бачили, а от із чого ті пахучі зерна зроблені?

– А це вже нехай буде моєю таємницею, моїм рецептом, – посміхнувся Кульчицький.

– Ви б, панове, закинули в ратуші слівце за нашого пана Юрія. Він пооббивав уже всі пороги, та ніяк не може добитися до бургомістра, аби дав йому ліцензію на відкриття першої кав’ярні тут у нас, у Леопольдштадті. Оце було би славно! Кожен бажаючий міг би собі зайти та випити кави! – вигукнув Франк.

Гості задумалися.

– Ми б могли, та тільки є одна річ, через яку зараз не дуже зручно підходити із цим до бургомістра чи цісаря. Річ у тім, що султан турецький Мухамед IV збирає військо, аби напасти на Відень. Він хоче пів-Європи поставити на коліна. Тому не думаю, аби цісар зараз згодився на відкриття турецької кав’ярні.

Це була погана новина.

– Може, іще все минеться, – махнув рукою Франк. – Чи ж тільки один раз у нас із турками доходило до ворожнечі?

– Дав би Бог, – зітхнули гості.

Запанувала тиша. Нараз один із гостей запитав Юрія:

– Ви, гер Кульчицький, прецінь не турок? Певно, серб, як і пан Михайлович?

– Ні, я з Галичини.

Гості не второпали:

– Поляк, чи що?

– Ні, русин.

Німці й далі не розуміли:

– Невже московіт?

Пан Юрій нахмурився:

– Ще чого бракувало.

– Він козак з України, – втрутився в розмову Юрко Михайлович, який досі переважно мовчав.

– Он воно що! – відразу зрозуміли присутні.

У той час про Україну знали добре всі держави Європи. То вже пізніше настануть важкі часи, коли славне ім’я України піде в забуття і її будуть плутати із Росією чи Польщею.

– Ja, ja, – закивав головою один з гостей. – Україну знають всі. І то здебільшого завдяки козакам. Вони стоять наче міцний щит, відгороджуючи Європу від мусульманського світу. Кращих воїнів проти турків не знайти. Було б дуже добре, якби козаки виступили в союзі з нами проти османів, якщо все-таки дійде до війни.

– Я щоденно молюся за Україну і прошу Господа, аби зглянувся на народ мій, захистив мою землю. Та поки що просвітку не видно: і татари з турками, і поляки, і москалі тиснуть зі всіх боків, не даючи козакам розправити крила, – сумно сказав Кульчицький.

Вони ще бесідували якийсь час, а тоді почали розходитися, залишившись із добрими враженнями від гостини.

Розділ ІІ. Серпень 1683 року

Страхи віденців не були марними: турки таки прийшли під стіни їхньої столиці. Надії на те, що все минеться, що прийдуть союзні війська і не допустять до міста полчища Магометові, не справдилися. Цісар зі своїм двором покинув столицю, залишивши її на кількатисячне військо графа Штаргемберга. Відень тримав оборону від 14 липня вже майже цілий місяць.

Із самого початку турки взяли місто у щільне кільце, зайнявши передмістя. Леопольдштадт протримався три доби. 17 липня вночі турки таки вдерлися туди, відрізавши Відень від Дунаю.

Почалася облога. Мусульмани не змогли здобути самого міста: мури були надто високі, та й оборонці добре огризалися. Великий візир Кара-Мустафа, що очолював майже двохсоттисячне турецьке військо, вирішив перемогти віденців голодом, хворобами, безкінечним бомбардуванням.

У Відні зібралися тисячі людей зі всіх околиць, що шукали тут захисту від ворогів. Із кожним днем ситуація в місті ставала дедалі гіршою. Свої чорні, лиховісні пазурі почала запускати пошесть червінки та голод. Люди слабли й гинули; місто горіло. Поволі згасала надія на порятунок.

Незважаючи на все, Відень тримався. Граф Штаргемберг намовляв людей не здаватися, не вірити туркам. Він навіть видав прокламацію, де нагадав віденцям про подвиг їхніх прадідів. Тоді, у 1529 році, місто успішно відбилося від полчищ турецького султана Сулеймана. Граф обіцяв, що скоро прийде підмога, а сам посилав одного за одним посланців до цісаря, проте жодному з них не вдалося дійти: турки всіх ловили й нещадно карали на очах у оборонців.

У повітрі пахло страхом, пригніченням, однак іще не безнадією. Мешканці з дня на день чекали повернення цісаря разом із польським королем, однак дні минали, а підкріплення все не було.

Юрій по сорочці одягнув легку кольчугу: не захистить від кулі чи стріли, зате від неприємного порізу кинджалом чи ятаганом буде саме враз. Поверх накинув простору свитку, підперезався туго поясом. У шароварах і тій свитці був більше схожий на турка, ніж на європейця. Одягався зручно, аби в бою одяг не сковував рухів. Зі зброї узяв рушницю, два пістолі, шаблю та кривий турецький кинджал.

Саме світало. Літо цього року видалося спекотне. Кульчицький ішов до валів, вдихаючи свіже ранкове повітря. Небо було чисте й безкрає, таке лагідне, привітне, тихе. Сонце, що вставало, дивилося навколо примруженими очима. Ранкова свіжість відступала від його теплого погляду і ховалася у повноводий Дунай. Дарма було сподіватися хоч на маленьку хмаринку, що заступить сьогодні землю від палючих променів: від спеки не можна буде сховатися навіть у затінку; день справді буде жарким.

Юрій на мурі швидко відшукав очима Франка та Михайловича й пішов просто до них. Зверху кинув оком на турецький табір: кара Божа. Ніби хмара, що мала б сидіти на небі та затуляти гаряче сонце, раптом впала на землю перед міськими стінами. Всюди, куди не кинь оком на північ чи на захід, – турецькі намети. Нема їм ні початку, ні кінця-краю. І тільки зі сходу широко розливався Дунай, і то його заполонили турецькі баржі із провіантом для армії. Мухамед IV зібрав цю силу із цілої землі своєї неосяжної, кинув правовірних проти християн, аби показати свою безмежну могутність. Вів це страшне військо під зеленим прапором пророка великий візир Кара-Мустафа.

Юрко достоту не знав, яка кішка перебігла поміж німцями і турками: одні говорили, що то французи намовили султана, інші твердили, що це через поляків. У султана давня війна з Ляхистаном, а цісар і польський король – союзники, тому турки найперше вирішили вдарити на Відень. Треті вбачали у цьому поході інтриги угорців. Чи так чи сяк, а Мухамед вирішив покласти свою велику руку на Східну Європу і не спинявся ні перед чим.

Юрій же був упевнений, що самий ласий шматок, який хоче відірвати від Ляхистану падишах, – це Україна. Або хоч частина її. Недарма минулими роками турки тричі ходили під Чигирин, але тричі козаки з московськими ратниками давали їм відсіч. Тепер султан вирішив зайти з іншого боку.

Кульчицький привітався і став на мурі поруч зі своїми товаришами. Запала мовчанка: якусь хвилю трійця друзів спостерігала за ворогом. Нарешті мовив капітан:

– Судячи із переміщення військ, турки сьогодні вдарять на нас.

На це йому ніхто не відповів, натомість запитав Кульчицький:

– Що чути про союзників?

– Збираються. Штаргемберг каже, що вони вже на підході, що король польський чекає тільки на козаків.

– Аби хоч встигнули.

Франк пішов муром, усе оглядав, перевіряв гармати. Кульчицький з Михайловичем лишилися тут разом з іншими ополченцями: це були переважно прості міщани, яких турецька загроза змусила відкласти свої справи і взятися за зброю. Їх згуртував навколо себе гер капітан, аби захистити місто, а Кульчицький з Михайловичем були одні з перших, хто підтримав його.

Трохи далі стояли рейтари із рушницями та палашами, одягнені у залізні шоломи і нагрудники, а ще далі – піхота: граф Штаргемберг кинув усі можливі сили на захист цих мурів.

У турецькому війську був поки що спокій, тож і оборонці собі балакали, сподіваючись, що сьогодні вороги на штурм так і не підуть.

– З ким доводиться разом битися. Краще б без них, бо тільки будуть під ногами крутитися, – почув раптом Кульчицький збоку і зрозумів, що це стосується його та товаришів з ополчення. Оглянувся – на нього дивився мордатий рейтар. Не відповів нічого: не час. Навіть спробував зрозуміти солдатів: був більше схожий на турка, ніж на християнина, зі своєю шаблею та шароварами. Нічого не поробиш, бій зараз усе розсудить.

Раптом по турецькому таборі пролунав голосний крик. Він повторився ще раз, потім ще.

– Видно, кухар скликає турків на снідання, – гукнув той самий рейтар, кепкуючи.

– Це муедзин. Він кличе правовірних на молитву, – заперечив йому Кульчицький. Юрія раптом роздратувало таке невігластво і безпечність рейтарів перед боєм.

– Що це? – запитав один із рестораторів-ополченців, який Кульчицького добре знав.

– Цей заклик називається «азан», чуєте: він, наче пісня, співучий. У ньому йдеться про те, що нема на світі бога, крім Аллаха, а Мухамед – його пророк. Ще він закликає, аби мусульмани зараз збиралися до молитви.

Із валів було видно, як всі у турецькому таборі повернулися обличчями на схід, до Мекки, й почали молитися.

– Кляті дикуни! – гукнув рейтар. – Дивуюся, чому ми ще досі не розігнали цю орду.

– Бо вони сильні воїни. У них – джихад. Кожен із цих людей буде битися не на життя, а на смерть, аби сьогодні ще попасти у рай. Нам, панове, також не завадило б помолитися.

Найбільше Кульчицький боявся, що той жартівливий дух перейде від двох мордатих рейтарів до інших. Вкрай небезпечно було сьогодні недооцінити турецьку силу.

– Із твоїх слів виходить, що нам краще відразу полягати в могили чи здатися цим дикунам! – розізлився рейтар. – Он яка їх сила, а ще вони такі відважні воїни! На що нам сподіватися, як перемогти таку армію?

Юрій відчув, що зараз усі дивляться на нього. Мовив:

– Ця армія не така вже й сильна. Ми, козаки, не раз били турків – і ви знаєте про це, панове. Їхня велич – це їхня сила і слабкість одночасно. Коли турків бити не в лоб, а з флангів, з тилу, атакувати блискавично, то паніка пошириться у тому велетенському тілі і жоден полководець не зможе навести у такій армії лад. А військо без ладу – це не армія, а стадо баранів. Я чув, що із союзними військами ідуть мої земляки – козаки з України. Ось побачите, як скоро турки почнуть тікати звідси! Нам головне – протриматися ще кілька днів, тиждень.

Ці слова збадьорили присутніх ополченців. Вони загукали, засміялися, дехто дружньо плескав Кульчицького по плечах.

– Як добре, що між нами є козак. Тепер ми точно не пропадемо!

Відразу після молитви турки почали обстріл. Ядра їхні зі страшним стогоном врізалися в мур, трощили його, перелітали всередину і тут страшно розривалися. Віденці відповіли пострілами зі своїх гармат. Бомбардування тривало десь годину, а тоді корпус яничарів пішов на штурм. Турки несли із собою драбини та снопи очерету, аби закидати ним фортифікаційні рови. Оборонці зустріли їх картеччю та мушкетною стрільбою. Турки густо падали, гарматні ядра робили у їхніх лавах величезні борозни, однак на місце загиблих ставали все нові й нові яничари – і та безмежна лава невпинно просувалася до валу.

Від порохового диму, вибухів усе навкруги стало у чорному тумані. Гуркіт був такий, що не було чути ні криків командирів, ні навіть власних думок. Турецькі ядра розривалися на самому мурі недалеко від Юрія, забираючи життя відважних оборонців. Ще й незносна спека душила за горло.

Коли турки підійшли до рова й швидко закидали його снопами, обстріл припинився. Яничари приставили драбини й пішли на штурм. Рушниця та пістолі Юрія нагрілися від безперервної стрільби, та Кульчицький посилав туркам порції свинцю одну за одною. Він не відчував утоми та спраги, повністю зосередившись на веденні бою. Інші ополченці дивилися на нього й собі билися сміливо та вміло.

А тим часом турки видерлися на мури – зав’язався бій. Яничари в січу йшли справді мов на свято своєї душі і вмирали так легко, що аж страх наганяли на віденців. Замість загиблих нові яничари лізли на мур, немов ворожі кулі для них – просто мухи.

Австрійці спихали яничарів із валу назад у рів, закидали їх гранатами та камінням, лили зверху окріп та смолу. Рів був уже повністю завалений турецькими трупами, а вони все лізли й лізли.

Юрій застрелив із пістоля одного турка, що закріпився на мурі. Михайлович допоміг йому – і вони удвох великим рогачем зсунули важку турецьку драбину, так що вона з гуркотом упала вниз. Тут же над головою просвистіли кулі. Товариші пригнулися, швидко стали набивати рушниці та пістолі.

– Ми так довго не витримаємо, – сапаючи сказав Михайлович. – Вони пруть і пруть, ніби заворожені.

– Терпи, козаче: їм скоро набридне, не такі вони й страшні.

Рушниці були набиті. Товариші стали на повний зріст і пальнули просто в груди черговим туркам, що показалися на мурі.

І тут пролунав вибух, аж заклало вуха й сколихнулася земля. Чорний дим, перемішаний з пилюкою, величезним стовпом повалив у небо – туркам вдалося закласти під мури міну, вони підірвали частину фортеці. Яничари зараз же поперли напролом.

– Тримайся тут, Юрку! – гукнув Кульчицький Михайловичу, а сам побіг до пролому. Він краєм ока вгледів Франка, що сам один колов шпагою яничарів на всі боки. Двоє рейтарів, що перед тим насміхалися з оборонців, були затиснені до валу і гарячково відбивалися палашами. Турки кремсали їх ятаганами, і тільки шоломи та залізні нагрудники рятували поки що життя цим двом: їм приходила остання хвилина.

Кульчицький налетів, як коршак. Ногою він ударив одного з яничарів – і той полетів на своїх друзів, збивши їх у купу.

– Слава-а-а! – дико заволав Кульчицький, кинувшись зі своєю шаблею на спантеличених турків.

– А-а-а! – слідом крикнули рейтари, а далі і всі оборонці, горлаючи, кинулися у контратаку.

Побачивши такий відчайдушний опір, турки спинилися, а оборонці, навпаки, стали тиснути на них, аби зайняти втрачені позиції.

Бій ішов не на життя, а на смерть. Яничари рвалися у пролом із дикими криками, закликаючи на допомогу Аллаха. Оборонці відбивалися люто, захищаючи грудьми свої родини й домівки.

Аж тут прибігла поміч: кілька підрозділів піхоти прийшли на допомогу оборонцям, а вів їх сам граф Штаргемберг. Він гукав серед бою, розмахував своєю шпагою, не боячись схопити кулю. Окрилені його появою оборонці почали битися ще сміливіше і зовсім скинули турків із муру, а тоді ще й почали бити по них із рушниць.

І раптом зламалася турецька сила. Яничари не могли сподіватися такого шаленого опору, щось ніби враз переламалося у їхній лаві, й вони почали безладно відступати. Навколо лежала незліченна кількість яничарських трупів. Дикий радісний крик почувся на мурі. Зараз же сяк-так залатали пролом, зроблений міною. Сьогодні перемога була за віденцями, хоча у тому бою вони втратили п’ятдесят чоловіків убитими, серед яких троє офіцерів.

Юрій повертався додому після бою, аби хоч кілька хвилин відпочити. Він ледве волочив ноги – цілу добу йому доводилося товктися на мурах, битися з яничарами, допомагати гармашам, підносячи їм ядра та порох. А ще Юрій латав пробоїни в мурі від турецьких ядер, тягав побитих та поранених. І так уже цілий місять. Він недоїдав, валився від утоми, і тільки козацька завзятість додавала йому сили і вселяла надію.

Марія жила в домі одного із друзів гера Франка: Кульчицьким там виділили невеличку комірчину. Жінка була при надії – і Юрій хвилювався за неї набагато більше, ніж за самого себе.

Він тихо переступив поріг, прислухався, оглянувся, аби не розбудити дружину.

Марія не лежала на ліжку – постелила собі на підлозі.

– Мені так зручніше, – пояснила, побачивши чоловіка. Схоже, чекала на нього. – Люблю на твердому спати, а ще тут не так душно.

Юрій відчув, що насправді вона боїться турецьких ядер, хоч і не говорить про це. Її аж трусило від страху та хвилювання. Це може недобре відбитися на дитині. Юрко приліг поруч із нею, поклав їй руку на живіт. Від цього дотику вона перестала труситися, страх перейшов.

– Ну як там наш малюк, копав сьогодні?

– Ще й як. Тільки це буде не малюк, я малючка. Я дуже пострашніла на лиці – це наша доця взяла від мене мою красу.

– Ну що ти, маленька. Ти є найгарніша у світі, а у нас обов’язково народиться син, аби продовжити наш славний шляхетський рід Шелестовичів-Кульчицьких.

Він ще довго говорив до неї, доки жінка заспокоїлася остаточно, а сам Юрій відчув, що страшна втома накриває його ковдрою, – він засинав, притулившись до теплого жіночого тіла.

– Ти ж не їв нічого, Юрку. Так і зовсім із сил упадеш, – сказала Марія.

– Ну що ти, як же не їв. Нам сьогодні видавали на мурах пайки, – збрехав Кульчицький. Він знав, що дружина недоїдає, тримаючи сухарі для нього. Він може обійтися, а от вона… Їй треба більше, має зараз їсти за двох.

Вони тільки-тільки задрімали, як пішли нові бомбардування міста. Турки обстрілювали Відень, намагаючись розвалити його оборонний мур, або стріляли всередину, щоби побити якнайбільше віденців та спричинити пожежі. Одне з таких ядер упало зі страшним тріском на сусідній будинок. Пролунав вибух. Марія здригнулася, скрикнула. Юрій обійняв її, затуливши її голову, сам же краєм ока виглянув через віконце. Сусідній будинок пилав.

– Ставай, миленька, нам треба виходити звідси: пожежа може перекинутися.

Він допоміг дружині підвестися, вони вийшли надвір, і він провів її до льоху – це був схронок від бомбардувань для жінок і дітей. Ядра то тут, то там падали на місто, спричиняючи смерть та руйнування. Всюди чувся плач і лемент, пожежа розгорялася.

– Посидь тут.

– А ти ж куди? – Марія не хотіла відпускати його руку, міцно затиснувши у своїй долоні.

– Треба загасити пожежу, бо згорить так ціле місто. Сиди в льосі й нікуди не потикайся, – наказав Юрій, а сам побіг.

Віденці вже гасили пожежу приготованою заздалегідь водою й піском. Юрій зараз же кинувся помагати, позбігалися й інші. Пожежа лютувала страшна, однак оборонці відважно стали проти неї – і вона таки покорилася людині.

Кульчицький стояв увесь чорний від сажі, втоми та безнадії. Він дивився навкруги – люди були пригнічені, діти блискали голодними очима, висовуючи свої голівки із криївок. Крик і жіночий лемент затих, проте на його місце в душу залізла якась порожнеча зневіри.

До нього підійшов Михайлович, що також був тут.

– Давай закуримо, пане козаче. Як ви там у себе кажете: «Кинемо лихо до землі»?

– Ні, слід казати: «Вдаримо лихом об землю», – виправив його Кульчицький.

Серб насипав йому тютюну, вони смачно закурили.

– Ти, пане Кульчицький, щось не дуже добре виглядаєш, – спробував по-своєму підбадьорити товариша Михайлович.

– Харчі закінчуються. Люди вже починають ловити котів, мишей та собак, – відповів Юрій.

– Чую, чую. Гадав, що то турки знову почали обстріл, а то так гуде твоє голодне черево.

Кульчицький продовжував говорити, ніби не чуючи розрад товариша:

– А ще червінка по людях розходиться. Я бачив, як сьогодні вивезли кілька возів із трупами, а заражених уже скільки.

Серб укотре видихнув дим з легенів, поглянув на Юрія, блиснувши своїми темними, як балканська ніч, очима. Тоді витяг з кишені сухаря й віддав Юрію.

– Пані Марія не повинна голодувати. Від червінки тобі нічим не зараджу, а от харчів добути зможемо. Тут недалеко, за муром, стоять вози турецькі. Треба прокрастися й набрати борошна.

– Можна. Тільки це не допоможе, – відповів Кульчицький. – Не зможу їсти, бачачи, що діти голодують. – Він кинув головою у бік сухоребрих малих, що остаточно вже повилазили зі своїх схованок та обережно розглядали попелище. Навіть не вкусивши сухаря, він віддав його одному малюку. – До того ж люди готові здатися туркам. Я відчуваю це.

Михайлович знову пихнув димом:

– Кажи, брате, що надумав. Бачу я, крутиться якась шалена думка у твоїй козацькій голові.

– Крутиться, і то вже кілька днів. Треба прориватися до союзників, дати їм знак із міста, закликати на поміч.

– Та вже ходили. Он де стирчать на тиках голови цих ходаків.

Кульчицький нахмурився:

– Моя, брате, козацька голова нехай поки що стирчить на шиї. Я не збираюся крастися, а перевдягнуся за турка й відкрито піду через табір. Підеш зі мною?

Михайлович поглянув на нього:

– Всі козаки такі божевільні, чи тільки ти один?

– Є на Січі хлопці іще крутіше зварені. Колись тебе відведу туди, сам подивишся. То ти зі мною, чи як?

– А що, піду. Як кажуть козаки: «Два рази не помреш».

– Та ні, брате, слід говорити: «Двічі не вмирати»! Так справжні козаки говорять. А тепер іди та знайди нашого пана Амбросія, нехай заведе нас до Штаргемберга. Я ж піду поки до Марії.

Розділ ІІІ. Серпень 1683 року

– У першу чергу я хочу, аби ви особисто заопікувалися моєю дружиною. Вона при надії, тому за нею потрібен догляд. Прошу, аби ви гарантували її безпеку.

Пан Юрій стояв перед графом Штаргембергом і висував свої умови.

– Якщо треба, то вона буде жити у моєму домі, їй тут буде безпечно і затишно, запевняю пана. Ще чого хочете, гер Кульчицький?

– Більше нічого. Що для мене у світі найголовніше – я сказав.

Граф був мужнім старим солдатом. Слово графа було твердішим за камінь, а норов суворішим навіть за його блакитні німецькі очі.

– Похвально. Добре, що є між нами такі люди: отже, справа наша не така вже й кепська. Обіцяю вам, що в будь-якому разі місто про вас ніколи не забуде.

– Для мене буде великою честю прислужитися Відню. А тепер прошу відпустити: якраз збираються хмари, згущаються сутінки. На зливу. У тих сутінках ми зможемо пробратися в турецький табір, а вже далі, як Господь нам допоможе, дамо собі раду. – Кульчицький мав уже свій план.

– Мусите бути пильними: важливі листи понесете. Недобре буде, якщо попадуть у руки туркам.

Цього разу відповів серб:

– Козаки кажуть: «Темна ніч – це друга козацька матір», вона нас заховає.

Штаргемберг ще раз, оцінюючи, поглянув на Кульчицького і Михайловича й подумав собі, що ці двоє знають, що роблять. Він махнув рукою, показуючи на заздалегідь приготований турецький одяг.

– Це шати турецького купця та його слуги. Хто ким буде – обирайте самі. У ковнірі зашиті листи до цісаря та Карла Лотаринзького. Та більше, ніж оцим листам, вони повірять вашому слову. Просіть їх, благайте, погрожуйте, хоч на голову станьте, але змусьте їх вдарити на турків. Кажіть, що столиця цісарська вже довго не втримається.

Він це повторював уже не раз. Два Юрії і так зрозуміли свою місію, знали, що мають казати, коли стануть перед цісарські очі.

– Авжеж, знаємо, що говорити. Найперше, ми їх будемо батькувати. Щойно зайдемо у цісарське шатро, відразу батьком і накриємо. А потім і цісарську матір згадати треба. Тоді вони, може, й підуть на поміч Відню, а не будуть телитися. Без батька і матері їхньої тут ніяк.

На щастя, ті слова Михайлович сказав, коли вони вже вийшли із графських покоїв: від гарячого балканця можна було сподіватися всього.

– Припни язика, все-таки про вінценосних осіб говориш. І перестань перекручувати козацькі приповідки.

– А я більше не перекручую.

– Ні, перекручуєш. Ти казав біля графа, що ніч – це друга козацька матір. А слід говорити просто: «Ніч – козацька мати». Я буду купцем, а ти – слугою.

– Чого це я – слугою?

– Бо мені більше пасує бути купцем, і по-турецьки я балакаю краще. Тому мовчи і вдягайся за слугу, брате мій, козаче сербський.

Графські ад’ютанти із подивом дивилися на двох «козаків», не розуміючи, чи вони справді лаються, чи так собі жартують. Ці ад’ютанти провели їх аж до брами при Шоттентораж.

– Ну, з Богом, – два Юрії перехрестилися й пішли крізь ледь прочинену браму в чорну ніч. Їх іще провели поглядом, аж доки дві постаті не зникли в темряві. Тоді ад’ютанти веліли вартовим зачинити браму щільно, особисто перевірили всі засови…

Тим часом хмари вже так густо затулили небо, що воно стало набагато важче й нависло над самою землею. Повний місяць, як не намагався вирватися з-під пухової ковдри хмар, не міг ніяк. Зірки також погасли.

Двоє розвідників принишкли і почали розглядатися. Потрібен був якийсь час, аби очі звикли до такої густої темряви.

– Темно, хоч в око стрель, – сказав Михайлович чергову свою козацьку приповідку. – Тепер я правильно сказав?

– Правильно. Дивися: он там горбок Шотенгігель. Біля нього постійно крутиться турецька сторожа. Треба її тихо оминути і пролізти до Верінгерштрасе. Там уже турецький табір, – сказав Кульчицький. – По нічному таборі блукати небезпечно: турки можуть щось запідозрити. Дочекаємося там світанку й підемо тоді далі.

– Добре. Іди, пане Юрію, вперед, а я – за тобою.

Раптом десь удалині почало гуркотіти в небі, ніби стрельнула якась небесна гармата. Два відчайдухи крадькома, пригнувшись ледь не до самої землі, почали скрадатися до горбка. Часом, почувши хоч найменший звук, вони падали на землю, прислухалися, розглядалися. Густа темінь їм служила добру службу.

Тим часом блискавки стріляли все ближче, грім гуркотів усе загрозливіше. Двом друзям доводилося все частіше прихилятися до землі, аби туруцькі вартові не побачили їх при світлі, що розкидувала навсібіч блискавиця. Ближче до горбка, аби не ризикувати, вони припали до землі й полізли, ніби два вужі.

Здійнявся вітер. Дмухав сильно, ніби хотів збити з ніг або хоч здерти шапку з голови. Блискавка знову, наче турецький ятаган, розсікла небо, загриміло, ринув дощ. Він лив так рясно, що грубі краплі заливали очі, вода ніби стіною стояла перед подорожніми. Витоптані за час облоги луки перетворилися на болото, трава стала слизькою; вогні враз згасли в турецькому таборі.

Кульчицький був упевнений, що вартові турки поховалися від такої страшної зливи. Юрій тільки просив Бога, аби зараз не напоротися просто на них – за кілька кроків перед собою уже нічого не було видно. Вони повзли, повзли і повзли, пригнувшись до землі та марно розглядаючись. Тут Михайлович торкнувся Юрієвого плеча.

– Стій, пане козаче, здається, ми вже в таборі. Поглянь: це ж вершки наметів стоять зовсім поруч.

Кульчицький примружив очі, напружив зір, як тільки міг.

– Справді, ми вже у таборі. Треба знайти якесь захисне місце і сховатися від бурі.

Михайлович побачив віз. Вони полізли туди, заховалися під тим возом і принишкли.

Село Кульчиці, Галичина, Україна. Рік 1658-й

Це було більше як двадцять літ до того. Тоді Юрій був іще молодим парубком і навіть уявити собі не міг, як доля-жартівниця покидає ним по світах. Навіть у молодецьких снах до нього не приходили ні теплий Істанбул, ні суворий Відень, ані гордий Бєлград. Хоча десь у своїй душі Юрій розумів, що у батьківській хаті йому не всидіти, шо він народився на цей світ не для того, аби обробляти батьківські лани і доглядати худобу та коней. Широкий світ завжди манив його набагато більше, ніж будні дні збіднілого українського шляхтича…

Стояла сніжна зима, тиснув мороз і, на щастя, притих вітер – не так мерзлося. За час мандрівки задубів у ноги від незручного сидіння в санях, і той холод розлазився по всьому тілу. Не помагав навіть новий кожух. Старший шляхтич, котрий став супутником Юрія у цій дорозі, безперервно цмокав на коні, легко хлискав їх батогом, підганяючи. Не дивно, що так поспішав: сьогодні кожному хотілося заскочити з морозу в теплу хату і виглядати першу зірку, що зійде на небі: наближався Святвечір.

Юрко повертався зі Львова додому, думаючи, що назавжди. Скільки ж то років він вчився у тому Львові?! І добре вчився! Так добре, що його тут же взяли на службу: Кульчицький пропрацював успішно у різних міських урядах, йому пророкували добру кар’єру, але молодий пан Юрій не захотів, не зміг. Шкода й говорити.

На щастя, у Львові зустрів знайомого шляхтича Бандрівського із сусіднього Городища, і той згодився відвезти його до Кульчиць.

– Вйо, вйо, соколики! – все гукав до своїх мишастих коників погонич, і «соколики» весело бігли втоптаним снігом битого шляху.

Бандрівський усе зирив навсібіч, аби не зустріти по дорозі сіроманців. Шляхтич був кремезний, суворий. Увесь їхній рід славився як добрі господарі та відважні воїни, люди побожні та високовчені.

– Як там ваша кузня? – запитав дорогою Кульчицький.

– Та… Майже не заглядаю.

– Що, повішали молота і кліщі на гвіздок?

– Молот повішав, а кліщі… Розумієш, до мене зараз більше звертаються не так з реманентом та підковами, а більше з хворими зубами.

– Ого… Що лікуєте?

– Можу й полікувати… Травами… Та коли геть погано, то беру свої ковальські кліщі, раз – і нема зуба.

Юрія мимоволі струсило – і не тільки від холоду. Хоча шляхтичу й не личить боятися, але згадка про хворі зуби нагнала на Юрія неприємні відчуття.

– А ти додому надовго, чи як? – запитав Бандрівський.

Юрко і сам не знав, що зараз відповісти.

– Дасть Бог – побачимо.

– Приїздіть із батьком до нас на свята – ми з Марією будемо раді вас вітати. Ти пам’ятаєш мою Марію?

Юрій відразу здогадався, до чого ця розмова: коли вони ще були дітьми, батьки вже намагалися домовитися між собою про майбутній шлюб: земля до землі, поле до поля…

– Коли я їхав до Львова, вона ще була малою…

– Ого. Виросла. Відколи її мати померла, всю роботу на себе взяла. Вогонь, а не дівка! Побачиш…

Від самого Львова уздовж дороги тягнувся ліс. Коли ж проїхали Рудки, то він ніби став ще густішим, загрозливо наступав з обох боків на шлях. Подеколи складалося таке враження, ніби от-от дерева вийдуть на дорогу і повністю перекриють шлях подорожнім, оточать їх з усіх боків. Гучний хід коників, вйокання шляхтича, шуркотіння саней голосною луною відбивалося поміж лісових дерев, і його далеко було чути у морозному повітрі.

Земля Самбірська була давня, княжа. Споконвіку тут жили русини: відвойовували від лісу свої лани, сіяли хліб, пасли худобу. Вони ловили рибу у повноводому Дністрі, плели із червоної лози «самбірки» кошики, коші, полукішки, будували церкви. А ще вони боронили свою Вітчизну. Не один ківш лиха довелося випити цим людям: то татари попалять села, то холера покосить, то Дністер вийде з берегів та позатоплює людські хати й урожай. Тільки вперті бойки знов і знов бралися до роботи, відбудовували вкотре своє життя на цій Богом даній землі. І цю землю пан Юрій відчував, дихав нею і ніколи цього запаху забути не зможе, куди б не закинула його доля.

У своїй задумі Юрій незчувся, як опинився у Кульчицях. Шляхтич хотів підвезти до самої хати, однак Юрій відмовився – далі сам: не смів більше затримувати чоловіка на Святвечір.

– Дякую, пане Михайле, чим можу віддячити?

– Образити мене хочеш, пане Юрку? Нічого від тебе не візьму. Вітай батька, нехай на післязавтра готує сани та добре всипе коням вівса.

– А що буде?

– Як що – до Самбора шляхта їде! – Бандрівський знову вйокнув на коней і вже темною дорогою потрюхикав у бік Городища.

Юрій провів його очима, а тоді рушив дорогою вгору, намагаючись іти швидким кроком: треба було розрухати затерплі ноги, розігнати по них кров. Пройшовши кілька кроків, він побачив рідну церкву мучеників Флора і Лавра. Вона була огороджена валом – не один татарський набіг пересиділи тут кульчичани, захищаючи від хижих кочовиків своє життя та свою святиню. Старші люди говорили, що сам Сагайдачний одного разу, повертаючись на Січ із Варшави, звернув у рідне село і разом зі своїми козаками та місцевою шляхтою насипали нові вали навколо церковці. Також він пригадав, як його вперше сюди привела мати.

Тепер у церкві не правиться: опечатана. Пролилася у ній кров місцевого панотця Кульчицького – Ручки, який захищав святиню від нападу латинян. Самбірські поляки за підтримки гусарського полку вирішили перевести церкву в уніатство. Тільки от кульчани завжди міцно трималися своєї віри батьківської і не забажали віддавати уніатам свого храму. У запалі сутички один гусар зарубав священика просто перед престолом, однак і це не допомогло – Кульчиці латинянам не скорилися. Навпаки, своїми силами в селі збудували ще дві православні церкви, показуючи свою відданість благочестивій вірі та старим українським традиціям.

Юрій скинув шапку, перехрестився й уклонився старій церкві. Обов’язково ще настане той день, коли віряни зійдуться до неї на святу літургію.

Юрій підійшов до джерела, що било біля церкви, напився із нього цілющої води, обмив лице.

Минувши церкву і цвинтар, він рушив далі. Ця частина села звалася Кульчиці – Рустикальні, або Королівське. Тут жили хлопи. Шляхта мешкала вище, на Горському та на середині, на майдані села, або, як ще казали, на Пляцу.

Вулицею Юрій вийшов на Пляц, поминувши церкву Воздвиження Чесного Хреста, а тут уже побачив рідну хату.

Розділ ІV

На Святвечірньому небі зійшла вже не одна зірка. Висипалися вони цілими плеядами: посміхалися людям, вінчуючи радістю та веселістю. У хаті вже, напевно, вечеряють. Он через віконце видно вогник свічки на столі.

Рипаючи по снігу чобітьми, Юрій ішов до дверей. Якраз переступив перелаз, а вони раптом відчинилися і з них вийшла мати.

– Юрцю, синочку, ти приїхав! – сплеснула вона руками і кинулася до сина в обійми.

За всі ті роки в хаті нічого не змінилося, навіть та сама підкова була прибита до порога. Сіни, завішані різним маминим приладдям: терлиці, прялки, мотовила… У кутку стояли жорна і ступа. Юрій мимоволі задивився, стоячи на порозі: ніби ніколи й не покидав рідної хати.

– Ну, що ж ти став, сину, заходь до хати. Заходь!

Двері ліворуч вели в комору. Там, крім батькових інструментів, тримали зерно в плетінках, а ще у трьох куфрах лежало полотно сестрам на придане. Юрій повернув праворуч і, відчинивши двері, зайшов до світлиці.

Тут світився каганець, освітлюючи хату. Батько та швагри сиділи під головною стіною, що була вся обвішана іконами. Молодші брати розмістилися на бамбетлі. Сестри поралися біля печі, носили із мисника тарелі й полумиски.

– Христос рождається, – тихо привітався Юрій.

Усі раптом застигли, дивлячись на дивного гостя. За якусь мить батько видихнув:

– Сину?!

– Юрку! – зірвалися із бамбетля брати.

– Юрчику! – кинулися в обійми сестри.

Родина саме збиралася за святвечірнім столом, так що Юрко нагодився саме вчасно. Його зустріли радісно, як найдорожчого гостя. Брати й сестри обіймали, цілували, зняли шапку, кожух, запросили до столу. Далі привітався із татом, потиснув його завжди теплу, широку долоню, обійнялися.

– Добре, сину, що приїхав. Мама цілий день тебе виглядала, ніби чула. Ух, як змужнів, добрий шляхтич! Козак! Тепер ми уже всі зібралися, тож сідаймо до столу, дорогá родино.

Батько вніс до хати околіт житньої соломи – «бабу», а з вівса в’язаний сніп – «діда», «дідуха». А ще невеликий оберемок сіна – «сінце». Сказав:

– Помагай, Біг, на щасті, на здоров’ї на той Святий вечір.

– Бодай здоров, бодай здоров, бодай здоров, – відповіла мама.

«Бабу» розстелили на долівці – діти почали лазити по ній і шукати горіхи, які поховав там їхній дід. При цьому вони мукали, кокали, іржали та відтворювали по-смішному, по-дитячому інші звуки домашньої живності, аби в цьому році добре велося господарство.

Зазвичай Шелестовичі, як і інші шляхтичі, споживали їжу на «стільці». Однак сьогодні, при святі, святковим вишитим обрусом застелили скриню, поклавши під обрус сіно. «Діда» розмістили у правому куті. Мати разом із сестрами наклала на скриню-стіл дванадцять святвечірніх страв. Були тут кутя, голубці, пироги, гриби, часник, риба, капуста, пампухи; олія до всіх страв була з льону або конопель. Пили узвар.

Почали з молитви, яку голосно промовляв господар. Далі батько сказав:

– Дорога родино! Вітаю вас із тими святами, із тим Різдвом, аби ми їх провели у щастю, здоров’ю, дочекали до других свят. Христос рождається!

– Славімо Христа! – відповіли йому дружно.

Не встиг Юрій і зігрітися добре хатнім теплом, як знадвору почулася коляда, – усі Шелестовичі потягнулися до батькової хати. Родина була велика, так що ледве вмістилася всередині. Відколи помер дід, батько лишився найстаршим із Кульчицьких-Шелестовичів, так що всі збиралися на Святу вечерю у їхній хаті. Родина мусить бути дружною, бо де міцна родина, де пам’ятають свої звичаї і традиції – там і сильна держава. І ніколи, жодного року святвечірня традиція не могла бути порушена, ніхто не наважився роз’єднати родинного ланцюга.

Вони разом вечеряли та колядували. Серце Юркове раділо, що він сидів зараз поміж усіх цих людей, що на Святу вечерю дорога завернула його до рідної хати. Нарешті тато підкрутив вус і мовив те, чого так довго чекали дівчата:

– Та йдіть уже, слухайте свого пса.

Сестри пирснули сміхом і поспішили надвір, аби послухати, звідки загавкає собака: з того боку їм і судженого свого чекати…

Із-за святвечірнього стола родина встала, аби просто піти до церкви на Різдвяну відправу. Юрій був змучений з дороги, однак до церкви на Різдвяну службу не піти не міг: усі разом пішли до нової церкви, по дорозі колядуючи. Їх підтримали інші родини, і незабаром звістка про народження Божого дитяти рознеслася не тільки по Кульчицях, а й навколишніми полями та лісом, полинула аж до зірок.

Повернувшись із церкви, Юрію вдалося залізти у запічок і трохи поспати, відпочити. Коли прокинувся, у хаті був тільки батько – молодші брати й сестри розбіглися по селі колядувати, а старші допомагали матері по господарству. Батько обійшов коней, яких завжди годував і чистив особисто, й тепер сидів на лаві. Юрко сів біля нього.

– Добре, бігме добре, сину, що ти приїхав. Побудеш у рідній хаті, віддихнеш кілька днів.

– Мені, тату, до Львова повертатися більше нема чого. Я пішов зі служби.

Батько здивувався, однак у його очах було більше тривоги, ніж розчарування. Розпитувати сина не поспішав. Чекав, доки Юрій сам розкаже.

– Із кожним роком до Львова сунеться все більше й більше латинян. Окатоличене вже місто повністю, руському шляхтичу нема вже місця ні в уряді, ні в лаві.

– Давно вже так повелося, – відповів батько.

– Давно. Та я завше вірив, що своїм розумом, спритом, словом зможу прислужитися Ойчизні та вірі. І не раз би ще прислужився…

– Що ж сталося? – запитав батько, побачивши у Юркових очах душевну муку.

– Тату, я міг стати великою людиною у ратуші, тільки мені треба було відректися від своєї віри, а прийняти латинство. Я не зміг, відмовився навідріз.

Батько гримнув кулаком по столі:

– І добре зробив, як справжній шляхтич! Рід наш споконвіку за віру тримався більше, ніж за своє життя. Ляхи навмисно хочуть вирвати з корінням із Богом даної землі віру нашу благочестиву. Заманюють у свої лабети, обіцяючи високі крісла, посади, славу й багатсво. А найгірше, що є багато таких відступників, які повірили ляхам і зреклися своєї віри, забули мову, наплювали на Україну і допомагають панам обдирати власний народ. Бог би їх скарав!

Ця батькова мова розважила Юрія. Тут ще й мати прийшла до хати із відром молока. Вона чула останні слова, підійшла до сина, поцілувала у чоло.

– Не журися, синочку.

– Так, нема чого журитися. Ті дрова, що я зладував на хату Дмитрові, віддам тобі. Дмитро молодший, нехай почекає. Оженимо тебе: тут є багато ладних шляхтянок, ґрунт вділимо, – вів далі батько.

Юрій опустив очі:

– Не хочу бути для вас тягарем. Того ґрунту, що маєте, тату, на нас усіх не вистачить. Надумав я собі, що на Січ піду, як колись наш Конашевич.

Ця новина ніби прибила батька й матір. Вони переглянулися. Мати хотіла щось сказати, та не могла, зате батько заговорив твердо:

– На Січ – не пущу. Це вже не та Січ, що була колись, за Конашевича.

– Там панує рівність і братерство: ніхто й ніколи не зможе скасувати святого запорозького звичаю… Ви ж самі, тату, казали…

Батько підняв руку, даючи Юркові знак замовкнути.

– Думаєш, синку, сидимо ми тута, в Кульчицях, і нічого не бачимо й не чуємо? Раніше запорожці билися з ордою і ляхами за свободу своєї землі. Наш родич, Петро Конашевич-Сагайдачний, Європу врятував від турецької навали. А зараз що? Замість того, щоби з гетьманами українськими разом на ворога стати, зрадливі запорожці підіймають бунти по Україні! Хіба ж це лицарі? Ні, на Січ не пущу…

Юрій сумно посміхнувся:

– Але ж там воля, тату. Нема пана, нема хлопа – всі рівні братчики! Можливо, там і бракує мудрого й виваженого слова…

– Березової каші – от чого їм бракує! – грубо перебив батько. – Спаскудилися вони! Злакомились на подарунки царя московського, за своє дбають у той час, коли за державу постояти треба! Ех, шкода, що наш Сагайдачний не спалив тої Москви, коли була така нагода, – може б, біда від нас відвернулася!

На хвилину запала мовчанка, котру ніхто не смів порушити. Врешті, знову заговорив батько:

– Твоя голова і твій хист тут у пригоді стануть. Ти зможеш стати провідником тутешньої шляхти, об’єднати усіх. Поляки дуже на нас тиснуть. Он хоч би Радловичі взяти. Недавно холера викосила половину села, то на місце померлих русинів пани нагнали із Польщі мазурів, заселили ними пів-Радлович. Про Самбір я і не кажу. Українцеві заборонено хату собі купити чи поставити у місті, хіба що за мурами. У місті ж самі ляхи, шваби та жиди. Вони і в уряді, вони і в лаві, їм і пільги всі. А нашого русина то й податками обклали, і на панщину.

Батькові слова справили враження. Юрій запитав:

– А тут як?

– Скоріше мені волосся на долоні виросте, ніж я чи хтось із мого роду піде на панщину. Маю привілей, грамоту королівську на свою землю, і герб маю старий, що передається від батька до сина уже сотні років!

Батько повернувся до скрині, відчинив віко і вийняв звідти «макогона» – ту саму дерев’яну колбу, котру показував Юрію ще у дитинстві. Батько вийняв корок, розмотав шовк, обережно взяв грамоту в руки.

– От де наші права шляхетські. Через цю грамоту, через цю колбу і дражнять нас «макогонами». Ця грамота королівська дає нам привілеї і обов’язки. Одного разу пани польські хотіли обдурити нас і примусити робити на них панщину. То ми разом зі шляхтою гординською половили тих комісарів у лісі Кочубінці і били їх по плечах і куди попало отими макогонами. Так ми їм нагадали про своє право, і вони надовго запам’ятали нашу науку.

Тут батько трохи заспокоївся, видихнув і продовжив уже спокійніше:

– Так що тепер хтось один із села має йти до війська, а ще кожен шляхтич має зарізати курку для короля. Так ми й ріжемо курей кожен рік на зимового Миколая, тільки ніхто із королівської родини за тими курми не приходить.

При цих словах батько лукаво посміхнувся і підкрутив вуса.

Юрій обережно розгорнув грамоту. На ній було дві печатки: одна королівська, друга – герб роду їхнього прадавнього Драго-Сасів: стріла на щиті, повернена вістрям догори. А під стрілою старий місяць, спиною обернений донизу, а кінцями догори. На кожному із цих загострених країв стриміло по одній зорі.

– Завжди пам’ятай, сину, хто ти і з якого роду. Шляхтич понад своє життя має берегти віру православну, благочестиву, захищати слабих та немічних, боронити державу, народ, землю рідну від усякого ворога, – говорив далі батько, і ті слова западали парубкові глибоко в душу. – Сьогодні ввечері збираються усі кульчицькі шляхтичі: і Дашиничі, і Шелестовичі, і Жигайли, і Костики, і Поливки, і Смужі, і Цмайли й Попелі та всі інші. Підемо з колядою до Городища, до Білини, Сільця, Гордині, Озимини – зі всіх сіл зберемо шляхту й потягнемо до Самбора, так щоби прибути вчасно на святкову літургію. Церква Самбірська освячена на Різдво Пресвятої Богородиці, а завтра Собор Матінки Божої. Тож і пасує всім православним християнам прибути до церкви та вшанувати її. Хай подивляться католики, що жива іще руська кістка, що б’ється шляхетське серце. У тому поході й представлю тебе місцевій шляхті, а там і на соймик візьму, що буде навесні у Судовій Вишні.

На мить запала мовчанка, батько собі щось обдумував, мати й сестри, що забігли до хати, почали накривати стіл – прийшла обідня пора.

– Ех, пам’ятаю, як ми збиралися отак, коли військо Хмельницького прийшло до Самбора, і полковник Капуста обложив там щільно ляхів та жидів. Скільки ж то наших пішло за козаками добувати волю для України. Потім вдруге прийшли козаки, тільки вже з москалями, а не з татарами. Тікало військо польське з міста, забігли пани в Радловичі, а звідти до Кульчиць хотіли, аби пересидіти в лісі та гайнути до Перемишля. Добре ж ми їх прали отам, просто на межі Радлович та Кульчиць, разом з козаками. Сам Іван Богун тиснув мені руку. Шкода, що не вдалося Хмелю визволити всю Україну від Сяну до Дону, всі землі, де сягає віра православна й мова українська. Жили б зараз у своїй державі…

На столі вже стояла кутя, свіжий хліб, голубці, лоскотала приємно ніздрі шинка, ковбаса. Юрко запитав:

– А ляхи не мстилися нам за те, що Хмельницького підтримали?

– Хотіли. Тільки ми королю знов у пригоді стали. За два роки після Хмельницького до Самбора підступив семигородський Ракочій зі своїми мадярами. Були б узяли місто, бо щільно його оточили. Та місцевий люд, шляхта православна, дали їм таку відсіч, що князь мусив узяти з міста окуп і вступитися.

– Ракочій і шведи були тоді спільниками Хмельницького, – нагадав Юрко.

– Так, були. Тільки козаки Хмеля не хотіли воювати більше з ляхами. Цар московський замирився з королем, козаки відступили до Дніпра, а ми тут лишилися…

Тим часом хата знову була повна: посходилися всі. Знадвору чулася коляда: мелодія була схожа на пісню до святого Миколая, тільки слова були трохи інші.

Як пішов до стрика до хати,

там почав я колядувати.

Стрик стріянку напуває,

а на ме-е-не не зважає,

не зважає.

Юрко спочатку не повірив власним вухам, прислухався. Дитячі голоси виводили далі:

У п’єцу пироги кипіли,

в комині ковбаси висіли,

як почав я підступати

і по одній витягати

до торби.

Він вийшов з хати. Малі, побачивши його, раптом повтікали з-під вікна, лишився тільки один, років десяти. Мав на голові шапку, що зсувалася йому на очі, та кожушину.

– Ти чий? – запитав строго Юрій.

– Дашинич я.

– А що таке за коляду ви співали? Не встидно? Будете бачити, курві сини, батькові скажу.

– Ну й кажіть. Ми тут колядуємо раз, другий, а ви сидите в хаті і не чуєте. То ми вам і заспівали, щоб знали, як шанувати колядників.

Схоже, цей молодий шляхтич вмів за себе постояти.

– Коли так, то зараз прийду.

Юрій надавав йому солодких рогаликів з медом та горіхом, медівників, пиріжків з яблуками.

– Ковбаси ще дайте, – нахабності молодому Дашиничу не позичати. Юрій посміхнувся, але виконав волю молодого колядника.

Він кілька хвилин спостерігав, як малий у важких чоботах побрів снігом, закинувши торбину за плечі. Кульчицький посміхнувся, згадавши себе, свої дитячі літа. Він пішов на подвір’я, почав розглядатися. Не змінилося нічого. Як завжди, тут був лад, чистота, видно, що всюди заглядало око дбайливого господаря, всього торкалася його тепла рука. Дітей своїх батько також привчив до роботи: помагають, пильнують. І тільки він, Юрко, відбився від господарства, від роботи, від землі. Ще пух під носом не почорнів, як він подався до Львова на науку… Чи дасть собі зараз раду тут, у селі, чи прокинеться у ньому те, напівзабуте? Побачимо. Він же український шляхтич, а не польський чи французький. Ті не люблять землю, ганьбою вважають працювати на ній. Ми ж інші: ми свою земельку любимо, з великою пошаною обробляємо та збираємо врожаї. Земля віддячує нам за нашу працю й любов.

Вечір настав швидко. Шляхта збиралася біля церкви. Кожен одягався у найдорожчий одяг, шляхтичі до боків чіпляли шаблі. Старші чоловіки, жінки й навіть діти всідалися на вистелених сіном санях. Молоді шляхтичі басували на конях. Коли всі зібралися, дружно скинули шапки й перехрестилися до церкви. Рушили. Попереду їхали молоді вершники на конях і освітлювали дорогу смолоскипами. По дорозі вдарили музики і понад засніженим полем знову почулася коляда, яка у ці дні над Кульчицями не замовкала.

Отак з колядою шляхта в’їхала у Городище, далі пішла на Дубляни й інші села по черзі. До Кульчицьких приєднувалися шляхтичі Городиські, Дублянські, Гординські, Білинські, Сілецькі, процесія дедалі більше розросталася, а до неї приєднувалася все нова і нова шляхта. Зробивши таке коло, шляхта у Кружиках перейшла замерзлий Дністер, а тоді через Калинів та Бабину доїхали до Самбора.

Розділ V

У передмісті шляхту зустріли урочисто: жили тут прості русини-ремісники. Обмінявшись вітаннями, усі гуртом пішли поклонитися найстаршій церкві Святого Филипа, а вже після цього гуртом рушили до Самбора. Саме настав світанок – і всі брами у місті широко відчинилися. До міста хлинув люд з передміських вулиць: Горішньої, Заміської, Середньої, Завидівки, Долішньої, Поводової. Також підтяглися люди і з навколишніх сіл.

Церква стояла на горбочку, неподалік від костелу та ратуші. Польські пани ніколи б не дали дозволу на будівництво православної церкви, якби біда їх не притиснула. Це сталося більш як сто років тому. Тоді татари нападали й немилосердно нищили навколишні землі. За три роки на Самбір було вчинено більше двадцяти нападів, тож міський уряд вирішив побудувати навколо міста мури. Королівські урядовці не давали ради: мури ніяк не могли викінчити. У цей час православним єпископом Перемишльським та Самбірським був Антоній Радиловський, родом із сусідніх Радлович. Він постійно клопотав за церкву для самбір’ян у місті, аби побудувати справді величний храм і не боятися, що у незахищеному передмісті його спалять татари. Радиловський таки добився дозволу у короля Сигізмунда Августа за посередництвом королеви Бони, а за це королева наказала русинам-українцям побудувати третину мурів. Вони працювали не покладаючи рук, і невдовзі старе княже місто мало і високі надійні мури, й православну церкву. Мури ті, що ставили своїм коштом русини, тягнулися вздовж Королівського ставу, від Руської башти і Владичої брами аж до монастиря бернардинів.

Латиняни чинили дуже великий спротив будові цієї церкви, однак нічого зробити не могли – Радиловський мав на руках королівський привілей. Він освятив її у 1558 році. За своє життя цей єпископ заслужив дуже велику повагу не тільки простих людей, але й самого короля. Сигізмунд Август надав йому почесне звання прелата.

Юрій знав історію цього славного єпископа і гордився тим, що мав такого земляка. Зараз він стояв перед церквою, знявши шапку, – хрестився.

– Зброю лишаємо ззовні, – нагадав батько, збираючи шаблі та кинджали. Це була не просто зброя, а шляхетський гонор: рукояті майстерно виковані, прикрашені дорогоцінним камінням. Уже тихіше добавив: – Будьте пильними: казали передміщуки, що бачили тут Коналінського. Аби гевалту не вийшло.

Юрій не зрозумів:

– А то хто?

– Коналінський? Пан один, власник Вугерець. Тяжба із ним судова в нас за ті землі, що за гумном.

– Ого. А що Вугерці мають до нашого гумна? – не зрозумів Юрій.

– Мають. Латиняни спільно тиснуть, хочуть нам дих перекрити, тільки ради ніяк не можуть дати. Добре, йдемо до церкви, бо скоро місця не буде, щоби стати…

Лише невелика частина бажаючих змогла тоді вміститися у церкві. Більшість людей просто залишилися на подвір’ї – така сила народу зібралася тут. Юркові та іншим кульчичанам вдалося пробитися всередину, вони стали так, аби їм було усе добре видно.

На морозному повітрі лунко вдарили церковні дзвони – Благовіст.

Із Царських врат вийшов старенький священик, одягнений у ризи срібного кольору. Почалася утреня, а за нею мала відбутися божественна літургія. Людей ставало дедалі більше й більше, однак ніхто не нарікав, православні тулилися одне до одного, аби почути священика та церковний хор. Церква наповнилася гарним настроєм, тихою радістю й веселістю.

Давно Юрко уже тут не був, але, щойно опинившись у церкві, відразу згадав чудово розписаний іконостас. Праворуч від Царських врат був образ Спасителя, а ліворуч – ікона Богоматері. На бокових дверях, дияконських, зоображені перші диякони Стефан і Филип. Юрій підвів очі: зверху, з-під самого купола, на нього лагідно дивився Христос Пантократор.

Утреня проминула швидко. Старенький священик звів руки догори, возгласив:

– Слава Тобі, показавшому нам світ!

Хор гучно заспівав велике славослов’я.

– Слава у вишніх Богу…

Кульчицький підспівував хору, дякуючи Богу за денне світло і за дарування духовного Світла, тобто Христа Спасителя, який просвітив людей своїм ученням – світлом істини.

Після святкової літургії народ вийшов на свіже морозне повітря. Мало хто відразу побіг до хати – більшість людей зібралися на площі перед ратушею. Народ весело гудів, віталися одні з одними, чоломкалися. Юрко зустрів тут багато своїх давніх знайомих, приятелів. Святковий настрій витав над людьми, добрий дух Різдва розійшовся площею.

Крім православних, сюди вже почали сходитися й поляки-католики. Вони також заполонили собою площу – почулася польська мова, вигуки, сміх.

Юрій крокував собі в натовпі, виглядаючи, чи не побачить тута ще кого. Раптом погляд його впав на молодого драгуна, що спацерував разом з гарною дівчиною. Кульчицький почав пригадувати, де міг раніше бачити того парубка – дуже знайоме лице. Навряд чи це був шляхтич. Справді, згадав: та це ж молодий господар із Радлович!

Коли Юрко почав парубкувати, його батьки думали, що вечорами їхній син їздить верхи тільки на шляхетські села. Вони помилялися. Парубоцьке серце тягнулося не туди, де лани й корови, а туди, де карі очі та чорні брови. А радлівські дівчата, хоч і не були шляхтянками, зате гарні, мов чарівниці. А хлопці які! Хто зі шляхтичів мав забагато здоров’я чи кого тиснули зуби – ішов до Радлович. В одній із численних отаких парубоцьких пригод і зустрілися колись Юрій Кульчицький і Миколай Бакалець.

– Здоров, пляцку!

Миколай обернувся від своєї дівчини, глянув на Кульчицького. Враз на його лиці заграла посмішка.

– Здоров, макогоне!

Юрко підійшов до Миколая, простяг йому свою руку, дарма, що Бакалець не був шляхтичем. Миколай зняв шапку зі своєї голови та кинув щосили об землю – завше так робив, коли його переповнювали почуття.

– Радий тебе бачити, пане Юрку, круца-фіца.

Вони потисли один одному руки.

– Десь ти пропав, пане шляхтичу, до нас уже не заходиш у гості? – спитав драгун.

– Не було мене вдома. А ти, Миколаю, бачу даремно часу не гаєш. Гарна ж у тебе дівчина!

– Маринею називається, родом з П’янович. Така ж напівсирота, як і я. Мусить по чужих кутах тулитися, покоївкою у вельможних панів служить. Та нічого, невдовзі я її заберу звідси: я щойно з походу повернувся.

– Якого походу?

– Так відслужив я свою службу королеві і панам – час тепер за своє гніздо подумати.

– І добре!

– А хіба що, ми за Богом каміння кидали? Драгуни ми тепер. Побачиш, пане Юрку, як заживемо, круца-фіца. Хату свою поставлю, коня куплю.

Раптом він заспівав – знав отих співанок своїх безліч, а голос мав просто божественний.

Штири коні маю, ше си штири куплю,

Я сі шляхтичови з дороги не вступлю!

Юрко посміхнувся:

– А ти все співаєш. Молодець.

– А що мені ще робити? – сказав Миколай і знову заспівав:

А я хлопець з-під Самбора,

Тато вмер, а мама хвора —

Гуляю, співаю, як холєра!

Юрко засміявся:

– Щастя тобі, Миколаю. Пильнуй свою дівчину: дуже вже гарна твоя Мариня.

– І тобі здоров’я, пане шляхтичу.

Вони саме мали попрощатися, як раптом надійшов гурт польських шляхтичів. Вони грубо відштовхнули Юрія і навіть не збиралися вибачатися – пішли далі. Це була образа.

– Гей, панове, вам треба більше вважати!

Один із поляків обернувся. Інші також зупинилися. Пан зміряв Юрія поглядом, оцінивши статуру та одяг. Зрозумівши, що перед ним шляхтич, легко торкнувся двома пальцями бобрової шапки.

– Перепрошую пана.

Тим часом його приятелі стали витріщатися на Мариню.

– Глянь, яка слічна панна.

– Яка ж то панна – проста хлопка. У нашого пана судді покоївкою служить, – заперечив інший. – Наш пан суддя є дуже добрий: відпускає дівчину до церкви кожної неділі.

– То до церкви, а не до бахура! – третій кивнув у бік Миколая, а тоді, вишкірившись, продовжив: – Розказували, що декотрі покоївки крадуть із панського столу котлетки і носять у панчохах своєму бахуру голодному.

Пани заулюлюкали:

– Ану ж бо, дівко, покажи, що у тебе в панчохах: чи не лишилося жиру від котлєток.

Від такого нахабства Миколай почервонів, Юрій поблід, пани ж розреготалися. Кульчицький краєм ока поглянув на Миколая, поплескав по плечі, заспокоюючи.

– Облиш. До ката підеш за напад на шляхту. Дай я сам, – сказав тихо, тоді ступив крок уперед, ставши поміж шляхтичами і своїми друзями.

– Даремно ви, панове, ображаєте невинну дівчину.

– А хто її ображеє? Хіба ж вельможному пану заборонено пожартувати зі свого хлопа чи покоївки? – відповів за всіх той самий, що штовхнув Юрія.

– Шляхтич мусить дбати про свою честь: оберігати і захищати підданих. Не ображати! – стояв на своєму Кульчицький.

Пан поклав руку на свою шаблю, підкрутив вус.

– Я, Ігнатій Коналінський, гербу «Рілля», є шляхтичем з діда-прадіда. Мої права шляхетські – шаблею писані.

Юрій мовчки поглянув на опонента, зазирнув йому у вічі. Ліва рука мимоволі почала намацувати шаблю при боці, однак він раптом згадав, що батько повідбирав у них зброю.

До Коналінського підійшов один з його товаришів, поплескав по плечі, а до Кульчицького мовив:

– Ми б іще побалакали з тобою, пане, але трохи нам спішно.

– І нам вже час, пане Юрію, – раптом сказала ззаду Мариня.

Пани розвернулися й пішли.

– От чого я хочу піти на Січ! – раптом сказав Миколай. Кульчицький зрозумів його з півслова. Мариня теж:

– Обиш його, Микольцю. Не треба. Ті пани – вони всі такі.

– Так би зараз гахнув йому кулаком межи очі! – продовжив свою гнівну тираду Миколай. – Розвелося панів! Шляхта! Де срав пес – там герб виріс!

Від цих слів Юрій посміхнувся, Мариня охнула.

– Та що ти таке вже мелеш своїм язиком, бодай тебе світ не чув і не видів!

Миколай поглянув на Юрія.

– Вибач, товаришу, то я не про тебе. Ніколи не змирюся з тим, що хтось є ліпший за мене лиш через те, що має якийсь там папірець. Скажи, пане Юрку, коли Адам орав у полі, а Єва пряла під хатою, хто з них був паном, а хто простим хлопом? Хто їм ті папірці на шляхетство повидавав? Бог?

– Матінко Божа! Миколаю! – намагалася затулити рота коханому Мариня.

Кульчицький знову посміхнувся:

– Ти знаєш, братику, не ти перший про це говориш. Були вже мужі…

– І що?

– Та нічого: спалили їх живчи на вогнищі…

– А видиш, видиш! – знову озвалася Мариня, а сльози самі потекли з її очей. Відвернулася.

Миколай підійшов до неї, обійняв:

– Та чого ти. Пан Юрко жартує…

– А я тобі казала, казала… Твій язик тебе ще до біди якоїсь доведе…

– Ну, то що я зроблю, що такий язикатий? От коли б мені на Січ…

– Я також про Січ думаю, – втрутився Юрій.

Миколай поглянув на нього із зацікавленням.

– Як хочеш, то йди на свою Січ, але тоді за мене забудь, – знову озвалася Мариня.

– Мариню бери з собою, – підказав Кульчицький.

– Ага, думаєте я така дурна, пане Юрку? – відповіла дівчина, витираючи сльози. – На ту Січ жінок не пускають.

– На Січ – так. Але навколо є безмежні землі. До того ж родючі. Там можна осісти.

– І робити сам на себе, а не на проклятого пана! – додав Миколай. – І жоден дідько лабатий тебе псячою кров’ю не обізве!

– Амінь! – закінчив Юрко і подав Миколаєві руку. – Як надумаєш – приходь, побалакаємо.

Миколай потиснув подану руку, і вони обійнялися ще раз.

Раптом увагу Юрія привернув якийсь незрозумілий гомін. На міській площі перед ратушею зібралися два великих гурти шляхти, і поміж ними Юрій упізнав своїх. Спочатку важко було розібратися, чи панство веселиться, чи свариться, але слово за словом і молодий Кульчицький-Шелестович зрозумів, що справа пахне сутичкою. Кивнувши на прощання Миколаєві, Юрій поспішив туди і незабаром опинився у самій гущі подій.

Навпроти кульчицької шляхти стояли польські пани на чолі з тим самим Ігнатієм Коналінським. На площі вже закипіло, як у казані. Шляхта зараз же позбігалася: одні – за кульчичанами, інші – за поляками.

– То ви ідіть преч, немиті! Від вас смердить гноєм, ідіть хліви чистити. Ви ся риєте у землі, як хробаки, то вам нема чого отут крутитися серед вельможного панства! Самбір – наш!

– Заткни писок, пане. Ми за свою землю кров проливали, і за це король дав нам право і шаблі. Тож не смій нас ображати, а то зараз побачиш, чи гострі вони! – гукнув у відповідь ляхам хтось із Гординських.

Юрко зрозумів, що поляків зібралося більше, тому як дійде до сутички, то перевага буде на їхньому боці.

– Шляхтич ніколи не буде порпатися в землі: на то суть хлопи. То які ви шляхтичі?! Тільки сміх! – кепкували далі поляки.

– Наші роди сиділи на цій землі за сотні літ до того, як ви сюди прилізли – голодрані зайди. І герби наші старші: ще князь Лев, син Данила Галицького, їх нам дав за вірну службу!

Раптом Коналінський підняв руку, аби припинити гамір. Коли трохи стихло, молодий пан показав пальцем на старшого Шелестовича. Гукнув, кинувши виклик:

– Мовите, що Ойчизну боронили? Ви ся приєднали до козаків, до того бидла схизматського, і разом з ними Ойчизну палили, розпинали, оддали її москалям. Такі з вас захисники Ойчизни!

Шелестович мусив відповісти:

– Хмельницький не йшов проти Ойчизни чи проти короля. Козаки били таких, як ви, панів, однак, видно, мало били. Це ви розпинаєте Вітчизну, ви чвари сієте поміж русинами і ляхами, а віру нашу благочестиву повсюди принижуєте. Якби не ваша злість, то козаки із ляхами далі б жили у згоді та мирі, і ми разом, дружно би стали проти турків, татар та Москви. А ви й зараз чвару починаєте – хочете кров християнську пролити.

Гарячі пани знову завелися, всі почали гукати разом, перекрикуючи один одного:

– А чого ви сюди припхалися? Це наше місто.

– Не брешіть, бо земля ця прадавня, руська, а Самбір – княжий город!!!

– До дябла, схизмати, дзяди, не дочекаєтеся ніколи того, пся крев!

– Ах ви ж ляхи, чортові сини, собача віра!

Шляхта почала хапатися за шаблі. Раптом поміж ворогуючими сторонами став священик із хрестом.

– Одумайтеся, брати! Що робите?!

Цей заклик панотця і справді трохи пригасив пристрасті. Притихли і поляки, й русини. Ігнатій Коналінський став навпроти отця, гукнув:

– Ви, схизматики, кинули мені образу і виклик. А ти, бородатий попе, ліпше сховайся і не кричи, бо ми тобі голову відітнемо, як там, у Кульчицях.

Пам’ять про те, як пани зарубали священика просто у кульчицькій церкві, була іще жива, рана ця боліла. До того ж молодий пан Ігнатій вирішив довести свої слова дією: коли священик не відступив, панок витяг свою шаблю і наставив на панотця.

– Тоді вже краще мені відрубай, – наперед вийшов Юрій і заступив собою отця. Тоді тихо додав: – Якщо зможеш.

– Хто ти такий? – скривився Коналінський. – У тебе навіть шаблі нема!

– За мною стоїть моя земля, віра і честь шляхетська, тому можу побороти тебе і без шаблі!

Присутні охнули, Коналінський приставив свою щаблю Юркові до шиї.

– З вогнем жартуєш, гевале.

Кульчицький посміхнувся:

– Усі бачили, як ти, пане, погрожуєш мені зброєю. Я маю право захищатися!

– Тільки спробуй сіпнутися – і голова твоя…

Панич не встиг договорити, як раптом Юрій вийшов з-під удару, блискавично вихопив з-за каптана свій «макогін», а тоді завдав короткого, але сильного удару. Поцілив просто у перенісся. Коналінський скрикнув, випустив шаблю і впав на сніг. Поляки зразу ж кинулися до нього, підвели: Ігнатій стогнав, а кров так і цібеніла крізь пальці, забризкуючи одяг і капаючи на сніг.

– Гей, лайдаку, ти вдарив шляхтича…

Юрій добре знав, що особу шляхетського походження не можна бити ані кулаком, ані палицею. Він враз висмикнув корок, витяг з колби грамоти і підняв їх догори.

– Я б ніколи не вдарив уродзоного пана патиком, бо сам є шляхтичем з діда-прадіда! Але я, захищаючись, ударив у відповідь пана своїми шляхетськими привілеями, що записані королями ось у тих грамотах! Аби більше ніхто не смів називати мене, шляхтича, гевалом та лайдаком! Коли ж пан Коналінський вважає, що маю борг, то радо з ним зустрінуся: чи в суді, чи у чистому полі! Я – Юрій Кульчицький-Шелестович, гербу «Лис»!

Говорячи останні слова, Юрій побачив, що збоку підходять жовніри із міської варти, аби розборонити шляхту. Коналінський стояв, стогнучи й тримаючись за скривавлене обличчя, – із поламаним носом битися він уже не міг. Декотрі пани повисмикували шаблі, однак у бій не кидалися: чогось чекали. Можливо – наказу.

– Та чого ми чекаємо: рубай схизматів! – крикнув один з них.

– Досить!

Це було сказано не дуже голосно, але всі цей заклик почули і принишкли. Наперед вийшов старший пан: високий, сивочолий, з пронизливими блакитними очима. Цими очима він уважно зміряв Юрія, тоді панотця, а далі мовив:

– Боїв більше не буде.

Саме цієї миті всередину натовпу ввійшли жовніри.

– Що тут ся стало? – запитав ротмістр.

– Нічого. Ми вже йдемо, – сухо сказав старший пан.

Ротмістр, упізнавши його, вклонився.

– Пане суддя…

Старший пан продовжив:

– Панство з околиці також може іти собі додому: дуже не хочеться, аби нині, на таке велике свято, пролилася чиясь кров.

Ротмістр оглянувся на старшого Шелестовича.

– Ми проведемо панство до брами…

Кульчичани невдоволено загомоніли, однак батько Юрія притишив цей гул жестом своєї руки, а тоді звернувся до панотця:

– Дякуємо вам, отче. За все дякуємо.

– Ви є справжні християни, жертводавці храму цього, тому двері нашої церкви кожен день відкриті для кожного з вас. Во ім’я Отця і Сина і Духа Святого.

Шелестович перехрестився, поцілував панотця у руку, і кульчичани всі гуртом рушили до своїх саней…

Розділ VІ

Міщуки з передмістя запросили кульчичан до себе на гостину, і ті забавилися в Самборі аж до самого вечора. Коли стемніло, шляхта посідала хто на коней, хто на сани, й подалися додому, виїхавши на Львівський шлях.

Під вечір почав сипати дрібненький сніжок. Було прохолодно, подував вітерець, граючись вогнями смолоскипів. Пахло різдвяним морозцем, навкруги – святкова тиша і лише дзвіночки святково дзеленчать на кінській упряжі.

Дорога була важка – снігопад посилився. Він сипав просто в очі, так що доводилося мружити їх. Їхали тихо, без коляди – помучилися за цілий день, однак всі були задоволені. Посвяткували на славу: поколядували, погостилися, а найголовніше – не лишили у свято на самоті самбірську церкву.

– Гей, панове шляхта, чого вуса ваші повисли, чого голови сумно похилилися? Чи не встидно вам їхати отак усім разом і не колядувати? Чи, може, хочете, аби чорт втішився, що ми отакі помучені? – гукнув один із Жигайлів і зразу ж затяг:

Нова радість стала, яка не бувала, —

Над вертепом звізда ясна у весь світ засіяла!

Хтось уже поспішив підтримати шляхтича, як раптом Юрій, що їхав верхи попереду, спинився і дав знак решті. Коляда враз обірвалася, сани стали. Кульчицький побачив перед собою вершника у темряві й поволі поїхав до нього.

– Ти хто такий, кого тут чекаєш на нічній дорозі?

– Кого ж мені чекати, круца-фіца? Тебе чекаю, пане Юрку.

Це був Миколай Бакалець – Юрій пізнав його відразу. Товариш також почав наближатися до Кульчицького: був присипаний снігом, кінь його нервово гриз вудила, крутив головою – сніг і йому дошкуляв.

– Колядувати хочеш з нами, чи як? – спробував пожартувати Юрій, але вийшло якось не дуже смішно. Кульчицький відчував, що Бакалець опинився тута не просто так, якесь погане передчуття гнітило молодого шляхтича.

– Дорогу показати хочу, а то ви люди нетутешні, можете і заблудитися.

– Ти, хлопче, пирогів стільки не з’їв, як ми бували в Самборі, – втрутився у розмову батько.

Крізь густу темряву, у якій все ще залишався Миколай, Юрій швидше відчув, аніж побачив гірку посмішку Бакальця.

– Та дорога вас додому не заведе.

Батько охнув, розуміючи, що біда їх десь там чекає. Хотів розпитати, але Миколай уже смикнув за вуздечку, повертаючи коня.

– Їдьте за мною, – мовив парубок і звернув з дороги вбік по ледь помітній стежині. – І свічки свої згасіть – он місяць уже нам світити буде.

Справді, сніг перестав падати, і на якусь хвилю показався круглолиций: святе Різдво ніби вирішило стати у пригоді кульчичанам, порозганявши трохи хмари й випустивши місяць. А той уже залив своїм світлом усе навкруги.

Юрій повернув коня вслід за Бакальцем.

– Ти віриш йому? – раптом батько взяв його за руку.

– Він не обмане, – твердо сказав молодий Кульчицький і торкнув коня острогами. Шляхта погасила смолоскипи й також звернула на південь.

Стежка була вузенька, тож доводилося їхати вервечкою.

– За нами може бути погоня? – запитав Юрко, коли від’їхали вже трохи далі від шляху. Говорив упівголоса, аби позаду не почули жінки у санях і передчасно не налякалися.

– Засідка чекає далі – добре, що я вчасно встиг. Гнав вороного полями, аж зіпріли обидвоє.

– Скільки їх?

Миколай упевнено їхав попереду, добре знаючи цю дорогу.

– Більше, ніж вас. Удесятеро. Пів-Самбора позбиралося, щоби бити макогонів.

– Пани?

– І пани, а ще драбів понабирали, скурвих синів.

– Де чекають?

– Зразу за Бабином, у полі. Як не дочекаються, то можуть і піти шукати, тож треба поспішати.

Юрій вдихнув на повні груди холодного повітря. Уявив, що було би зараз із ними, якби цей «пляцок» не попередив їх про небезпеку. Добре, якби ті душогуби тільки Юрія одного забили. А тут іще жінки, діти…

– Дякую тобі, Миколаю.

– Нема за шо: я хоч і не шляхтич, але хлоп гоноровий. Коналінський нам тепер життя не дасть, тож доведеться таки на Січу йти…

Помовчали. Юрко запитав:

– Твоя Мариня служить у Коналінських?

– Так, у старого судді. Тільки він до цієї засідки непричетний. Навпаки, хотів стримати сина…

– Побоявся вбивати відкрито…

– Так. Але вони тої справи так просто не залишать – будуть мститися. Тим більше тяжба у вас іде судова за ті землі…

– Бог добрий, усе в його волі. Ти ж сам звідки дізнався про засаду?

– Мариня сказала. Почула від старого: чи випадково, чи як… і зразу прибігла до мене. То я на коня – і просто за вами…

Вони від’їжджали все далі у поле. Місяць то пірнав за хмари, то знову показував свій жовтавий, заокруглений бік.

– Звідки знаєш ту дорогу? – запитав Юрій, бачачи, як впевнено їде майже непомітною стежиною Миколай у такій темноті. Ніби й кінь його сам знає, куди ступати.

– Ми з Радлович так постійно до Самбора ходимо – через воду. До моста йти далеко, а так перейшов – і майже під Самбором. Ще малим із мамою по тій стежці ходив. Вона носила молоко до Самбора на продаж, часом яйця, сир, сметану, деколи городину. Жиди купували. Ми так і жили з того, так що в Самборі бував кожен день – помагав мамі. Тато мій на війні пропали, а я найстарший.

– У драгуни чого пішов?

– Забрали до війська, то й пішов. То у вас, кульчичан, землі багато, а повинностей нема, до війська не забирають. Колись я ходив до ваших на заробітки, як малим ще був. Поганяв. То за цілий день так по полях налазився, що на ноги стати не міг. А у мене клаптик поля, що не можемо ні себе прогодувати, ні коровину.

– Ми свою землю і свої права у кривавих війнах добули. Кров’ю своєю її купили.

– І я теж хочу собі, як і ви, кров’ю купити…

– Бачу, твердо намірився на Січ іти.

– А що? Зійде сніг, дороги підсохнуть – можна буде йти. Що скажеш?

Кульчицький замислився.

– Я б не поспішав. Подивимося, що Коналінські робитимуть: без мене батько з ними ради не дасть. Як випаде нагода – розберуся з ними, а вже тоді й на Січ.

Кульчичани саме проїхали повз хутірець. Тут стояло не більше як три хати, оточені садком, звідти пробивалося слабке світло. Раптом загавкали з хутора собаки, але зразу ж і затихли.

Проминувши хутір, опинилися на лівому березі Дністра. Обабіч цього місця берег був порослий густим верболозом. Улітку Дністер гарний, спокійний; водичка його чиста й приємна. Тут завше пахне вербою, рибою, піском, корови сходяться сюди з пасовища пити воду, ховаються поміж верби від сонця, а малі пастухи тим часом купаються й ловлять рубу.

Миколай першим з’їхав конем із берега, став на льоду.

– Можна їхати, лід витримає, – мовив.

Шляхтичі один за одним почали сходити: зіскакували з коней, допомагали жінкам, поволі спускали сани. Сонний Дністер, накритий товстим льодом та снігом, пропустив їх на другий бік. Правий берег у тому місці був пологіший, тому невдовзі кульчичани опинилися на радлівських луках – і Миколай повів їх далі.

– Попри костел поїдемо? – запитав Юрко Миколая.

– Аякже.

– Там же дорога переорана. Ваші пани не хочуть, аби через Радловичі шляхта кульчицька до Самбора їздила.

– Стежка є. Між нашими селами завше дорога або хоч стежина була і буде, доки світ стоїть. А пан нехай ся поцілує в…

Бакалець по стежині вивів їх до радлівського цвинтаря. Вони проїхали вгору попри нього, а також попри церкву Святої Великомучениці Параскеви. Миколай, а за ним і всі інші, скинули шапки й перехрестилися.

Проминувши церкву, подорожні опинилися на роздоріжжі. Просто перед ними десь за двісті кроків бовванів костел.

– Світло горить, певно, мша правиться. Он і сани нашого пана Баранського, – сказав Миколай.

– Не хотілося б сьогодні із вашим паном побачитися.

– Думаєш, пане Юрку, мені його бачити охота? Остогид мені як гірка редька з його панщиною і чиншами й проклятим фільварком.

Миколай уважно вдивлявся у подвір’я костелу. Руху там ніякого не було, тож він виїхав на дорогу. Інші поспішили за ним. Швидким кроком коні їхали вгору до костелу. По праву руку від них був давно занедбаний двір княжого посадника Радиловича, який заснував колись тут поселення. Далі вони без перешкод минули костел і рушили далі. Проїхавши іще кілька сотень кроків польовою стежиною, кульчичани опинилися у своєму селі. Ось уже Здениш, а далі і Ласки.

– Тут уже біда нам нічого не зробить, – сказав з полегшенням батько Юрія. – Дякую тобі, Миколаю, що провів.

Без слів Юрко й Миколай потисли один одному руки, Бакалець розвернув коня й погнав назад. Кульчичани й собі поїхали своїм селом. Кульчиці ще не спали: обходили господарство. Один за одним шляхтичі, прощаючись, завертали до своїх дворів. Доїхавши до майдану, Шелестовичі й собі завернули на своє обійстя.

Розділ VІІ

Зима минає дуже важко. Як тільки день зимовий стає довшим, а сонечко все вище підіймається на небо – із великим нетерпінням люди чекають весни. Однак весна приходить не так уже й скоро. Зимонька не хоче відступати зі своїх позицій, надійно окопавшись на цій землі. І навіть коли вже й доводиться відходити, то із жорстокими боями: кидає весні в очі снігом, б’є у груди холодними вітрами. Нарешті прилітають бузьки, атакуючи зиму. З іншого флангу починає прокидатися Дністер: ламає кригу, широко розправляє свої могутні плечі, розкинувши їх не тільки поміж берегами, але й на луки та городи. Зима тікає, ховається. Тримається ще якийсь час у ярах та лісі, та з часом зникає і звідти. Навіть Карпатські хребти, які у ясну погоду добре було видно з Кульчиць, і ті перевдяглися із білого в зелене.

Увесь цей час Юрій заглибився у роботу. Став він поволі звикати до господарства, звикся, зрісся зі своєю землею. Допомагаючи батькові, він згадував собі все, що почав уже забувати у Львові.

Навколишня шляхта зрозуміла, яку високу освіту, який досвід має Кульчицький, тому брали його на різні соймики, на суди, радилися із ним, вирішували разом всякі господарські справи – уже скоро про його здібності та розум заговорили в Самборі та навколишніх селах.

Тим часом весна взяла владу над цим краєм повністю. Сонечко висушило, обігріло землю – вона попросила лемеша, борони. Шелестовичі вийшли із плугами з самого ранку, заходилися орати. Настав час сіяти ярину: мали вони багато ланів у різних кінцях села, а пасовища тяглися вздовж Дністра на кордоні з Кружиками.

За зиму вгодовані коні тягли плуга добре – скиба рівно лягала; пахло землею. Граки сідали тут-таки за плугом на оранину, товклися по ній у пошуках поживи.

Юрко ходив за плугом, розорюючи довгий свій лан. Мав при боці шаблю, а за спиною – рушницю. Це від татар. Дике поле ніби й далеко, однак степові гості досить часто заскакували до Кульчиць. Два роки тому стався татарський напад на село: одного господаря потягли на аркані просто від плуга. Інші тоді відбилися: шляхта добре знала, як тримати шаблю й мушкет, – треба завжди бути напоготові.

Батько збирався сіяти тут овес, а далі – яру пшеницю: у нього ще з осені все було розплановане. Вони вели тут господарство вже не одну сотню років і знали, чого хоче ця земля, що їй треба дати, аби вона сторицею віддячила урожаєм.

Недалеко орали Дашиничі свої наділи. Сонце вже підбилося високо – Юрій почав відчувати втому.

– Досить! – гукнув здалеку батько. – Обід.

Їли печені пироги, сир зі сметаною, варені яйця.

Наситившись, Юрій ліг просто на землі, закинув руки за голову, а очі впер у небо. Посміхнувся – гарний сьогодні день. Якби тут був Миколай Бакалець, то зараз би затяг одну зі своїх пісень на кшталт:

І наївся, і напився, і на ролю положився.

– Чом ти лежиш та й не ореш, та й до мене не говориш?

– А я лежу та й думаю, що погану жінку маю!..

Він колись чув цю пісеньку від співучого радлівчанина – і вона запала в голову. Заспівав би зараз, однак стримався. Це Миколаєві личить вигукувати, виспівувати, свистіти постійно. Шляхтич має бути трохи поважніший, тому Юрій лиш зітхнув. Цікаво, де зараз цей хлопець: сидить вдома чи таки пішов на Січ.

– Дай, Боже, щістє! – ще здалеку гукнув Дашинич, скинувши шапку й наближаючись до гурту. Юрій підвівся.

– Дай, Боже, дякую, – відповів батько.

Сусід зблизився, присів поруч із Шелестовичами.

– Сідай, пане-брате, до нас.

– Дякую, та я вже пообідав, зараз знов до роботи. Прийшов спитатися, чи не чули ви чого, як там на Україні.

– Якось не доводилося, а що?

– Кажуть, що жене гетьман москалів, а цар величезним військом наступає. Може, Бог так дасть, що виженуть Москву. Тоді Україна знову до Речі Посполитої пристане, тільки вже на рівних правах. Тоді, може, і нам буде легше: все ж з братами вкупі…

Батько погодився:

– Добре буде. Тоді козацтво розіллється все далі й далі, може, й до нас дійде, як колись за нашого Сагайдачного було. Не було би тоді хлопів, а тільки шляхта й козаки. Отоді розцвів би край наш, і ляхи не сміли б над нами знущатися, над народом і вірою.

– Запорожжя за царя піде. Там зараз Сірко отаманом, сильний вояка, – сказав своє слово і Юрій. – Запорожці не підуть більше під короля, бо католиків не люблять, як і бусурманів. Та й люд український більше під ляського пана не захоче.

Старші чоловіки подивилися на парубка.

– Що ж тоді робити?

– Гуртом треба відбиватися і від ляхів, і від москалів. Відбиватися і Дніпром, і Бугом, і Случем, і Дністром, і горами Карпатськими. У єдності сила народу українського.

Це були мудрі слова. Батько сказав на них тужно:

– Коли Бог би дав і таке б сталося. Якби знайшовся поводир для козацтва і для шляхти української та довершив велике діло Богданове. Тільки не видно щось такого. Козаки б’ються за булаву між собою, замість того щоб разом на ворога стати. Один тягне до царя, інший у пани пнеться, над людом знущається гірше за ляха. Ой, не видно добра.

Знову запала мовчанка.

– Час до роботи, – нарешті мовив Дашинич. – Ти, пане Юрку, зайшов би до нас ввечері, поговоримо собі, квасу поп’ємо.

– Як швидше із роботою раду дам, то зайду, – пообіцяв Юрій.

Дашинич махнув головою, одягнув шапку й пішов до своїх коней.

– Уже вдруге мене у гості кличе, – якось задумано сказав Юрій.

– Дочку має на виданні, – мовив батько. – Марією зветься. Досить гарна дівчина – вихована, господиня вправна.

– Засватати мене хочете?

– Як сам охоту маєш, то чого би нє? Я тобі цей ґрунт віддам, Дашинич – отой дасть, поставимо хату.

Юрко задумався, згадав Марусю Дашиничеву, а тоді і Марію з Бандрівських. Як би зараз заспівав Миколай?

Ой підходить вже кінець – йдуть дівчата під вінець.

Треба й нам дивитися, на котрій женитися…

У роботі та вічних клопотах весна поволі проминула, почалося літо. На відміну від «бойової» весни, літо було кволе. Якщо травень ще потішив гарною погодою, то червень одразу ж розплакався дощами. Городину ще сяк-так вдалося обробити, а із сіном була справжня морока: лиш сонечко почне сушити, як тут же впаде дощ і відразу все намочить.

– Не дай Бог, ще зігниє, – бідкалася постійно мати.

Юрій також турбувався про справи господарські: втягнувся у них з головою. Навіть почала забуватися пригода з Коналінськими, а думки про Січ також самі по собі відійшли на друге місце. Тут, у Кульчицях, і справді було багато для нього роботи, а батьки вже були не ті, що колись: старість невпинно підкрадалася все ближче.

Підходила неділя. У суботу сонечко, нарешті, вийшло з-за хмар, так що під вечір усі Шелестовичі із граблями та вилами вийшли на свій сінокіс, аби «рушити» сіно – перекинути, щоб краще сохло.

– Якщо тільки Бог дасть погоди, то завтра після обіду можна буде звозити, – сказала мати, вправно орудуючи дерев’яними граблями.

Батько був недалеко і почув ці слова.

– Завтра – неділя.

– Мусимо забрати сіно з поля – інакше зігниє. Доки відправа у церкві закінчиться – якраз підсохне добре.

– То можна буде зробити і в понеділок, – стояв на своєму батько.

– А як знову дощі підуть?..

– Мені треба завтра до Поділець!

У Подільцях також жила руська шляхта, і батько вже цілий тиждень збирався до них у якійсь важливій справі.

– Так що почекає твоє сіно.

– Чого ж «моє»? Хіба ж я його їм? Якщо не буде паші на зиму, то треба буде худобу продавати чи різати. А як Юрко женитися схоче, що ми йому офіруємо?

Мати не часто наважувалася вступати з батьком у дискусію, але інколи таки доводилося.

– Я є шляхтич, розумієш? Для мене слово є вищим за корови і сіно!

– Ну, то пусти сина з хати жебраком, раз такий гоноровий: нехай з нас сусіди сміються.

– Досить вже! – гримнув батько.

Тут Юрій вирішив втрутитися:

– Ви, тату, їдьте, а я сам звезу сіно. До вечора впораюся.

Батько з матір’ю поглянули на нього.

– Як же будеш сам мучитися, хто тобі допоможе? – запитала мати, батько також озвався:

– А я думав представити тебе завтра погірецькій шляхті.

– Все буде добре, не хвилюйтеся…

Наступного дня, після служби Божої, батько вдягнув новий одяг, узяв «макогона» і подався до Поділець, запрягши в бричку двох коней. Сини ж його, запрігши ще по дві пари у вози, рушили за сіном: молодші брати попереду, а Юрій – ззаду. По дорозі побачив малого Дашинича, того самого, що на Різдво колядував у них під вікнами.

– Здоров, пане Дашинич.

– Доброго здоров’ячка, пане Шелестович. Що, за сіном?

– Ая. Поможеш?

– Чом не помогти? Тільки старі лахи візьму.

Хлопчина був іще не дуже великим, але до роботи вдався чіпким. Юрій вилами «подавав» йому сіно на віз, малий же розправляв його там і втрамбовував. Отак навантажили велику копицю.

– Давай, пане Юрію, павуз, – мовив малий Дашинич, зрозумівши, що більше на воза не поміститься.

– Та що ти «пане, пане». Кажи просто – Юрку.

Павузом називалася довга і досить товста дерев’яна жердина, яку кидали зверху на сіно вздовж воза і міцно прив’язували з двох боків: стиснене павузом сіно уже не могло розсипатися по дорозі.

– Поїхали, – мовив Дашинич, усівся на сіні та, взявши у руки батіг і віжки, стьобнув коней: – Вйо! Гайта-вйо!

Доїхали додому добре. Сіно скидали до стодоли, а тоді поверталися знову на сінокіс – трави цього року вродили буйні, тож і запас на зиму буде великий.

– Те, що дощик намочив, – сонечко висушило, – говорив дорогою Дашинич, поганяючи коней (малий повністю перебрав кермування возом на себе). – Якщо сіно хоч раз дощик не намочить, то корові взимку і їсти не смакує.

Юрій лише всміхнувся про себе: добрий буде господар.

Розділ VIII

На щастя, добра погода «витримала» до самого вечора, а день у червні ой який довгий. Брати на своєму возі вже поїхали додому, а Юрій загромаджував граблями залишки сіна і подавав на віз. Добру роботу зробили: швидко, чисто, по-господарськи. Батьки будуть задоволені.

Сам Юрій почувався втомленим, але щасливим. Понад усе мріяв зараз помитися, сито повечеряти і хильнути добрий кухлик домашнього кваску, принесеного з холодного погреба. У своїх думках він уже зосередився на квасі та пирогах, але раптом чомусь стривожився.

Іще здалеку Юрій побачив у променях призахідного сонця, як з боку Радлович польовою стежиною їхав вершник. Якась тривога спочатку огорнула молодого шляхтича, так що він мимоволі поглянув на свій мушкет та шаблю, що лежали неподалік. Однак згодом Юрій відкинув побоювання: і польські пани, і татари їздять великими гуртами. А тут, певно, котрийсь шляхтич надумав вигуляти свого вороного. Краєм ока спостерігаючи за вершником, Юрій зрозумів, що він таки наближається до нього.

Вони із малим Дашиничем саме «павузили» сіно, як вершник під’їхав упритул.

– Дай, Боже, щістє!

– Дай, Боже, здоров’я! – відповів Юрій, не відриваючись від роботи.

Вершник так і не зійшов з коня. Був досить кремезний, озброєний шаблею і на вигляд небезпечний. Це не був простий хлоп – певно, шляхтич, хоча Юркові раніше його бачити не доводилося.

– Нині неділя, сінокіс безлюдний. Нікого навколо нема, – сказав замріяно гість. – Можна було б поговорити з тобою просто тут, пане Шелестович.

– Кульчицький-Шелестович, – виправив Юрко. – Та перш ніж із тобою говорити, мушу пересвідчитися, чи ти шляхтич. Назвися.

Юрій вдав, що продовжує роботу, сам же сторожко оглянувся на шаблю і мушкет – до них було досить далеченько, так що подумки він сам себе вилаяв за таку необережність. Та нічого, у руках – вили, коли що – відіб’ється.

– Так це не я хочу з тобою розмовляти, пане. Чи ти думав, що та пригода у Самборі отак тобі минеться?

Юрій оглянувся, намагаючись триматися спокійно.

– Чого ж, я терпляче чекаю. Заразом і запитаюся у пана Коналінського, на якого звіра вони полювали під Бабином на другий день Різдвяних свят. А то зробили там засідку чи то на вовка, чи на ведмедя?

Гість посміхнувся:

– Пан суддя не хотів, аби у той день пролилася чиясь кров: ні вовків, ні ведмедів. Зрештою, він і зараз не хоче. Але той інцидент у Самборі треба залатвити.

– Де і як?

Кінь під гостем відчував якусь напругу, тому не стояв спокійно, не пасся, а крутив головою і перебирав ногами. Вершник намагався його заспокоїти.

– Нині. На межі з Радловичами.

– У мене нині інші справи.

– Та ти не бійся, пане Кульчицький-Шелестович: поки що це буде тільки розмова: Коналінські не дикуни, щоби отак рвати когось відразу на шматки.

Юрій зазирнув у очі цьому нахабі, спитався:

– Ти занадто нахабний, як на слугу Коналінських. Назви своє ім’я.

– Воно тобі нічого не скаже, пане Кульчицький…

– Тоді нам більше нема про що говорити: забирайся з мого поля. А пан Коналінський, якщо хоче мене викликати на розмову, то наступної неділі я буду на соймику – там і поговоримо.

Кінь укотре форкнув: його нервовість передалася й Юрковим коням, запряженим у воза: вони позадирали голови і почали прясти вухами. Незваний гість натягнув поводи і позадкував.

– Дивися сам, пане Кульчицький-Шелестович, вибір за тобою. Тільки через твою непоступливість може постраждати невинне дівча. Ні, вона не шляхтянка, а проста покоївка, так що тобі до неї має бути байдуже…

– Мариня? – не второпав Юрій.

– Її кавалєр утік на Січ, до тих зрадників і грабіжників. Певно, зараз десь громить панські маєтки зі своїми побратимами. А з дівкою може статися все що завгодно.

Лише тепер до Юрія дійшов зміст сказаного.

– Послухай мене, чоловіче. Якщо з тою дівчиною щось станеться…

– Та не червоній, пане шляхтич! – грубо перебив вершник. – Нікому твоя дівка не потрібна. Тут усе від тебе залежить. Приходь! Доведи, що ти справжній шляхтич. Тільки щоб ти був сам, а то знаю я вас – макогонів. Когось приведеш – біда дівці буде.

– Я скажу татові! – раптом вигукнув малий Дашинич, котрий досі мовчав.

– Ваші тато у Подільцях! – вершник круто розвернув коня і ще раз гукнув: – Приходь!

Провівши незваного гостя очима, малий Дашинич мовив:

– Мої тато в Кульчицях: до жодних Поділець не поїхали…

– Він думав, що ми рідні брати. Бачиш, слідкували за мною, аби вкусити в зручну мить. Та нічого, дамо собі раду. Давай, Михасю, відвеземо сіно, а там уже буде видно…

Вони обоє повсідалися на возі і вйокнули на коней.

– Ти, Юрку, панам не вір – обмануть, – мовив Михасик дорогою.

– Та я зараз не за себе думаю, – махнув рукою Юрій, згадуючи Миколая і його Мариню. – Через мене з добрими людьми біда трапитися може…

Вдома Юрій вирішив нічого не говорити, щоб не налякати домашніх. Кульчицькі-Шелестовичі гуртом скинули сіно у стодолі, а тоді дружно пішли до колодязя митися: порох від сіна обліпив Юрія з ніг до голови, прилип до мокрого від поту тіла, понабивався у ніс.

– Ото добрий кусень роботи зробили, я й навіть не думала. Богу дякувати! – щиро раділа мати, ллючи Юрію на руки теплу, нагріту на сонці за цілий день воду. – За то змайструю вам зараз смачну вечерю: стиранку. Ти, Юрцю, ще малим любив з молочком.

– Без мене повечеряйте, мамо, мушу скочити в одне місце, – миючись до пояса, відповів син. – Скажіть малим, нехай коня запряжуть. Карого.

– Ой, вже сутеніє. Ще й хмариться: кути ж ти надумав їхати?

– Куди-куди: до дівки, – раптом підкинув один з молодших братів, а другий доточив:

– Намасти вуса сметаною, щоби ліпше стирчали.

Обоє малих пирснули сміхом, Юрій бризнув на них водою – і вони побігли регочучи у бік стайні, щоб виконати братів наказ та запрягти його коня.

– А в котрий бік хоч поїдеш: на схід чи на захід? Звідки виглядати? – запитала мати, подаючи рушник.

Попри двір Шелестовичів проходила дорога: одним кінцем вона ішла до Радлович, за котрими відразу був Самбір. В іншому боці знаходилися села шляхетські: Білина, Городище, Гординя… Юрій відразу зрозумів, про що хоче дізнатися мати, тому збрехав свідомо:

– До Городища їду: маю справу.

Мати зітхнула з полегшенням.

– Богу дякувати. Там села наші, господарські. І дівчата – господині.

– А в Радловичах хіба нє? – запитав Юрій, витираючись рушником.

– Ти ж знаєш, синку: там нема шляхти. Нам не можна родичатися з руштикальними.

– Хіба ж у них роги?

– Ой, синку. Краще не ходи у той бік. Коли батько дізнається, що хлопку собі взяти хочеш, то не дасть тобі ані крихти поля. А як довідається, що котрійсь живота надув і покинув, – проклене.

Юрій пішов до хати, заходився вдягатися. Мати була поруч, усе радила, яку сорочку взяти, шапку, каптан.

– Бери отой зелений, з вильотами. Він тобі дуже до лиця. І пояс до нього червоний.

Юрій слухався усього, що радила мати, однак її треба було якось позбутися.

– Мамо, крикніть на малих, щоби скоріше того коня запрягали, бо так до пізнього вечора монятися будуть.

Щойно мати вийшла за двері, як Юрій тут же схопив полотняну торбу і почав у неї складати зброю, котрої у їхній хаті водилося чимало: лише пістолів Юрій узяв чотири. Крім того, ріжок з кулями, порохівницю, кинджал і ніж. Був іще чекан, однак він у торбу не влазив.

– Пригодиться, – мовив сам до себе Юрій і заткнув собі за пояс, накривши зверху каптаном. Далі причепив шаблю і, взявши торбу та захопивши мушкет, вийшов з хати.

Матір зустрів перед перелазом, сказав на випередження:

– Як думаєте, брати мушкет чи нє? Кажуть, вовки десь в лісі тої ночі вили.

– Та бери на всяк випадок. І шаблю взяв – молодець: шляхтич мусить мати шаблю.

«Борщ без м’яса – то є зупа, шляхтич без шаблі – то є дупа», – подумав про себе Юрій, але матері цього не сказав.

– А що ж ти таке напакував? – побачила мати Юркову торбу зі зброєю.

– Гостинці.

– А-а-а. Ну, то є добра справа. Їдь, синку, але будь там дуже обережний…

Юрій став у стремено і вискочив на осідланого коня. Натягнув вудила. Карий почав під ним басувати, бити копитами. Це був добрий кінь, котрого батько ніколи не запрягав у воза: тримав лише для їзди. Брат відчинив браму, і Юрій виїхав з подвір’я, кивнувши на прощання рідним.

Мати дивилася йому вслід:

– Куди, куди повернув? А-а-ай, таки до Радлович… До Радлович поїхав! Ой, Юрцю, Юрцю, та у тих же Радловичах дівки – чарівниці. І оком не змигнеш, як вона тебе… Ой, що ж батько скаже…

Молодий Кульчицький-Шелестович уже не чув слів матері, а гнав коня по дорозі. Час минав, надворі вже добре стемніло, тож треба було поквапитися.

Оминувши крайню хату села, Юрій звернув з дороги і почав поволі діставати з торби її вміст. Він швидко наладував пістолі і порозпихав так, щоб легко можна було дістати. Чекан засунув у вильот каптана, перевіривши, чи легко виймається. Мушкет закинув за плечі. Рушив.

Костел бовванів уже перед очима, і Юрій подумав собі, що звідти є гарна можливість оглядати не лише дорогу, але й усі навколишні поля. Здалося, що у найвищому віконці навіть світло горить. Та ні – таки привиділося.

Наблизившись, Кульчицький звернув у поле, у бік гумна: десь там на нього повинен чекати Коналінський. Зараз це гумно було занедбане: частково розгромлене, частково спалене – привид шляхетських суперечок і воєн. Далі був рів, що відгороджував два села, а вже навколо того рова поросли височенні та розлогі зарості верболозу.

«Добре місце для схованки», – мовив про себе шляхтич.

Битися його вчили ще змалку: батько хотів, аби син умів за себе постояти, та найбільше всього Юрій навчився у Львові: у великому місті ніхто не зважає на те, що ти Кульчицький-Шелестович. Не раз йому там доводилося встрявати в корчемні бійки, великі вуличні побоїща, захищати свою честь на чесних і не дуже герцях, і цей досвід Кульчицькому зараз мав би ой як знадобитися.

Гнідий заржав і почав завертати голову в бік верболозу.

– Що, братику, коней чуєш? Таки сховалися скурві сини.

Юрій поплескав коня по шиї і продовжив свій шлях, сторожко оглядаючись у темряві. Раптом з-за гумна виїхав вершник. Навіть у темряві Юрій упізнав у ньому за манерою триматися в сідлі вже знайомого посланця.

– Де Коналінський?! – зразу ж гукнув Юрій. Вершник не відповів, доки не наблизився майже впритул. Постійно дивився на костел, немов чекав звідти якогось знаку. Так і є: там хтось сидить і спостерігає, чи не привів Юрій із собою підмоги.

– Я прийшов сам, як ми і домовлялися. Де Коналінський, де Мариня?

Навіть крізь темряву Юрко відчув, як шляхтич посміхнувся, а тоді поволі звів руку і наставив на нього пістоль.

– Поїдеш з нами. Кидай зброю.

Кульчицький міг себе опанувати, але все одно відчув, як під дулом пістоля мороз побіг поза шкірою.

– Ми так не домовлялися!

– Пан Коналінський тебе чекає. Не нароби дурниць: кинь мушкета, потім шаблю, а тоді ми собі мирно поїдемо і залатвимо всі свої справи.

Тут із кущів виїхала решта розбійників: чоловіків десять. Вони об’їхали і загородили дорогу до Кульчиць.

– Чекайте, а де Мариня? Де дівчина? Без неї я нікуди не поїду.

– Поїдеш, голубе, нікуди не подінешся! – гукнув іззаду один з розбійників грубим, замогильним голосом.

– Я – шляхтич, – нагадав Юрій, не зводячи погляду із націленого на нього пістоля.

– Ніж не вибирає, чиє горло різати.

Посланець, досі тримаючи націлений пістоль, розумів, що вони занадто близько один до одного, щоби Юрій встиг витягти шаблю чи схопитися за мушкет, тому говорив упевнено. Однак він не знав про захований чекан. Юрій же зрозумів, що далі справу відкладати не можна, бо за відсутності Коналінського ніхто із ним тут розмов вести не буде: або смерть, або полон. Користуючись темрявою, Кульчицький висунув із рукава свій чекан, а тоді несподівано вдарив – поцілив у руку. Розбійник скрикнув і випустив пістоля, після чого отримав другий удар: у груди. Кінь під ним стрибнув убік, вершник же звалився на землю.

Інші розбійники не відразу зрозуміли, що сталося: не чекали від «макогона» такого сприту. Юрій же приострожив коня: боротися тут із десятком горлорізів дорівнювало смерті. Оскілька дорога до Кульчиць була перекрита, він рвонув полем у бік Радлович.

– Лапай! – раптом крикнув котрийсь із розбишак. Хтось вистрелив.

– Живим брати! – загорлав інший, і десяток коней помчали слідом.

Юрій розумів, що йому будь-що треба прорватися до свого села: туди за ним переслідувачі потикнутися не посміють. Шляхтич крутнув коня вліво і погнав полем у напрямку дороги. Карий відчув небезпеку і рвонув з усіх ніг, постійно зрізаючи кут. Розбійники відразу зрозуміли цей маневр і кинулися навперейми.

Навкруги було темно: ніч усе щільніше накривала навколишні поля. Світилося лише одне віконечко у костелі. Біля дверей стояв сивий кінь. У Юрія промайнула в голові думка спробувати сховатися в костелі, попросити допомоги, але він цю думку відразу відкинув.

Гнідий виніс його на дорогу, і шляхтич повернув у бік рідних Кульчиць: аби тільки Бог допоміг прорватися. Липкий холодок від страху вже давно розвіявся, натомість тіло і розум розпашіли від дивного відчуття: воно у Юрія завжди виникало перед боєм. Розбійники наближалися: ось-ось будуть тут і перекриють дорогу, тоді шляхтичеві діватися не буде куди – і він опиниться у западні.

Юрій приострожив коня, сам же стиснув у руках пістолі. Вичікував до останнього. Коли ж розбишаки опинилися зовсім поруч, раптом вистрелив: раз, вдруге! Іще двічі з інших пістолів. Тоді мушкет! Така несподівана атака вмить остудила нападників: котрі з них не упали з коней на землю, відразу зупинилися і принишкли. Юрій на це і розраховував: ще раз дав коню острогів і промчав повз ворогів наче вітер, вириваючись із пастки.

– Дідько! – лише почув позаду себе розпачливі крики когось із поранених. Тут же гримнув постріл, тоді другий: розбійники цілили у нього, бо шляхтич відчув, як одна з куль просвистіла над самим вухом. Прихилившись до кінської гриви, Юрій оглянувся – його переслідували. Але якщо раніше мали завдання брати живим, то зараз убиватимуть за першої можливості.

Проте розбійники переслідувати не стали, а, навпаки, кинулися геть. Натомість з боку Кульчиць показалися інші вершники, що їхали Кульчицькому назустріч.

«Свої», – мовив про себе Юрій і спинився, аби оцінити ситуацію.

Тим часом підмога була вже тут: ось Ручка, Сметанка, Попіль, Густ, Дашинич. Останній гукнув:

– То ти, пане Юрку!

– Що ви тут робите? – замість відповіді запитав Кульчицький-Шелестович.

– Та мій Михасик прибіг до хати і розказав, що пани тебе на розмову кликали. А тут ще постріли: що сталося?

– Та, не вийшло розмови з панами.

– Даремно ти сам їхав, а нам не сказав нічого: панам вірити не можна! – озвався і Попіль.

Юрко став на ходу набивати свої пістолі знову.

– Коли так, то поможіть мені, братчики: треба дівчину з лап розбійницьких вирвати.

– Треба – то треба…

Вони приострожили коней і подалися у бік гумна. Їхали неквапно: розбійники могли зробити засідку. Іще здалеку побачили одного з коней, що ходив собі по полю. Недалеко лежав, стогнучи, поранений, поруч іще один – тримаючись за прострелену руку.

– То ти їх? – запитав шляхтич Ручка.

– Тут ще має бути їхній вожак, – знову мовив Юрій замість відповіді.

Вожака побачили тут-таки: намагався втекти пішки. Догнали, оточили. Зрозумівши, що опір чинити дарма, встав на коліна. Права рука його була зламана, а голова – розбита: напевно, при падінні з коня.

– Помилуйте!

– Хто ти?! – зразу ж почав допит Юрко, не злазячи з коня.

– Я слуга… Слуга Коналінських…

– Брешеш!

– Гжицький! – раптом упізнав Дашинич. – Богуслав Гжицький, шляк би тебе трафив! От і попався ти, голубе, в наші руки!

– Ти диви, – підхопив і Ручка. – Ото нам Бог дав презент. Тепер ти за все відповісиш, збую! Ми тобі покажемо, як палити шляхетські хати, як людей красти і грабувати.

– Живим тобі не вирватися, так що молися Богу!

Гжицький зайорзав:

– Панове, то не я. Ви ж розумієте, що мені того не треба було. То все мої господарі, то їхні справи!

Шляхтичі грізно кружляли навколо нього.

– Давно говорили, що цей баніта у Коналінського на короткому повідку, – сказав Дашинич. – Тепер ми вас усіх притиснемо!

– Де Мариня!! – раптом гаркнув Юрій.

– Вдома, пане, її ніхто не займав, клянуся! Це була просто приманка, – швидко заговорив розбійник. – З вами хотіли тільки поговорити.

– Брешеш, волоцюго! Ви напали на мене! Та що я тут з тобою буду розмови вести! Панство, давайте шнурок і на вербу того сучого сина!

Шляхтичі спішилися, взяли Гжицького попідруки і потягли в бік розлогого дерева. Шнурок також знайшовся. Зрозумівши, що жарти скінчилися, розбійник заговорив.

– Чекайте, чекай! То все Коналінський! То старий придумав! Клянуся, ми не хотіли вбивати: мусили потримати трохи в старому сараї, доки старий Шелестович не підпише відмову!

Тепер усе стало зрозуміло: землю захотіли забрати. Вугірецькі пани вже давно зуби точили на оті самі землі, судилися, напади чинили…

Раптом з боку Кульчиць почулося тупотіння копит, котре все наростало.

– Наші, – мовив Дашинич. – Чутка по селі швидко розійшлася, а шляхтичі мусять один одному допомагати.

Гжицький іще багато цікавого встиг розказати перед тим, як на поле прибуло десь із три десятка озброєних вершників.

– Що тут? – запитав старший Костик, що їхав на чолі цілої ватаги, – це був старий батьків товариш.

– Коналінські збуїв наслали на нашого Шелестовича, – відповів Дашинич. – Що робитимемо?

Костик довго не думав.

– Такого дарувати не маємо права, бо ми є шляхта, а не псячі хвости. Їдьмо до Вугерець і запитаємо там пана суддю, за якими законами він живе! І хай тільки спробує відбрехатися, собачий син!

– У селі когось треба лишити, щоб у спину не вдарили, – порадив Дешинич.

– Буде кому село захистити. Беріть того виродка і гайда!

Шляхтичі сіли на коней, Юрій же підійшов до наймолодших Ручки та Сметанки, попросив:

– Скочте, хлопці, до П’янович. Там живе Мариня – покоївка Коналінських. Привезіть її.

Страхи Юркової матері справдилися: хмари знову окутали небо, збираючись на дощ. Але намокнути ніхто не боявся: шляхта була зла і рішуча. Кульчичан зібралося десь до півсотні озброєних вершників, і вони легким клусом наближалися до села Вугерець, власності Коналінських. Оминувши людські хати, шляхта наблизилася до маєтку. Стали.

– Подивіться, – скомандував старший Костик.

Дашинич із Попілем спішилися і побігли до брами. Постукали. Тиша. Дашинич схопився руками за велике залізне кільце і потягнув на себе: на диво брама зі скрипом відчинилася. Шляхтичі переглянулися.

– Заходимо, але поволі. Перевірте, чи наладовані пістолі, але без мене пальбу не починати! – скомандував Костик.

Обійстя Коналінських привітало кульчичан пусткою і тишею. Нікого не було видно, лише сивий кінь стояв біля конов’язі.

«Той самий», – мовив про себе Юрій, зрозумівши, хто спостерігав за ним із костелу.

Тим часом шляхтичі під’їхали до самих дверей будинку. Попереду був Костик, Дашинич і Юрій, а Цмайло і Штокайло підтримували у сідлі зв’язаного Гжицького. Інші шляхтичі розмістилися позаду, тримаючи зброю напоготові.

– Гей, пане суддя! – гукнув Юрій. – Ану вийди-но з хати: кульчицька шляхта до тебе в гості завітала!

У відповідь – тиша. Кульчичани чекали, вдивляючись навколо себе у темряву, а коні їхні нервово гризли вудила. Нічого. Юрій уже було хотів крикнути ще раз, але раптом двері відчинилися: на порозі свого дому постав сам пан суддя. Він виструнчився на повний зріст, окинув своїм поглядом присутніх.

– Щось я не пригадую, аби колись кликав вас до свого дому.

Відповів Костик.

– А ми привезли тобі, пане, те, що ти загубив у нашому селі. Певно, шукаєш!

Безумовно, суддя впізнав Гжицького, але жоден м’яз не здригнувся на його обличчі.

– Не маю жодної справи до вашого села. Забирайтеся звідси.

Костик спаленів:

– Оцей розбійник за твоїм наказом напав на нашого брата! Він уже зізнався у всьому, так що тобі, пане, більше не відбрехатися!

– Та як ти смієш! – гукнув і собі Коналінський.

Раптом бахнув постріл. Гжицький, сидячи у сідлі, здригнувся, кульчичани ж посхоплювалися за зброю, бахнув постріл у відповідь, за ним іще декілька.

– Що ви робите?! – кричав суддя, піднявши свої худі довгі руки догори.

– Стійте!!! – стримав своїх Костик.

Усе затихло, тільки коні били копитами землю і неспокійно форкали, налякавшись пострілів. Гжицький усе ще сидів у сідлі, тоді хитнувся, посунувся і впав на землю. Коні від цього іще більше схарапудилися.

– Хто стріляв?! – крикнув Юрій.

Із темряви, з боку конюшень, вийшов Коналінський-молодший. Поводився впевнено, на плечі тримав свого мушкета.

– Я.

Юрій зрозумів: ось як Коналінські замітають сліди.

– Ніхто не сміє брехати на нас, ще й у нашому домі, – продовжив молодий власник Вугерець.

Юрій поглянув на Дашинича, що зіскочив з коня і припав до пораненого: серце того не билося. Кулаки у Юрія стиснулися самі собою.

– Смерть баніти і розбійника Гжицького вам нічим не допоможе: він встиг дати свідчення, і десятки шляхтичів є тому свідками. Ця справа буде розглядатися на сеймах і в судах – ви, Коналінські, за все будете відповідати! Все по закону зробимо! Їдьмо звідси, панове!

Взагалі, Юрій картав себе за те, що послухав старого Костика і погодився їхати до Вугерець: справу можна було повернути інакше, з більшою користю. Ех, нічого не поробиш, назад не повернеш. Та нічого, тепер Коналінські не посміють смикатися, можна буде і землю за гумном відсудити. Головне – щасливо звідси вибратися.

Шляхтичі, послухавши заклик молодого Шелестовича, почали розвертати коней. Раптом у браму влетіли Ручка зі Сметанкою. У останнього в сідлі сиділа дівчина, закутана в коц.

– Привезли, – підморгнули хлопці.

Юрій придивився – Мариня.

– З тобою все добре?

Дівчина кивнула головою на знак згоди, хоча на вигляд була стривожена і бліда. Юрій повернув коня, знову став навпроти Коналінських.

– Цю дівчину я забираю.

– З якого дива? – запитав старий.

– Лишаю вам замість неї цього, – Юрій кивнув на труп Гжицького.

– Він же здохлий.

– Самі забили – самі і зарийте.

Коналінські мовчали, тож Юрій прийняв це за знак згоди. Він повернув коня у бік брами і поїхав геть із цього двору.

– Кляті макогони, – прошипів їм услід Коналінський-молодший. – Тепер вони нас будуть за горло тримати через того…

Він сплюнув на землю і поглянув на труп Гжицького.

– Не будуть, – заперечив суддя. – Тепер ми їх за горло візьмемо. Слухай мене: зараз підпалимо садибу, а все спишемо на макогонів…

– Тату…

– Роби що кажу. І не забудь труп у вогонь кинути…

Розділ ІХ

Це літо видалося дуже дощове. Липень також не потішив доброю погодою: небо плакало й плакало. З-за Карпатських гір все лізли і лізли хмари й нависали над Самбірською землею. Мурашки чогось почали переносити свої мурашники на більш високі місця, миші стали пхатися з поля до хати. Знову полило: холодно, важко, занудливо. Земля відмовлялася приймати у себе воду, дорога розгрузла, перетворилася на багно, брудні потічки й струмочки потекли селом. Надворі було сіро й неприємно.

У такий час Юркові було особливо тяжко на душі. При роботі він забувався, занурившись у неї з головою. Тепер же, коли через дощ надвір годі було вийти, туга сильніше обіймала його серце – і він дедалі більше усвідомлював, що народився на цей світ не для того, щоб орати батьківську ниву та годувати корови. Він усе вдивлявся у дорогу, що вела ген із батьківської хати і манила його за собою. Думав про Січ.

– Дністер скоро вилиє, – сказав батько. – У Карпатах теж дощі, вода звідти прийде до нас – біда буде.

Кульчиці затоплення не боялися: були на горбах. Шкода було тільки урожаю, що вимакав.

– Радловичі, певно, невдовзі будуть плавати, – додав батько.

– І нехай собі їх пан трохи ноги намочить, – мовив Юрків молодший брат, що сидів і стругав щось ножем. Раптом затнувся: біля печі крутилася Мариня.

Юрій ще тоді забрав дівчину до своєї хати, аби Коналінські не заподіяли їй шкоди. Мариня допомагала по господарству та все виглядала свого Миколая. Пригода із Коналінськими почала забуватися: певно, поховали пани Вугерецькі свої хвости.

– Пан якраз і не намочить, бо поставив свій фільварок далеко від річки. Будуть плавати прості хлопи, – знову пробасив батько.

Юрій одягнув плащ і вийшов надвір. Від перелазу ноги понесли самі на сільський майдан. І не його одного: шляхта збиралася, у всіх на устах була тривога. Дощ поволі притих. Шляхтичі дивилися на величезні потоки води і калюжі, що текли селом.

– Треба їхати все обдивитися, – мовив Юрій, декотрі зі шляхтичів пристали на його пропозицію: Дашинич, Смуж, а також нерозлучні друзяки Ручка і Сметанка. За якусь хвилю вони уже їхали на конях у бік радлівського костела. Тривога чогось обіймала серце, як раптом почувся дзвін.

– Це з радлівської церкви. Певно, біда вже там, панове.

Шляхтичі приострожили коней і помчали ще швидше дорогою-болотом. Стали на горбку біля костела й роззирнулися.

– Матір Божа, – мовив хтось поруч із Юрком.

Навкруги все було затоплене. Дністер залив уже цвинтар і ту дорогу, якою кульчичани їхали минулої зими. Церква лишилася, як острів, зі всіх боків залита. Дорогу теж затопило, що вела і вверх села, до Дрогобицького шляху та панського фільварку, і на Діл, де стояли селянські хати.

– Біда, панове, треба рятувати людей. Гайда за мною! – гукнув Юрій і приострожив коня.

Вони не стали спускатися дорогою вниз, у воду, а повернули вправо й полями поїхали в об’їзд.

До села в’їхали біля старої хати Бакальців якраз навпроти вигону. Місцевість ця була нижча, тому й звалася Діл чи Долина. Вода тут була вже коням по груди, лилася до хат вікнами. Селяни метушилися, рятуючи своє добро, нажите важкою працею. Дністер напав уночі, так що під ранок село було уже затоплене. Всюди чувся лемент, гавкіт собак та ревіння худоби.

– Поможемо, – гукнув Юрій і зострожив коня. Його вороний крутив головою, іржав, не бажаючи далі лізти у воду. Боявся. Кульчицький спішився, роздягнувся, роззувся, закотив штани. Він бачив, як господар однієї хати кликав на поміч. Не вагаючись пішов туди, інші шляхтичі – за ним. Спочатку брів по пояс у воді, а коли та піднялася до грудей, махнув рукою – і пішов уплав.

У господаря топилася корова. Вона ніби сказилася від страху, нікого не підпускала до себе, аби відпустили з ланцюга. Насилу Юркові з товаришами вдалося її визволити, і тварина кинулася зі стайні. Свиню довелося витягувати кіньми на шнурку – вона дивом не втопилася. Таке ж саме було і в інших хатах: часом вода там діставала до самих стріх. Все навкруги було у воді, немов раптом утворилося жовте море. Бродячи й плаваючи по ньому, Юрій помагав виносили зерно, дітей, витягували худобу. Їхні коні саме стали у пригоді – допомагали неабияк.

Сяк-так повитягувавши всіх на підвищення, люди стали, аби хоч трохи перевести подих.

– Усі тут, нікого не забули? – запитав Юрій людей.

– Ніби всі. Тільки щось діда Скірки не видно, – сказав хтось.

– Десь має бути тут: він цілу ніч пильнував воду, чи не прибуває.

– Певно заспав і втопився старий.

– Де його хата? – спитав Дашинич.

– Он, вода аж до даху доходить.

Кульчицький оглянувся – у одного з господарів на подвір’ї стояли поскладані дошки.

– Пливемо за дідом.

Шляхтичі збили нашвидкуруч пліт і попрямували до дідової хати, перепливши над парканом і хвірткою.

– Діду, діду! – почав кликати Юрій.

– Марна справа – дідо глухий, – пояснив радлівський хлопець, що був з ними. – Розберемо трохи даху, може, він на горищі.

Дід Скірка був чоловік старий, заслужений. У селі всі поважали його. Жив сам – діти розійшлися. Старий цілу ніч пильнував воду, а на ранок таки заснув. Добре, що здогадався ще вилізти на горище. Як прокинувся, з горища злізти вже не міг: навколо була вода. Пливти старому було годі й думати. Взагалі води боявся, аби вона не повикручувала йому старі кістки, які й так постійно нили та боліли. Так і сидів дідо на горищі, чекаючи своєї долі.

– Діду, вилазьте! – гукнув Юрій над самим вухом, і глухуватий дід лише тепер почув: через свою глухоту й не помітив, як частково розібрали його дах і підійшли до нього. На плоті бідного діда так і вивезли на сухе – ото було радості!

Юрій витер піт, поглянув на небо: саме вийшло сонце, засвітило крізь хмари. Тільки тепер Кульчицький почув, що дзвони на церкві Святої Параскеви не замовкали. Вони калатали весь цей час, били без упину.

– Правильно зробили, що у дзвони вдарили, – покликали людей на поміч. Найгірше залишатися з бідою віч-на-віч.

– Ми не тільки кликали на поміч, – пояснив старий радлівчанин. – Вода боїться дзвонів, боїться церкви. Дзвони відганяють її, вертають до русла. Зараз побачите: Дністер відступить.

І справді, воду ніби почало щось викручувати, вона їжилася від сонячних променів і поволі відступала.

– Слава Богу, ніхто не втопився, худоба ціла, – мовив хтось із радлівчан.

– Що з того: весь урожай замулило – голод буде, – говорили інші.

– Не журіться, люди, Бог добрий. Хто нас образив, той нас і прогодує, – заспокоював людей війт. – У Дністрі риби багато і лози багато. Будемо рибу ловити, кошики плести – поміняємо на муку. Худобу теж буде де попасти. Чи нас перший раз отак заливає?

Люди заговорили, зашуміли. Юрій побачив, що їм уже роботи тут не буде, – пішли до своїх коней.

– Зачекайте, – їх наздогнав війт. – Дякую вам, панове, що не залишили в біді.

– Перед бідою всі люди мають бути єдині, тож не дякуй мені, пане війте. Коли б голодно було, приходьте до Кульчиць – поділимося.

Вони махнули на прощання й поїхали.

Скоро вода й справді почала відступати. Вона наробила лиха не тільки в Радловичах, але і в Самборі затопила кілька передмість, навіть до ратуші підходила. «Плавали» усі села понад Дністром, Стрвяжем, Стриєм, Бистрицею, навіть мала чистенька Млинівка наробила біди.

Кульчицькі шляхтичі, зробивши багато доброї роботи, стояли тепер біля вигона і спостерігали за тим, як вода помаленьку відступала назад до свого русла. Почало вечоріти, за останні дні сонечко вперше показалося з-за хмар. Людей поруч уже не було – розбрелися по своїх затоплених хатах і обійстях, щоби навести там хоча б якийсь лад.

– Певно, і нам треба повертатися до Кульчиць, – сказав Дашинич, тримаючи коня за вуздечку.

Шляхтичі погодилися і вже готувалися вискочити в сідла, як ратом до них підбігло якесь дівча.

– Вуйку, вуйку, там Андрійко лишився! – крикнуло мале, показуючи на затоплену рінь.

– Який Андрійко? – не второпав Юрій.

– Він корови пас і там лишився.

– А де ж його тато з мамою? – запитав Дашинич.

– Не знаю.

Шляхтичі перезирнулися, почали радитись.

– Певно, він уже вдома – уже б давно батьки лемент здійняли.

– А як сирота? – висловився Сметанка.

– Треба попитати.

– Дешевше поїхати й подивитися: і так уже всі мокрі.

– Правду кажеш: може, там дитина загибає, а ми тут воловодимось.

Коні тривожно і неохоче знову пішли до води, однак остроги і нагайки заохотили їх бігти швидше. На ріні вода була ще досить високою, тож часом доводилося йти вплав.

– Є хто живий! – гукали шляхтичі, пильно роззираючись навсібіч, однак нічого живого навколо не було – сама вода і зелені верби, що стирчали з неї. Лише зі східного боку виднілася чимала зелена галявина, вільна від води, тому шляхтичі повернули своїх коней саме туди: якщо хлопець вижив, то ховається саме там.

Щойно коні виїхали з жовтої і холодної води і ступили на тверду піщану землю, як Юріїв румак зупинився, не бажаючи йти далі. Шляхтич поплескав його по шиї.

– Ну, чого ти?

– Підходьте, панове, не встидайтеся. Тут нас ніхто не потривожить.

Ці слова були сказані неголосно, однак пролунали, немов грім з ясного неба. Юрій оглянувся – у розлогих кущах верболозу стояв кінь. Сивий кінь. Той самий, котрого Юрій бачив біля костелу в ніч нападу і на подвір’ї Коналінських. Самого вугерецького пана видно не було.

– Покажися, пане Коналінський, вилізь із кущів, чого там ховаєшся?! Це ж зовсім не подібно на тебе! – гукнув Юрій, а сам почав озиратися довкола, намагаючись зрозуміти рівень загрози.

– Нас сюди навмисно заманили, це пастка! – почали гукати кульчичани, але тут Коналінський і справді показався з-за кущів. Був не сам: із ним вийшло шестеро озброєних людей у шляхетському одязі.

«Семеро проти п’ятьох, – підрахував у голові Юрій. – Та й не знати, хто ще у тих кущах ховається».

– Не бійтеся, – гукнув Коналінський, немов читаючи думки. – Крім нас, тут нікого нема.

– Чого вам треба?! – різко запитав Юрій.

Коналінський посміхнувся.

– Порахуватися. Давно уже пора звести наш дебет і кредит, пане Кульчицький-Шелестович.

– Чудово. Можемо зробити це просто тут і зараз. Дивіться, панство, яке тут чудове місце, який краєвид, – спокійно відповів Юрій, оглядаючись на «море», що оточило їх навколо.

– Не так швидко. Спочатку ти, пане, маєш відшкодувати всі збитки за спалений фільварок.

Кульчичани перезирнулися.

– Жартуєш, чи як? – так само спокійно запитав Юрій.

Коналінський поволі запхав руку за пазуху, витяг звідти якийсь папір.

– У мене є ухвала суду про те, що ти, пане Кульчицький, здійснив напад на маєток мого батька, пограбував його і спалив. За цей злочин суд накладає на тебе, пане, баніцію, тож тепер будь-який лайдак зможе забити тебе, як пса, і принести твою голову до міської управи.

Почувши це, Юрій похолов, друзі його аж ахнули від почутого.

– І навіщо ти таке робиш? – хрипко запитав Кульчицький.

– То не я. То – мій батько. Він хоче забрати своє, а твоя загибель йому не потрібна.

– Своє забрати? Мовиш про землі за гумном? Вони наші є по праву!

– Суд – то є право! – крикнув Коналінський, Юрій же поглянув на нього і всміхнувся.

– Ну, з твоїм батьком зрозуміло. А чого хочеш ти сам?

– Помсти. Так, ти маєш кров’ю змити образу, завдану мені в Самборі. І ти її змиєш, однак спочатку твій батько віддасть нам те, що має бути наше!

– Ніколи!

– Та що з ними говорити, до шабель! – крикнув Дашинич і вихопив свою карабелю. За ним – інші. Вугерецькі також дістали зброю.

– Стійте, нерозумні! – раптом гукнув один з поляків. – На смерть ідете! У вас – порох мокрий, а в нас – пістолі! Всіх постріляємо, як псів скажених!

Він і справді наставив пістоля на кульчичан, однак Коналінський відхилив його.

– Нам не потрібна бійня. Нам потрібен тільки він. Тож давай, пане Кульчицький, кидай шаблю, поїдеш з нами.

– Не слухай їх, пане Юрку! – гукнув Дашинич.

– Ми за тебе горою постоїмо!

– А ви, мерзенні ляхи, колись перед Господом відповідь дасте за свої підлі вчинки! Бо ви – не шляхтичі, а ганебні брехуни і вбивці! – не стримався молодий Ручка.

– Що?! – загорівся й Коналінський, однак його стримав товариш.

– Чекайте, панове, зупиніться. Ми – і справді шляхта. Я – Кшиштоф Лановецький, гербу «Яструб», кажу: мусимо з’ясувати нашу справу, як і личить справжнім дворянам. Ти, Ігнатію, бийся зі своїм кривдником, а я викликаю на поєдинок он цього, що обізвав мене брехуном і вбивцею. Це буде чесно.

– Виклич краще мене! – вигукнув Дашинич.

– Я тебе, пане, викликаю! – озвався третій шляхтич. – Якуб Пинянський, роду «Тарча».

– А ти, пане, – четвертий поляк на ймення Юзеф Обідович вказав на Смужа, – станеш проти мене, якщо тобі духу вистачить!

– Стану. Пан Сметанка-Кульчицький буде нашим секундантом, – підтвердив Смуж.

– Згода.

Юрію зовсім перестала подобатися та каша, котра щойно заварилася.

– Чекайте, панове, ми так не домовлялися! Це є справа між мною та Коналінським!

– Досить, пане, слово шляхтича – не горобець. Сподіваюся, панове, у всіх є шаблі і кинджали! – перебив його Кшиштоф Лановецький і пішов роззиратися довкола. – Тут, гадаю, місце буде саме враз для поєдинку.

– Чудово, – відповів Дашинич, зіскакуючи з коня. Він поплескав по плечі Юрія. – Не хвилюйся, пане Юрку, це не перший наш двобій з ляхами і, сподіваюся, не останній.

Назад вже і справді нічого не повернеш: бійці пороздягалися до сорочок, тримаючи у руках шаблі та кинджали. Правила відомі всім – бій до перемоги, тобто, перемігши свого суперника, боєць допомагає товаришу. Розбилися по парах.

– Готуйся, пане Кульчицький, землю гризти, – сказав Коналінський, розминаючи шаблею зап’ястя, тоді ж раптово вдарив.

Уже з перших ударів супротивника Юрій відчув, що Ігнатій – боєць непростий, однак перемагати його можна і треба. Кульчицький більше переймався долею своїх друзів, адже вони не були такими вправними фехтувальниками, на відміну від їхніх супротивників, що виглядали дуже грізно. Отож, план виник сам собою – швидко знешкодити Коналінського, а тоді допомогти своїм.

Юрій впрано відбив атаку Ігнатія, а тоді сам зробив випад, черкнувши супротивника по нозі. Той скрикнув від болю і відскочив. Юрій натиснув, однак Коналінський почав відступати, пішов у глухий захист. Пововтузившись, Юрій міг би його доконати, однак раптом позад себе, вперемішку із вигуками бійців та секундантів, почув розпачливий крик болю. Ручка. Кульчицький оглянувся: Ручка був поранений і ледве відбивався від Кшиштофа Лановецького. У ту ж мить Юзеф Обідович дістав Смужа ударом кинджала в живіт. Той видихнув, опустився на землю, заливаючи своєю кров’ю жовтий пісок. Юзеф не став добивати, а рушив у бік Дашинича, котрому теж було дуже непросто у бою з Пинянським.

– Стій! – гукнув Юрій і кинувся на нього, нав’язуючи бій. Коналінський також не дрімав, тож Юрію довелося битися відразу з двома.

Тим часом Ручка знову скрикнув від болю, потім ще. Його біла вишиванка враз стала червоною: Лановецький завдав йому двох глибоких порізів – на плечі та ребрах.

– Кидай шаблю, хлопче, і я дозволю тобі вийти з бою! – запропонував Лановецький.

– Ніколи!

У ту ж мить Дашинич, побачивши, що програє Пинянському, кинувся у відкриту атаку. Поляк коротким ударом всадив йому кинджал під серце, однак Дашинич також знайшов у собі силу для удару. Впали обоє.

Обідович був добрим бійцем, навіть сильнішим за Коналінського. Юрію доводилося дуже тяжко – вести бій проти них двох одночасно, але він тримався. Коли ж Юзеф оглянувся за Пинянським і на мить втратив пильність, Кульчицький зробив блискавичний випад, рубаючи по голові. Юзеф упав. Юрій пішов на Коналінського, однак той знову «закрився».

– Проси пощади! – тим часом вимагав Лановецький у Ручки, котрий уже стояв навколішки перед ним, увесь залитий кров’ю.

– Ніколи, – простогнав хлопець.

Юрій встиг закрити його своїм тілом і шаблею. Бій закипів з новою силою – Кульчицький проти Лановецького і Коналінського. Раптом, підвівшись та крикнувши дико, кинувся в бій Ручка, на мить відволікаючи увагу супротивників. Юрій і сам не зрозумів, як йому це вдалося, але спочатку полоснув шаблею Лановецького, а тоді рубонув щосили навідмаш Ігнатія.

Все було мов у тумані. Кривавому тумані. Коналінський бився у передсмертних конвульсіях, Ручка добивав ножем Лановецького. Дашинич лежав з розплющеними очима і плювався кров’ю. Смуж лежав долілиць. Юрій відчув мокроту у боці, торкнувся – вся долоня була у крові: таки черкнув котрийсь. Відчувши страшну слабкість, Кульчицький схопився за вербу і важко опустився на землю.

На поле бою вийшли секунданти. Сметанка кинувся до своїх, намагаючись надати допомогу побратимові Ручці. Троє поляків лише мовчки оглянули своїх, а тоді підійшли до Кульчицького.

– Що, будете добивати? Давайте: я вже беззбройний і безсилий, – ледве видихнув Юрій.

– Ми не робитимемо цього, хоч і руки чешуться, – відповів поляк. – Ті, кого ти вбив, були нашими близькими друзями. Однак цей поєдинок відбувся чесно. Хочу дати тобі пораду, пане Кульчицький: тікай. Старий Коналінський смерті сина ніколи не вибачить…

Тим часом Сметанка підвів Ручку і повів до коня. Юрій рушив за ними, тримаючись за поранений бік.

– Потерпи, братику, зараз додому доїдемо, а там легше буде, – безперестанку повторював молодий Сметанка.

– Нам додому не можна – ще до півночі у Кульчицях будуть жовніри. Нам пересидіти десь треба. Давайте за мною, – сказав Юрій, відчуваючи, що скоро знепритомніє. Треба було всю силу зібрати в кулак…

Околиця Відня, серпень 1683 року

Обидва Юрії вилізли з-під воза, коли вже почало сіріти. Злива перейшла, тільки земля залишилася мокрою і болотистою. У таборі трави майже не було – витоптали її сотні тисяч ніг.

– Зараз кричатиме муедзин, будуть творити вранішню молитву, – сказав пошепки Кульчицький товаришеві.

І справді, турки ніби почули його слова. Вранішній намаз Фаджр слід було творити, відколи починало сіріти і до сходу сонця. Розвідники стали навколішки поряд із іншими турками, повернувшись лицем до Мекки. Забруднені каптани поскидали – правовірний має молитися тільки в чистій одежі, – підстелили собі під коліна. Вони повторювали рухи намазу слідом за турками, бубоніли слова ракаатів сунат та фарз…

Сонце зійшло з-за Дунаю. Турки сновигали по іще напівсонному табору, з підозрою поглядаючи на купця та його слугу.

– Чого дивишся? – гаркнув серб на одного з цікавих яничарів по-турецьки, і вони пішли далі. Одяг на них був мокрий і брудний, проте їм ніхто не дивувався – після тої бурі кожен такий ходив.

Кульчицький упівголоса наспівував якусь турецьку пісеньку, час від часу оглядався на Михайловича й гукав до нього навмисно голосно по-турецьки. Так вони відходили все далі й далі. Чим більше заглиблювалися в безкраїй табір воїнів Аллаха, тим менше на них починали звертати увагу, – і це тішило. Страх поволі почав відходити, Кульчицький із кожним своїм кроком почувався все впевненіше.

Турки відверто нудьгували у своєму таборі, бо робити їм було нічого. Вони волочилися сюди-туди в надії, що Відень скоро впаде до їхніх ніг. Юрій прислухався до розмов: турки знали вже про голод, про пожежі в місті, про пошесть червінки. Не могли вже дочекатися тієї години, коли цісарська столиця оголосить про свою капітуляцію. Так і бродили табором, зло поглядаючи на віденьські мури, і лише коли з’являвся якийсь ага, вони враз вдавали, що щось роблять.

– Ви хто такі? – раптом почув збоку Кульчицький і сторожко озирнувся: позаду стояв яничарський ага і кликав саме їх. Зупинилися.

– Я купець.

– Чого тут ходите? – не відчепився ага.

– Хочемо привезти винограду. І тобі можемо дістати, шановний аго. Спека он яка, і стояти під тими стінами ще не знати скільки.

– Що ж, привезіть. А що іще маєте?

– А чого треба – того й дістанемо. На те ми й купці.

Ага примружив очі.

– Бачу, змокли ви вчора, померзли. Ходіть до мого шатра.

Обидва Юрії перезирнулися: напевно, турок щось запідозрив. Та робити нічого – пішли слідом за ним.

У шатрі було тепло. Посередині горіло вогнище.

– Розвішайте отут свої каптани, нехай сохнуть. Ви, певно, голодні.

Ага плеснув у долоні, зайшов раб.

– Моїх гостей треба нагодувати. А ще зроби кави.

Раб уклонився і вийшов.

Віденці роздяглися й посідали просто на килимі.

– Щось ви не подібні на турків. Звідки ви?

– З Бєлграда, – відповів Кульчицький. – У наших жилах тече кров і турецька, і балканська. Однак ми вірно служимо падишахові і поклоняємося Високій Порті.

– Правовірні? – далі розпитував ага.

– Визнаємо, що немає бога, крім Аллаха, а Магомет – його пророк, – спокійно відповів Юрій.

– Добре. А то я відразу подумав, що ви якісь розвідники, християни. Не схожі на турків і говорите якось дивно.

Жоден м’яз не здригнувся на обличчі товаришів – вони тільки посміхнулися.

– Вибач, шановний аго, що ми тебе розчарували. Дійсно, велика земля під рукою падишаха, різні на ній живуть народи. Там, у Бєлграді, ми всі такі й усі так говоримо. Крім турецької, є ще там мова хорватська, сербська і чорногорська.

– Добре, добре, вірю вам, – махнув рукою ага. Слова його були добрі, а от очі лишалися холодні й колючі. Юрій відчув, що цей турок до кінця їм не довіряє. – То що, ти кажеш, ви іще продаєте?

Кульчицький знизав плечима.

– Маємо борошно, овочі, фрукти. Тепер продаємо виноград – дуже добрий, солодкий, як пальчики улюбленої наложниці.

– А як щодо горілки, може, вино маєте або тютюн? – запитав далі ага.

Кульчицький покрутив головою.

– Вибач, шановний аго. Але і вино, і тютюн, й інші зілля для курива для нас – харам. Велике зухвальство перед очима Аллаха бути правовірному п’яним від вина чи зілля, а тим більше на молитву іти. Тютюн хіба що невірним продавати можна, нехай вони труяться.

Ага посміхнувся:

– Приємно зустріти чоловіка, для якого закони шаріату важливіші за власну наживу. І що, продавав ти колись невірним тютюн?

– Не хочу мати справи з невірними – і не мав ніколи.

Юрко зауважив, що цей ага хоче у нього щось вивудити, тому треба слідкувати за кожним словом.

Тим часом раб приніс сніданок. Два Юрії помили руки і з великим апетитом заходилися їсти лаваш і шашлик з барана. Наситившись, вони взялися за горнята з кавою, а також закушували ізюмом та фісташками. Каву, хоч і була гаряча, випили швидко – звикли до неї. Ага звернув увагу і на це, тож підозри його поволі почали розсіюватися.

– Бачу, вам смакує. Ви давно отак ходите табором?

– Від учора. Буря нас збила з пантелику – ми мусили ховатися під якимось возом.

– Де ж ваш товар? Де слуги, коні, вози?

Кульчицький вигадував на ходу:

– Якраз шукаємо їх. Ми ходили по табору й збирали замовлення, бо не штука нарвати винограду й тримати в таку спеку. Хочемо, аби шановні аги куштували свіжий виноград, щоби насолодилися його запахом та соком.

– То де ваш товар, кажеш? – не відступав ага.

– Маємо зустрітися після обіду десь по дорозі до Калєнберга.

– Там уже крутяться неподалік невірні.

– Знаю, та вони не посміють напасти. Ховаються по норах, страхаються навіть тіні меча пророка Мухамеда.

Ага розправив бороду:

– Розкажи про Бєлград. Сам я із Анталії, і у тих краях не бував ніколи. Що ви там робите, як молитеся, що у вас цікавого?

Юрко зрозумів, що цей турок хоче затримати їх на довший час, неспокійно стало на душі козака. Та він не міг виказати свого хвилювання, хоча й відчував, що цей ага не довіряє йому. Юрій набрався терпіння і став поволі розповідати, ніби і справді нікуди не поспішає.

– Ми, як і всі правовірні, молимося п’ять разів на добу: зранку Фаджр, в обід Зухр, потім Аср, Магріб і нічна молитва Іша. Раз на рік ми здійснюємо хадж і твердо тримаємося посту у місяць Рамадан.

Далі Юрій почав розповідати азі про свою домівку у Бєлграді. Це місто знав добре, бо бував там частенько, а ще Михайлович багато розповідав. Так і зав’язалася розмова: турок був цікавий, багато випитував. Юрій розказував йому різні бувальщини, дещо вигадував. Ага залишився задоволений розмовою.

– Зараз помолимося, а після обіду до мене зайдуть інші аги. Будемо гоститися. Будьте і ви моїми гістьми.

– Із великою радістю, шановний. Тільки я боюся, аби слуги мої не порозбігалися без мене.

Турок насупився.

– Не посміють. А то велю їх половити й повідрубувати голови. Увечері дам вам коней і супровід.

Цього тільки бракувало. Юрій стиснув кулаки, але що тут робити.

Разом з іншими агами вони гостилися в наметі, співали пісень. Це більше стосувалося Кульчицького, бо Михайловичу, як слузі, негоже було вступати в розмови із вельможами. Він був тут тільки для того, аби прислуговувати своєму пану. Юрій же не замовкав, розповідаючи туркам цікаві небилиці, і ті лише під вечір відпустили його, на щастя забувши про обіцяний супровід.

– Тепер треба бігти щодуху, – шепнув Кульчицький, вийшовши із шатра, і вони швидким кроком попрямували у напрямку Відня. Яничари кілька разів намагалися зупинити їх, однак Кульчицький зразу ж прикривався ім’ям свого нового товариша аги, і до нього більше ніяких питань не було. Уже за темряви вони вискочили з табору і забігли в зарості Віденського лісу.

Розділ Х

Сонце втомлено сідало на заході, було мутно-червоне. Навкруги пахло денною спекою, пилюка забивала очі, рот та ніс. Тіні від дерев Віденського лісу ставали довшими і все химернішими. Від Дунаю тягло вологою.

Стежина перестрибувала горби, а іноді хитро їх оминала. Із настанням вечора ожило лісове птаство, давалося чути все голосніше й милозвучніше. Сонце сіло, і запанувала ніч. І ліс, і пагорби, і Дунай затулили повіки, аби відпочити після важкого дня. Не спали тільки розвідники, а все далі й далі крокували лісовою стежиною, їм навіть не думалося про відпочинок.

Вони пробивалися крізь чагарники та зарості дикого винограду, йдучи цілу ніч. Сміливці вже повністю минули турецькі позиції і тепер тільки сторожко озиралися, аби не наскочити на роз’їзд ворожої кінноти – спагіїв, що крутилися околицею. Відійшовши подалі, вони різко повернули вправо, до Дунаю.

– Чого ми звернули? Треба було так і далі йти у бік Кльостернойбурга, були б уже на місці, – говорив дорогою Михайлович.

– Не знати, чи є там наші вояки. Ніч літня коротка, скоро закінчиться. На ранок дійдемо до Дунаю, там когось здибаємо.

– Якщо не загубимося у цих хащах…

– Не бійся, пане Юрку, козак не голка – не загубиться.

Вони пройшли якийсь час мовчки, тоді Михайлович мовив:

– Там, у таборі, я думав, що нас той ага вже не відпустить.

– Головне, що нагодував. Хліб їхній та м’ясо якраз впору прийшлося. Казав тобі – ходімо зі мною: сидів би зараз у Відні та гриз сухарі. А так – шашличок поїли.

– Як би ще по чарчині налив нам ага, то я його взагалі розцілував би.

– Горілки не можна. Не забувай, козаче, що ми у поході.

Говорили притишено – обережність потрібна була у всьому. Ішли нічними хащами без перепочинку, зупинялися лише, аби визначити подальший маршрут. У нічному небі літали кажани, а десь разів зо три, гукаючи у нічній тиші, над самими головами пролітала сова. Старі дерева дивилися їм вслід, у спину, своїми дуплами-очима, шуміли гіллям у верховітті, намагаючись сполохати двох незваних гостей.

Якби ж то ці дерева знали, що два герої пустилися у таку небезпечну мандрівку не з власної волі, що вони йдуть рятувати їхню столицю…

Кульчицький посміхнувся про себе. Йому здалося, що дерева й справді стали розступатися зі стежки, а їхні гілки розсувалися, аби не заступати подорожнім місячного світла. Десь неподалік пробігла сарна, вітаючись із ними й даючи знак, що вони на добрій дорозі. Маленький їжак поспіхом збіг зі стежки, аби подорожні не наступили на нього й не поранили собі ноги.

У Юрія страх поволі відійшов. Тут він чувся вже у безпеці, відчував, що до союзників рукою дістати. Йому й раніше доводилося багато пережити, не одну таку пригоду перейшов бравий козак, однак зараз усе інакше. Зараз він відповідає не тільки за себе, а за ціле місто, за свою жінку та дитину.

– Де ти навчився так багато турецьких пісень? – спитав Михайлович. – Я також немало прожив поміж турками, та до пісень мені їхніх було байдуже.

Юрій відповів:

– Пісня – це душа народу. Якщо вивчиш багато турецьких пісень, то й думати навчишся, як турок, зрозумієш його.

– Щось я до того не чув, пане Юрку, аби ти колись співав.

– Не маю доброго голосу. А от товариш був у мене колись – Миколай Бакалець, то він співав гарно.

Михайлович поспішив заперечити:

– Якби капельмейстер із нашого собору чув, як ти, пане Юрку, співав у аги, то відразу записав би до свого церковного хору.

– Зі страху ще не так заспіваєш…

Вони якусь хвилю йшли мовчки, аж поки знову мовчанку порушив серб:

– А що сталося із тим твоїм товаришем, з тим Миколаєм?

– Чого питаєш?

– Бо я від тебе чув уже не раз це ім’я, ти вже його згадував.

– Загинув він.

Тільки починало світати, як двоє розвідників вибралися із заростей на берег Дунаю. Кульчицький уважно роздивився навкруги: через туман нічого не було видно, однак мряка швидко розвіялася. Раптом на острівці збоку побачили людей.

– Схоже, християни.

– Еге ж, точно не турки.

Це жінки прали на ріці білизну, біля них стояло кілька чоловіків. Розвідники тут же побігли берегом ближче до людей.

– Гей, на човні! – гукнув по-німецьки Кульчицький.

Чоловіки їх побачили, похапалися за мушкети. Жінки кинулися тікати.

– Ми свої, з Відня! Нам треба до Карла Лотаринзького!

Раптом чоловіки почали до них стріляти, так що два Юрії припали до землі і кулі просвистіли просто у них над головами.

– Ви що, подуріли, прокляті селюки! Де по своїх стріляєш, каналія!

На той раз кричав Михайлович, і щира німецька лайка зробила свою справу. Чоловіки на мить опустили мушкети.

– Ми до князя! – далі гукав Кульчицький.

– А не знаємо такого! – відповів хлоп.

– То заведи бодай до війта, грім би тебе забив! – на той раз гукнув Михайлович.

На човні якийсь час панувала мовчанка – радилися. Тоді один обізвався:

– Сходьте схилом, аби ми вас бачили. А руки догори піднесіть.

Розвідникам довелося так і зробити, бо сперечатися із тими хлопами справді було ніколи. За якийсь час вони уже пливли човном, радіючи, що опинилися поміж християн.

Селище, з якого були ці люди, називалося Нусдорф. На тому ж острові Юрій змушений був показати їхньому війтові свій пашпорт та листи, і тільки тоді їх перевезли на другий берег Дунаю.

Патруль запровадив двох Юріїв до полковника Доната фон Гейслера.

– До нас уже кілька разів доходили чутки, що Відень впав, – мовив задумано полковник, особисто перевіряючи документи.

– Може і справді впасти: турки підійшли до муру вже надто близько, – відповів Юрій.

– Ви хоробрі люди, якщо вирушили у таку небезпечну мандрівку. Мої солдати і я у захваті від вашого подвигу, – сказав Гейслер, віддаючи розвідникам назад документи. – Дам вам коней, аби ви чимшвидше добралися до табору князя.

– А ще прошу розвести багаття на березі. Велике багаття. Це буде знак віденцям, що ми добралися щасливо до своїх…

Карл Лотаринзький того ж ранку прийняв у своєму шатрі двох посланців австрійської столиці. Кульчицький з Михайловичем уклонилися йому, вручили листи. Князь сидів на широкому кріслі, його оточували люди зі свити. Був одягнений у дорогий одяг, ботфорти й перуку. Уважно перечитав листи від графа Штаремберга, відвів погляд убік.

Що він зараз має відповісти місту, яке уже тримає місячну облогу? Чим підбадьорити його мешканців, аби вони протрималися ще хоч трохи?

– Яка ситуація у місті? – запитав ерцгерцог, бажаючи почути відповідь із уст самого посланця.

– Критична, – мовив швидко Кульчицький. – Голод, епідемія, загинуло вже більше половини оборонців.

– А що мешканці?

– Зневірилися. Графові Штарембергу все тяжче й тяжче переконувати їх тримати оборону.

– Як ся має сам граф?

– Не дуже добре. Коли ми бачили його востаннє, то виглядав кепсько. Скаржився на перевтому. Я боюся, як би його не забрала червінка.

– А турки?

– Турки, світлий княже, риють нові й нові окопи все ближче до міського муру й обстрілюють його щільно. А ще вони роблять окопи і підривають фортецю. Їх стримати стає дедалі важче.

Карл підвівся, пройшовся по шатрі взад-вперед. Обдумував кожне своє слово. Бог свідок, як йому було важко. Тут зараз мав би бути сам імператор, мав би звернутися із полум’яними словами до цих хоробрих людей, які не пожаліли свого життя заради порятунку міста. Де ж він зараз є зі своєю твердою волею, із імператорською поставою, достойним обличчям славного роду Габсбургів?! Він не захотів лишитися у своїй столиці, до якої підходив ворог, виїхав зі своїм двором, посіявши у місті паніку. Однак йому слід і належне віддати – потрафив зробити інше. Йому, у спілці з папою, вдалося залучити до війни із турками польського короля. Першого квітня був підписаний договір Священної Римської імперії, себто всіх німецьких земель, із польським королем про спільні дії проти турків – кожен зі свого боку. Тепер біда загрожувала цісарській столиці, і король згідно з договором мусів прийти на відсіч. Уся надія на поляків і козаків. Король вийшов уже із Кракова і йде на Відень. Тільки коли він сюди прийде? Німці не змогли зібрати всі свої сили, бо їм із заходу загрожував союзник турків французький король Луї. Цей хитрун називав себе «найхристиянським» королем, а водночас намовив турків до війни з християнами. Дуже вже муляли йому Габсбурги у Європі.

– Відень – це брама, що загороджує туркам дорогу до Європи. Відень мусить вистояти, відсіч прийде з дня на день, – почав Карл Лотаринзький. Збоку за столом сидів писар і занотовував кожне його слово.

Кульчицький враз зрозумів, що та відсіч іще не скоро прийде. Під знамена Карла, що мав вести об’єднані німецько-австрійські війська, прийшло тільки двадцять вісім тисяч проти двохсоттисячної агарянської сили. Боячись нападу французів, курфюрст Ганновера замість 19 тисяч прислав тільки 4 тисячі піхотинців та 3,5 тисячі кінноти. Курфюрст Баварії Максиміліан Емманюель вислав корпус із 9 тисяч вояків. Франконія виставила 6 тисяч піхоти та 1,5 тисячі кіннотників, а Саксонія – 7 тисяч піхоти та 3 тисячі вершників. Юрій ще й не втиг дійти до намету князя, а уже знав усі ці невеселі новини – був добрим розвідником. Тільки виду не подавав, а лиш уважно слухав князя, а той говорив тим часом. Він вельми засмучувався з приводу втрати багатьох оборонців: офіцерів, простих вояків та хоробрих ополченців. Далі він пообіцяв, що невдовзі прийде відсіч із німецьких земель та Польщі. Князь повідомляв, що нашими військами було розгромлено мадярського Текелі, що воював на боці турків. Писар усе гарно записав.

Такий лист Карл передав Кульчицькому.

– Віднесіть цей лист назад до цісарської столиці та передайте графу Штарембергу.

Два Юрії перезирнулися. Кульчицький мовив:

– Дозвольте зауважити, світлий княже, що у тому листі не досить точно вказана дата майбутньої відсічі. Скидається на те, що союзники тільки сходяться, а своїми силами ви не збираєтеся нападати на турків.

Карл поглянув на цього чоловіка, який поставив йому таке нахабне запитання. Кульчицький був спокійним, вважав, що уповні має право так говорити із князем після всього, що йому довелося пережити в турецькому таборі.

– Не можемо зараз розворушити цього осиного гнізда. Якби Кара-Мустафа захотів, то за кілька днів інтенсивного штурму уже взяв би Відень. Турки хочуть підімнути під себе навколишні європейські землі, створивши тут свою Західну імперію. Кара-Мустафа має бути правителем цієї імперії, а столицею буде Відень. Він не хоче понищити своєї майбутньої столиці, тому і чекає, доки віденці самі йому здадуться. Ми змушені показувати свій страх перед ним, аби приспати візира, щоби потім розбити одним несподіваним ударом, коли поспіє вся сила. Інакше вони нас просто зметуть зі своєї дороги.

Це вже було щось цікавіше і більш схоже на правду. Отже, віденцям доведеться іще довгий час тримати облогу, тільки чи вистачить у них сили?

– Що хочете робіть, а місто туркам не здавайте. Ви двоє мусите повернутися у Відень і передати графу Штарембергу ці листи. Нехай розповсюдить їх, аби підняти настрій мешканців, щоб знову розпалити їх до боротьби!

Юрко у душі надіявся, що у місто він повернеться уже разом із союзниками, а через ворожий табір пройде, рубаючи разом з козаками та гусарами турків. Дуже не хотілося знову ризикувати життям.

– То підете назад? Я особисто обіцяю вам винагороду за такий подвиг, – настоював далі Карл Лотаринзький.

Юрії перезирнулися.

– Як треба, то треба, – була їхня відповідь.

– Добре. Зараз вас нагодують і підете відпочивати. Як дасть вам Бог щасливо добратися до міста, то дайте знак сигнальними ракетами. Ще одне. Ви були у турецькому таборі, бачили його розміщення…

Кажучи це, князь підійшов до стола із розстеленими на ньому картами. Кульчицький із Михайловичем також приступили, почали показувати Карлу Лотаринзькому все, що встигли побачити у ворожому стані.

У таборі ерцгерцога розвідники пробули цілу добу і перед світанком 17 серпня вирушили у зворотну путь. Тихо, аби їх не зауважили чужі очі, вони повернулися знову до села Нусдорфа. Ті самі люди взяли їх на човен, і вони попливли Дунаєм у бік Відня, оповиті густим ранковим туманом.

– Дорога назад у сотню разів небезпечніша. Голову даю, що у таборі князя Лотаринзького Кара-Мустафа має свої очі та вуха, – навмисне Кульчицький сказав до свого друга латиною, аби не зрозуміли селяни.

– Підемо іншим шляхом, а то ще зустрінемо нашого агу. Ми ж забули йому винограду нарвати! – відповів жартома Михайлович. – Обдуримо турків, перескочимо сивим конем.

Кульчицький посміхнувся.

– Знову ти, мій сербський брате, все перекрутив. «Об’їдемо на сивій кобилі», – ось як правильно треба казати.

Михайлович тільки сопів: йому теж було страшно, та виду не подавав. Справжній козарлюга, на Січі його місце. Недаремно й приповідки усі козацькі на вус мотає. Он зараз задумався – напевно, згадує собі щось приємне: може, рідний Бєлград чи Стамбул?

У турецькій столиці Юрій Михайлович був у почті славного Джованні Казанови, неперевершеного авантюриста і ловеласа. Про амурні справи свого патрона Михайлович говорив неохоче, а то й взагалі замовчував. Навіть коли його просили повідати про славного Казанову, він тільки махав рукою: «Нема що розказувати». Кульчицький завжди знав, що справжній покоритель жіночих сердець, який вів лік покорених на сотні-тисячі, ніколи не буде хвалитися цим і здатний заховати у таємниці жіночу слабкість. Хто ж багато балакає, хвалиться, той, очевидно, здатен і прибрехати заради власної слави. Коли серб десь збоку чув про любовні подвиги славного ловеласа, то тільки посміхався, і яскравий вогонь спалахував у його балканських очах. Колись Юрко прямо запитав свого товариша:

– Казанова украв твою славу, мій сербський козаче, чи не так?

– Яку славу?

– Не вдавай. Насправді ти здійснив усі ті любовні подвиги, а Казанова тільки розпатякав усім, присвоївши твою славу собі.

– З чого ти взяв?

– Я ж бачу, як жінки мліють від твоїх балканських очей. До того ж я розвідник, шпигун. Ну, признавайся.

У відповідь Михайлович тільки махнув рукою.

– Нема про що говорити. Я простий перекладач, а він делегат папи та цісаря. Куди мені до нього.

Серб тоді відвернувся, однак Кульчицький встиг зауважити, як характерно зблиснули його очі.

Розділ ХІ. Запорозька Січ. 1662 рік

Запорожці харчувалися переважно рибою, котрої у Дніпрі та його численних притоках було безліч. Звичайно, довозився й інший припас, однак страви з риби низовики споживали щодня, особливо полюбляли сьорбати щербу – рибну юшку. Із перших днів Юрій зі своїми товаришами потрапили до гурту рибалок, завданням котрих було довозити на Січ повні човни риби. Тож цілими днями Юрій ловив рибу, чистив її, солив, лагодив сіті та займався іншими рибальськими справами.

– Не можу вже дивитися на ту рибу. Просмердів увесь нею, – буркотів шляхтич Ручка, відтинаючи ножем голову великому линові.

– То йди чистити нужники – будеш пахнути польовими квітами, – штовхнув товариша ліктем у бік Сметанка і зайшовся сміхом. Ручка все ще тримав у лівій руці відрізану риб’ячу голову, тож без попередження кинув нею у товариша, але Сметанка спритно пригнувся, і риб’яча голова поцілила просто в Юрія. Товариші завмерли.

– Ой, вибач нам, пане Юрку.

Кульчицький посміхнувся:

– Та який я пан: ми тепер усі тут товариші.

Юрій робив свою роботу ретельно і терпляче, сподіваючись, що невдовзі їх візьмуть у якийсь похід.

– Вас поки що тут мають за молодиків, – пояснив одного разу Миколай Бакалець. – Сірко воліє піти на орду малими силами, але щоб козаки були перевірені…

«Все ж краще тут чистити рибу, аніж сидіти у Самбірській буцегарні чи покласти голову під катівську сокиру», – заспокоював сам себе Юрій.

Так і ловили рибу на Запоріжжі кульчицькі шляхтичі, чекаючи нагоди показати себе.

Після того трагічного бою на затопленій ралівській ріні їм доводилося ховатися по різних шляхетських родинах, аби хоч якось зализати рани. Кілька разів за ними приходили жовніри, однак їх завчасу попереджали – і вони тікали в інше село, аж доки не набралися сил і не гайнули на Січ. Батько Юрія робив кілька спроб захистити сина на судах та шляхетських соймиках, однак усі чудово розуміли: це марна робота, бо загиблі пани були із дуже впливових родин, а старий Коналінський взагалі збожеволів, утративши єдиного сина.

– Ой, Юрцю, Юрцю, що ти наробив?

Найбільше серце боліло за Дашиничем і Смужем, яких так і залишили лежати на тому піску. А що було робити: через тяжкі рани хлопці самі заледве вибралися живими з обіймів тої жовтої каламутної води. Після того Юрій не одну ніч думав і гадав, як усе це могло статися. Певно, Коналінським хтось подав звістку, що «макогони» у Радловичах, і вони швидко зібралися, аби влаштувати пастку. До того ж Ігнатій Коналінський не хотів битися сам на сам з Юрієм, тому заварили саме отакий герць. Їхньою метою було не вбивати, а саме принизити кульчицьку шляхту, поставити її на коліна. Одначе не так сталося. Бій був чесним, і це підтвердили польські секунданти, однак здичавілих від горя батьків це надзвичайно мало тішило…

Накидавши цілий кошик куснів порізаної риби, товариші допомогли Ручці закинути його на плечі, і той пошкандибав до куреня. Тоді ж до пристані підпливав новий рибальський човен.

– А ось іще риба їде…

Так і проходили дні за днями на Запоріжжі. Тільки прибувши сюди, Юрій одразу відшукав свого товариша Миколая Бакальця, і той забрав їх до свого куреня. Тут, на Січі, кошовій старшині було цілком байдуже, чи до них прибули шляхтичі, а чи прості хлопи – на Запоріжжі всі рівні у своїх правах. Треба було показати себе у бою, бо тільки так можна було побачити, що ти за людина. Час минав, а боїв та походів поки що не було. Юрій чув, що отаман Сірко часто робить вилазки у татарський степ і смикає безперестанно їхні улуси, однак побачити самого отамана йому ще не довелося.

Перевантаживши рибу з човна, Юрій зі своїми товаришами знову взявся за роботу.

– Наші в Кульчицях стільки риби зроду-віку не бачили, – мовив під боком Ручка.

– Ага. Наш Дністер можна каменем перекинути. А Дніпро – ого-го, – відповів на те Сметанка.

– Дністер ближче до моря теж великий, кораблі по ньому ходять.

– Зате в нас, коли розливається, то всім добре заливає сала за шкуру.

– Що правда, то правда.

Юрій мовчки слухав розмову своїх товаришів, думаючи при тому свою думу. За цей час, що він уже тут, вдалося передати додому вісточку, що живий-здоровий. Батько відповів. Ця відповідь трохи розважила Юрія, адже там, у Кульчицях, все почало потроху влягатися. Головне, що від вугерецьких вдалося якось відбитися. А ще батько писав, що Дашиничі і Смужі на Юрія образи не мають, бо сини їхні загинули, як справжні шляхтичі, що захищали свою честь. Та все одно найближчим часом додому Юрієві повертатися ніяк не можна.

– Там, удома, всі живі-здорові, а це – головне, – мовив потиху про себе Кульчицький.

Ручка зі Сметанкою його не чули, продовжуючи розмовляти про своє.

– Миколай шепнув, що Сірко знову збирається в похід. Треба буде попроситися до нього, аби взяв із собою: краще вже воювати з бусурманами, ніж чистити оту рибу, – нарікав Ручка, відтинаючи чергову риб’ячу голову.

– Навряд чи візьме, – відповів Сметанка. – Але тут чутка ходить, що наш кошовий незабаром почне збирати похід на Україну: щось вони там не поділили з гетьманом…

Кошовим у ті часи на Січі був Іван Мартинович Брюховецький. Та не просто кошовим: титул собі новий вигадав: «кошовий гетьман». Юрій недолюблював цього чоловіка за його хитрість і лукавство. Спочатку Іван був служкою покійного гетьмана Хмельницького, потім почав разом з Юрком Хмельниченком мутити воду проти Виговського, а далі – то й з Юрком посварився. Кульчицькому було очевидно – цей чоловік сам на гетьманство мітить, а січовиків хоче у своїх цілях використати.

Ніж хвацько обчищав рибу від луски, поров животи, а пальці відділяли ікру від бебехів. Голова ж продовжувала думати свою думу.

Часи на Україні настали дуже тривожні. Посполиті разом із випищиками та запорожцями скинули з гетьманства Виговського, натомість поставивши малолітнього Богданового сина Юрка. Той не був сильним володарем, слухав неправдивих порад, і через те козацтво кидалося від Москви до Польщі, сварилося, билося між собою. Тепер же до того дійшло, що лівобережні перестали коритися гетьманові, вибравши собі своїх старшин. Це був розкол. А тут іще й Брюховецький із запорожцями воду мутить…

За отакими думками Юрій закінчив свою роботу і заходився чистити і мити свій інструмент та начиння.

– То що, скочимо зараз? – запитав під боком Сметанка, поліруючи великий казан піском та водою.

Хлопець мав на увазі нове тренування. Щовечора вони утрьох збиралися на січовому майдані, і Юрій учив їх битися на шаблях, показував деякі цікаві штуки із фехтування. Часом до них приєднувалися й інші запорожці, тож час минав цікаво і з користю.

– Аякже, – відповів із посмішкою Кульчицький і поплескав свого молодого товариша по плечу.

Січ зараз була уже не та, що до Хмельниччини. Ні, річ тут не у її зовнішньому вигляді. Навпаки, усе тут було таке, як і уявляв Юрій із батькових розповідей: фортечні укріплення, церква, майдан, 38 куренів. Мова про інше: про дух козацький, що витав тут споконвічно. Раніше на Запоріжжі збиралися найкращі сини України, і мета у них була одна: захистити рідну землю, вирвати її з неволі. Тепер же сюди тікають ті, кому не знайшлося затишного місця у новій, козацькій Україні.

Про це думав Юрій, стоячи біля січової церкви на майдані і дожидаючи Ручку зі Сметанкою, що побігли до куреня по «шаблі». Тим часом січовики займалися хто чим: грали в карти, байдикували, сперечалися, пиячили. Інші – то просто тинялися без роботи. А от за Сагайдачного було не так. Багато з кульчичан перебували на Січі у ті часи, коли гетьманом був їх славний земляк. Розповідали. Тоді ніхто просто так не валандався, кожен був приставлений до якоїсь роботи, а молодики безперестанку тренувалися. А за пиятику і мови жодної не було!

Прибігли Ручка зі Сметанкою, принесли вистругані навмисне для тренувань дерев’яні шаблі.

– Ставайте! – скомандував Юрій.

Спочатку, щоби розігрітися, хлопці нападали на Юрія удвох – він захищався. Тоді пояснював, розтлумачував, показував. Далі – знову бій: то разом, то по черзі. Молоді шляхтичі були у захваті від таких тренувань і займалися самовіддано, навіть не звертаючи уваги на те, що робиться довкола. Тим часом на майдані почало збиратися багато цікавих: старші кепкували, посміхалися, молодші ж і собі хотіли приєднатися до такого тренування.

– Ідіть, ідіть, лише перед тим собі шаблі вистругайте! – гукнув молодикам запорожець із довжелезним чубом. – Навчитеся на дерев’яних, тоді до нас із залізними приходьте.

Юрій не слухав цих розмов, продовжуючи робити своє. Раптом до нього підійшло кілька молодих хлопців.

– Брате, навчи і нас, – мовив один з них.

– У нас уже і шаблі є, – додав другий, показуючи свою дерев’яну зброю.

– Що ж, – посміхнувся Юрій. – Ставайте.

Так, помаленьку, на майдані почало збиратися все більше людей: одні розмовляли, інші мовчки дивилися, потягуючи люльки, а треті й самі ставали, щоби «розімнути кості». Юрія це тішило, однак цього молодий шляхтич не показував, а продовжував свою роботу.

Уже добре звечоріло, а козаки з майдану не розходилися. Раптом пішов якийсь гомін, усі почали розступатися.

– Кошовий, – кивнув головою Ручка, і Юрій озирнувся: до них і справді зближався Брюховецький, а разом із ним ще кілька запорожців. Вони підійшли, кошовий окинув оком товариство.

– Здорові будьте, братчики!

– Здоров, батьку! – разом гукнули запорожці.

Брюховецький завжди вдягався дуже скромно, намагаючись не відрізнятися від рядового козацтва. Говорити також умів дуже гарно.

– А що, гуляєте?!

– А що ж робити, коли діла нема? – відповів один із козаків, а всі інші його дружно підтримали. Майдан загомонів. Кошовий підняв руку, заспокоюючи.

– Буде скоро діло. Наш гетьман, навіжений Юрко, зовсім уже з глузду зсунувся! Забув він батьківський заповіт і пішов із поклоном до ляхів, мучителів наших. Уже спільно із собачою вірою братів б’є, а батько ж його, світлої пам’яті Богдан Хмельницький, десь там у домовині перевертається і спокою собі знайти не може! А що наші старшини, наші полковники? А обросли наші полковники достатками та маєтками, живуть у розкошах, а над братом нашим знущаються гірше за ляхів! Тож чи можна таке терпіти, брати? Ми, славне січове Христове воїнство, мусимо піти на Вкраїну та прогнати геть звідти зрадників і злодіїв! Чи буде на те, братчики, ваша згода?

– Згода! Згода, батьку! – зусібіч загукали козаки.

Юрій дивився на це все, і чоло його хмурилося дедалі більше й більше. Нарешті, він не витримав.

– Нема згоди!!!

Усі враз затихли, а Юрій вийшов уперед.

– Нема згоди, – повторив. – Україна в нас одна, тож і гетьман має бути один. Зараз усім об’єднатися треба і спільно стати проти ворогів землі нашої, бо сила козацька – у єдності! Хіба ж це правильно, коли брат іде на брата? Хіба ж витримає та бідна Україна двох, трьох гетьманів? Доки можна сіяти чвари і свари, доки можна битися і кров братню проливати? Україні мир потрібен, і ми, запорожці, маємо той мир охороняти, закривши своїми грудьми рідну землю від Дикого Поля! А що ж радить кошовий? Щоби знову піти на Україну походом і розпалити там нову братовбивчу війну!

Юрій іще хотів говорити, але його перебили вигуками і свистом: не всі запорожці захотіли вислухати його. Кошовий знову підняв руку.

– Братчики! У нас, на Січі, кожен, хто має свою голову і свій язик, може вголос мовити слово своє! На те ми і Запоріжжя, славна вольниця низова! Він сказав своє слово. Як же звуть тебе, брате?

– Юрій Кульчицький.

– Он воно що, – лукаво посміхнувся кошовий. – Кульчицький. Тепер зрозуміло, чого тягнеш за шляхтою: бо і сам – шляхтич!

Запорожці зло заулюлюкали, загукали, однак Юрій не хотів здаватися:

– Та який же я шляхтич, пане кошовий, коли на мені такий же латаний сіряк, як і на тобі!

Це було гостро. Брюховецький блиснув злими очима на Юрія, однак, будучи чудовим оратором, перевів це в інший бік:

– А ми тут всі перелатані, бо бідному козакові-нетязі навіть нема де стати і коня попасти – все собі старшини забрали! Та нічого: скоро настане час, і ми будемо ходити в кармазинах, потрусивши панів старшин, як грушу!

Запорожці знову загули, кошовий же продовжив:

– А щоб не пропадала ваша сила, братчики, то даю вам гарний подарунок! Гей, обозний! Викоти-но, брате, товариству дві діжки із найліпшою горілкою!

Запорожці знову загули радісно, і невдовзі ті, хто щойно тренувався, покинули все і побігли по горнята і черпаки.

Розділ ХІІ

Коли вже зовсім стемніло, Юрій залишив Ручку зі Сметанкою на майдані, а сам пішов до куреня: за весь день роботи треба було відпочити. А ще подумати. Те, що замислив кошовий отаман, йому зовсім не подобалося, тож із цим треба було щось робити, знайти Брюховецькому якусь противагу. Хто на Січі користувався таким самим авторитетом? Хіба що Сірко. Цьому чоловікові уже доводилося кошевствувати над запорожцями, однак, на відміну від Брюховецького, він до влади не рвався і «мастити медком» не вмів. Норов його був суворим, як колись у Сагайдачного, а запорожці, часом аж занадто вільні люди, із цим не завжди готові були миритися.

За цими думками Кульчицький не відразу зауважив, що йому навперейми іде якийсь широкоплечий козарлюга. Крізь темряву впізнав – це був Петро Воротило, товариш і охоронець кошового Брюховецького. Юрій зупинився, Петро також став.

– Ти, певно, по мою душу, – криво посміхнувся Кульчицький.

– Вгадав. Ходи зі мною, пане Юрку.

– А чому «пане», а не «брате»? – запитав, крокуючи уже слідом за Петром.

– А шляхтичі мене ніколи своїм братом не кликали, а лише бидлом або псячою кров’ю. А я їх за те на деревах розвішував, – була відповідь.

– А що, мене теж повісиш?

– Здався ти мені… Кошовий з тобою поговорити хоче.

– Тоді чого тебе послав, а не свого джуру?

– Бо ти занадто розумний. А ще – язикатий.

– Значить, – вдавано зітхнув Юрій, – таки повішають.

Воротило озирнувся, ковзнувши по Кульчицькому поглядом.

– Ти ще нічого не знаєш, а вже «Алілуя» заспівав.

Петро і справді привів Кульчицького до куреня, в котрому жив кошовий. Всередину не заходили – Брюховецький вийшов до них: напевно чекав.

– Ось, привів, – мовив Петро. – Ти хотів із ним поговорити.

Брюховецький поглянув на Юрія зверху вниз, скривився.

– А що мені з ним говорити? Ліпше ти, брате, побалакай. Хіба ж не бачиш – це шпигун польський.

– Що? – лише встиг вимовити Кульчицький, як тут же отримав потужний удар кулаком просто в дих.

– Може, й таке: якийсь він дивний, не наш, – почув уже Кульчицький Воротилове крізь їдкий туман болю і забуття. – Нічого, зараз притиснемо – все розкаже.

Як він опинився у цьому льоху, Юрій пригадав не одразу.

– Кажи, хто тебе послав на Січ? – уже вкотре перепитував Воротило, однак Кульчицький лише сплюнув під ноги кров із розбитих губів.

Він сидів на лаві, Петро стояв над ним. Руки були зв’язані. Знову удар.

– І так зізнаєшся…

Кульчицький ще раз плюнув кров’ю.

– Ніхто мене не посилав. Я сам прийшов. Багато наших, Кульчицьких, служило на Запоріжжі вірою і правдою, то чого ти до мене присікався?

– Бо ти надто розумний.

Петро сів на тверду лаву. Схоже, йому вже набридло бити Кульчицького, тож тепер із ним можна було поговорити. Хоча із розбитими губами і носом, з котрого цебенить кров, говорити не дуже вже й приємно. Слава Богу, хоч зуби не вибив та ребра не поламав.

– Послухай, Петре. Я позбувся рідного дому через те, що не став терпіти ляхам, що повстав проти кривди латинян. Думаєш, тут, на Січі, я буду мовчати?

Воротило засопів.

– Звідки мені знати, що ти не брешеш?

– Коли б я був шпигуном, то сидів би тут тихо і не рипався. Хіба ні?

Це був вагомий аргумент. Петро почухав потилицю, тоді махнув рукою.

– Чорт з тобою: посидь поки тут, а завтра вирішимо, що далі робити.

Воротило вийшов, перед тим розрізавши пута на Юрієвих руках та забравши з собою каганець. Стало темно. Кульчицькому довелося трохи покліпати очима, доки вони звикли до темряви і змогли щось розгледіти. У льоху було одне маленьке віконечко, крізь яке заходило місячне світло разом зі свіжим повітрям. Під стіною лежав куль свіжої соломи, на котрій, очевидно, йому доведеться спати цілу ніч.

– Юрію! Юрку! – раптом почув шляхтич згори і повернувся до віконця. – Це ми: Ручка і Сметанка! Як ти тут?

– Як корова по телятю, – стогнучи відповів Кульчицький, підвівся і рушив до віконця.

– Вони що тут зовсім показилися?! – обуренню Ручки не було меж. – Зараз ми підемо до кошового, запитаємо, що то за холєра така!

– Облиш, братику, – стримав Юрій. – Брюховецький мене сюди спровадив, а будете бунтувати – і вас посадить. Знайдіть краще Миколая Бакальця, нехай він Сірка за мене попросить. Кажуть, то є справедливий отаман, розбереться.

– Гей ви, чого там стали? – раптом десь збоку почувся голос Воротила.

– Ти б хоч води йому дав! – у відповідь гаркнув Сметанка.

– Зараз як тобі дам, то не донесеш! – голос чувся усе ближче.

– Давайте, йдіть, – попросив Кульчицький, і хлопці швидко зникли.

За якусь хвилю Воротило і справді приніс відро води, щоби Юрій міг помитися і втамувати спрагу.

– Тут іще хліб…

Помившись, Юрій сів на своїй лежанці, спершись на стіну, й почав поволі жувати хліб. Губи і ясна якраз почали пухнути, тож їсти було досить боляче. Та він мусив – потрібно набиратися сил.

Раптом почув якийсь стогін. Прислухався. Невже причулося? А може, це дух чийсь стогне неприкаяно? Он і ворушиться щось у протилежному, найтемнішому куті.

– Хто тут? – запитав Кульчицький.

У відповідь – мовчанка. Цікавість переборола обережність, тож Юрій поволі почав сунутися туди, намагаючись щось побачити.

На соломі лежав чоловік. У темряві важко було розгледіти його обличчя, але навіть так Юрій зрозумів, що того дуже сильно трусить.

– Хто ти, товаришу? – ще раз запитав.

– Аллах акбар, – почув тиху відповідь.

– Ти що, турок? Татарин? Як тебе звати? Я – Юрій. А ти?

Чоловік нічого не відповів. Кульчицький набрав у горня води, відламав кусень хліба і вже з тими гостинцями повернувся до чоловіка.

– Бери, поїж. Та не бійся, братику, я тут так само, як і ти. Хіба ж не бачив, як мене тут прав Воротило? Давай, треба поїсти, бо, бачу, геть тобі тут кепсько.

Очевидно, турка заспокоїла розважлива мова Кульчицького. Тремтячою рукою він узяв горня і спробував піднести його до рота. Юрій допоміг, так що чоловік жадібно почав пити.

– Не поспішай, братику, водичка ще є. Ого, та ти увесь гориш!

Чоло турка і справді було дуже гарячим. Кульчицький зняв свій сіряк і окутав ним чоловіка.

– Тобі треба зігрітися.

За якусь мить турка перестали бити дрижаки, він заспокоївся. Напевне, заснув. Ну і добре. Кульчицький повернувся на своє місце і зарився у солому: осінь хоч і була ще теплою, але ночі вже були холодні і спати в одній сорочці було годі.

Кульчицький прокинувся зі сходом сонця – таки змерз. Довелося ходити по льосі, щоби хоч якось зігрітися. Товариш по нещастю, схоже, спав, принаймні не рухався.

Десь за годинки дві двері відчинилися, зайшов Воротило.

– Що, скучив за мною? – запитав чубатий.

– Прийшов катувати?

– Поки що ні. Поїж наразі.

Запорожець подав йому хліб, однак Кульчицький не поспішав брати.

– Цей чоловік, що отам лежить, може до вечора дійти. Якщо ти християнин, якщо воїн, до принеси йому миску теплої юшки.

Воротило насупився:

– Ти про бусурмана? Так я ж йому носив, тільки воно, іродове зілля, відмовлялося, викидало. Тож нехай іде до дідьчої мами!

– Твоє діло принести! – наполягав на своєму Кульчицький.

Петро глянув на нього впритул, ткнувши хліб у руки.

– Дивися, щоби твій норов боком тобі не виліз!

Вийшов.

Кульчицький знову поглянув на турка – той і далі не рухався, обернувшись до стіни. Юрій почав ходити взад-вперед, намагаючись якось зігрітися та розважитись, однак холод таки дошкуляв, а у голову нічого путнього не приходило. До того ж боліло побите тіло.

Раптом двері відчинилися, всередину ввійшов Воротило.

– Тримай!

В руках у нього було дві миски з гарячою рідиною. Пахло юшкою. Петро віддав їх Юрію, а сам мовчки рушив назад до дверей. Раптом зупинився, оглянувся.

– Цей сучий син палив села і разом з іншими ординцями гнав наших людей у неволю. Як на мене, то його треба було давно забити, як собаку.

– Тож або забий, або принеси старий кожух, – відповів на це Кульчицький.

Воротило глянув на нього, засопів і лише тоді вийшов геть із льоху. Кульчицький узяв одну з мисок, підійшов до турка і нагнувся над ним.

– Ану, товаришу, підведись трохи – зараз тобі стане легше…

Теплий кожух і гаряча юшка допомогли, турок почав оклигувати, жар відходив. Його звали Селімом, був родом із Очакова. Батько його – поважний ага, а нянечкою була полонянка з Польщі, тож Селім трохи знав цю мову. Насилу їм вдавалося порозумітися.

Тим часом Юрія, схоже, і не збиралися випускати: Брюховецький добре на нього заповзявся. Уже десь тиждень минув з того часу, як Кульчицький опинився у льосі. Правда, Воротило більше не бив, однак і сидіння тут починало набридати. Ручка зі Сметанкою також більше не показувалися, тож Юрій зробив висновок, що вони подалися на пошуки отамана Сірка.

– Мій батько – досить заможна людина. У нас є багато своїх невільників, а ще ми маємо добрі знайомства з іншими людьми, у котрих також багато рабів. Батько погодиться мене поміняти на когось із них.

Селім говорив спокійно, напівсидячи на своїй лежанці. Мова його була трохи чудернацькою: польсько-турецько-українською, однак Юрій уже добре навчився його розуміти. Відповів:

– Багато наших братів сидять так само, як і ти, у льохах та пивницях. Вони також хочуть повернутися додому. На все воля Божа.

– На все воля Божа, – раптом почулося у протилежному кутку, немов луна відбилася від цих стін.

Однак це була не луна – хтось третій був у цьому льосі. Ступивши два кроки, з темряви показався якийсь чоловік. Запорожець. Як же він так тихо зайшов? А можливо, це характерник? Ще батько розказував історії про те, що ці люди вміють проходити крізь стіни.

– Хто ти? – запитав Кульчицький.

– А ти як гадаєш? – відповів козак.

Він був у вишиванці, підперезаний широким поясом. Озброєний. Черкнувши кресалом, він запалив ґніт і розкурив люльку.

– Сірко, – впевнено мовив Юрій – і не помилився.

Отаман затягнувся димом з люльки, видихнув.

– Бачу, зовсім ти не шпигун, пане Кульчицький, даремно кошовий тебе тута марудить. Вставай – гайда звідси.

Юрій підвівся, а тоді глянув на Селіма.

– А він?

– Як будеш розумним, то допоможеш своєму товаришу…

Відповідь була зрозумілою, тож Кульчицький поплескав турка по плечу.

– Я не забуду за тебе.

Коли вони із Сірком виходили із козацької темниці, Петро Воротило тільки провів їх мовчки поглядом.

– Іди до свого куреня, відсипайся. А завтра по тебе прийдуть, – сказав Сірко на прощання.

Розділ ХІІІ

На своїй рідній Галичині Юрій такого побачити не міг ніде. Принаймні тепер, коли перетинав човном неосяжні водяні простори Великого Лугу, у цьому був переконаний кульчицький шляхтич. У них там, біля Львова, кожен клапоть землі порахований, обгороджений, оброблений, а господарі сидять на тих клаптях і ледь один одному до баняків не заглядають. А тут такий простір! Кульчицький налягав на весло і все розглядався навкруги – Великий Луг заворожив його своєю величчю і красою.

– Великий Луг – козацький батько, – підморгнув Кульчицькому Іван Залога, бачачи це захоплення.

Іван також був родом із Кульчиць. Молодим хлопцем він придибав на Січ, коли ж інші на зиму поверталися додому, хлопець лишався в залозі, бо його дім був дуже далеко. Так і прізвище пішло – Залога.

– Попе-попереду Сагайдачний… – закурив люльку Іван і затяг тихенько пісню. Він стояв за стерном і уважно вдивлявся вперед, ведучи човен. Інші козаки налягали на весла.

Саме він, Іван Залога, прийшов за Кульчицьким від імені отамана Сірка. Разом із ними на човна сіли іще дев’ятеро козаків і відчалили від січового причалу. Цей човен був досить великим, запорожці його називали «дубом». Залога повів його за течією, прямуючи до лівого берега, густо зарослого лісом, це і був Великий Луг.

Затопивши великі простори суші, Дніпро утворив великі плавні, що розтяглися на тисячі миль урізнобіч. Ці плавні густо поросли верболозом та іншою вологолюбною рослинністю, тут водилося багато риби, а також незліченна кількість птаства, яким так і замилувався кульчицький шляхтич, оглядаючи тут все великими очима.

Табір Сірка розмістився далі на схід. Тут, серед заростей Великого Лугу, подалі від чужих очей хитрий отаман готувався до кожного свого походу. Кульчицький знав, що найбільшою силою тих запорозьких ударів по турках і татарах була раптовість. Запорожці налітали, як буря, робили свою справу, а потім так само блискавично зникали в степу чи плавнях. При такій тактиці набагато важливішою була не кількість війська, а його якість.

Людей у таборі було небагато, десь близько трьох сотень, однак бойова підготовка їхня була дуже сильна. Ось у чому була таємниця успішних походів Сірка: він ретельно готувався до кожного наскоку, підбирав найсильніших бійців. Та й сам отаман, кажуть, був надзвичайно хоробрим у бою, подейкували навіть, що це був справжній характерник.

У цьому таборі, де всі копошилися, як мурахи, Кульчицький одразу відчув себе, немов удома. Ось ця Січ, до котрої він так прагнув! Невже і в похід візьмуть? Інакше, для чого ж би сюди кликали?

– У похід хочеш? – Сірко з’явився як завжди нізвідки і прочитав думки Юрія. – Може, й візьмемо. Тільки спочатку маєш показати, на що здатен.

Кульчицький розвів руками:

– Вмію стріляти, шаблею орудую…

– Не в тому річ, Юрку. У козака головне не зброя, а те, що отут має, – Сірко показав спершу на своє серце, потім на голову. – Головне, з якого ти тіста зліплений, а зброя то вже таке.

– Я готовий.

– Знаю. Бачу в тобі силу велику. Будеш розумним, то навчишся. Зараз піди до кухаря та поснідай, бо на голодне черево робота не йде, а далі тримайся Залоги – він скаже, що робити.

Так і почалося життя Кульчицького в козацькому таборі. Як і на Січі, Юрій мав виконувати певну роботу, однак тепер кожен раз він робив щось інакше, і так було набагато цікавіше, тому справлявся із великою завзятістю, відчуваючи, що за ним уважно спостерігають.

Найбільше часу у таборі займала бойова підготовка: отут молодий шляхтич і взагалі віддавався повністю, лягаючи увечері спати вже ледве теплим. Він збився з ліку, скільки його днів минуло тут. Уже почав звикати до цієї тяжкої роботи і сподівався, що із дня на день Сірко їх всіх збере і накаже збиратися в похід. А куди ж далі відкладати: осінь ось-ось почне передавати свої права зимі, а коли холодний сніг і лід скують степ і плавні, то потикатися в похід буде уже годі.

Сірко, здається, знову прочитав Юрієві думки і покликав до себе.

– Я спостерігав за тобою, Юрку. Бачу: ти і справді готовий вірою і правдою послужити січовому товариству. Дам тобі одне завдання. Впораєшся?

– Як Бог дасть, – знизав плечима Кульчицький.

Сірко затягся своєю люлькою.

– Вертайся на Січ і визволи з темниці Селіма. Скажеш Воротилу: я велів. Тоді відвези його на козацький хутір Малинівку.

Юрій уважно слухав, що йому говорив отаман, а той лише курив свою люльку, обірвавши свою розповідь.

– І що? – запитав Кульчицький.

– Там і сиди з ним, доки не скажу. І мову турецьку вчи.

Сказавши це, Сірко підвівся, поплескав Юрія по плечу і пішов геть.

Від цих слів Юрій розгубився – не розумів, що вони означають. Невже він не підходить для походу, невже погано підготований? Але ні, Сірко замислив щось інше, просто говорити не хоче.

Попрощавшись із новими товаришами, Кульчицький сів на «дуба», що відчалював на Січ. Уже тут пішов до Воротила і передав наказ Сірка випустити Селіма. Петро зробив це і на прощання ще потеревенив із Юрієм, немов кілька тижнів тому не катував його у січовій темниці.

– Куди ведеш мене? – запитав турок своєю ламаною мовою, коли вони удвох виїхали верхи через Січову браму.

– Побачиш. Говори до мене по-турецьки, мені треба вивчити вашу мову.

– Для чого?

– Треба.

– Сірко мене поміняє?

– Хтозна, побачимо.

– Цей Сірко справжній шайтан – він нападає на наші села.

– Ви – не ліпші.

– Це правда. А ти не боїшся, що втечу від тебе?

– Ні, – відповів Кульчицький і повернув на південний захід, де у кількох верстах їзди розкинувся невеликий козацький хутірець Малинівка.

Минуло іще кілька тижнів. Кульчицький остаточно зробив для себе висновок, що цього року запорожці вже у похід не підуть. Степ спорожнів, почорнів, почало кидати мокрим снігом, а вітер ночами завивав, немов голодний вовк.

У Малинівці Юрію і Селіму нудьгувати не давали. До турка то взагалі ставилися, як до раба, примушували виконувати різну роботу.

– У нас хліба лежаного ніхто не їсть, – постійно нагадував дід Охрім, господар цього хутірця.

– Все ж ліпше, ніж у темниці, – підбадьорював Юрій і брався допомагати товаришу.

Він постійно знаходився поруч, постійно розмовляв про щось із Селімом, вдосконалюючи свою мову. Частенько думав про Сірка: напевно, отаман вирішив зробити Кульчицького товкмачем, аби той перекладав турецькі листи і спілкувався з полоненими. Що ж, мудре рішення, оскільки Юрій іще з дитинства мав потяг до чужих мов, тож наука ішла легко.

Одного дня, коли сонечко вперше за останній тиждень виглянуло з-за хмар, до Малинівки притрюхикав Іван Залога. Юрій із товаришем саме сіли у хаті обідати.

– Ну що, вивчив мову агарянську? – запитав Кульчицького просто з порога.

– Порозумітися можу.

– Добре. Тоді збирайся. А ти, – це було сказано до Селіма, – пиши листа до свого батька. Ось тобі папір, чорнило і перо!

– А що писати? – розгубився турок.

– Зараз диктуватиму. Давай-давай, бери перо. Юрко поїде до твого Очакова: треба там одну людину знайти і з полону турецького вирвати. Ну, чого застиг? Може, волієш між козаками лишитися?

Селім всівся за стіл, узяв перо. Залога почав диктувати йому листа до батька, у якому Селім просив сприяти у всьому козакові, що покаже цього листа…

Уже написаний папірець Залога згорнув і заховав за пазуху.

– Ну що, пане Юрку, ти вже зібрався?

– Так, я готовий, – відповів Кульчицький, вже тепло вдягнений, озброєний і з наплічником за спиною. Селім підійшов до нього.

– Побачиш мого батька, передай йому вітання від мене. Скажи, що я сумую за ним і що дуже хочу повернутися додому.

– Обіцяю, Селіме.

Коли вони з Іваном віддалилися на кілька гонів від села, Кульчицький озирнувся: Селім усе ще стояв біля дороги і проводжав його очима. Юрій ще раз махнув на прощання.

– Не забувай, пане Юрку, що наступного разу ти можеш зустрітися із тим турком на полі бою.

– Я це розумію.

– Він добивав поранених козаків, брав їхніх жінок і діточок на сирівець, – продовжував Залога. – Тож подумай добре, чи може стати він тобі коли-небудь братом.

Кульчицький не відповів, а поглянув на сонце, що от-от мало намір сісти за обрієм.

– Гадаю, нам треба поквапитися.

Розділ ХІV. Очаків. Оттоманська імперія

Кульчицький намагався тримати себе в руках, однак холодний морозець все одно бігав швидкою стоногою по спині шляхтича-козака. Турки дивилися на нього із недовірою і, напевно, мали рацію. Юрій сидів на канапі і намагався дослухатися до того, про що говорить господар цього дому з іншими родичами. Перед ним на столику стояло горнятко із якимось чорним напоєм – гарячим і гірким. Здається, господар називав це кавою, і досі такого йому куштувати не доводилося. Сьорбнувши, Кульчицький пообпікав собі губи, однак намагався цього не показати: треба залишатися впевненим у собі і спокійним. За мить Юрій знову взяв горнятко у руки, однак пити не поспішав – грів задубілі пальці.

Він знаходився в домі одного з очаківських вельмож, тож усередині все було оздоблене досить багато, у східному стилі: золото, шовки, килими. Молодий шляхтич уперше опинився в мусульманському світі, тому оглядав тут усе із дуже великою цікавістю.

Знову в кімнату зайшов господар, котрого звали Сулейманом. Це був Селімів батько. Слідом за ним слуги привели якогось невільника в драній одежі. Кульчицький відставив горня, підвівся.

– Це він? – запитав Сулейман.

Юрій поглянув на невільника, їхні погляди перетнулися. Кульчицький зморщився.

– Ні, – відповів твердо.

Сулейман насупився.

– Ти впевнений?

– Так, я впевнений, ефенді.

Господар насупився ще більше.

– Це вже п’ятий.

– Так, ефенді. Однак пан Стоцький, що мене послав, зацікавлений у тому, аби отримати саме свого сина, а не когось іншого. Так само, як і ти, шановний ефенді.

– Але ж ні в мене, ні у моїх друзів більше нема таких рабів, як ти мені описав! Може, він зовсім і не в Очакові?!

Кульчицький пояснив терпляче:

– Як я вже казав, мій господар отримав від сина вісточку, що він саме тут. До того ж полон і неволя могли поміняти панича – і він тепер виглядає зовсім не так, як раніше.

Сулейман почав нервово ходити кімнатою.

– Не подобається мені все це. Я не мав від Селіма вістей уже стільки часу, вже змирився з його смертю, а тут приходиш ти!

– Хіба ж я приніс погану новину? – спокійно запитав Кульчицький. – Твій син уже був однією ногою на тому світі, так що ми його насилу виходили. Він відмовлявся приймати їжу з наших рук і ліки, але згадка про батька і рідний дім таки переконала його в протилежному. На щастя, переконала.

Сулейман нарешті спитав розгублено:

– Але ж де я маю знайти того Стоцького?

І тут Юрій сказав те, до чого так давно готувався:

– Усе у твоїй волі, ефенді. Я лиш можу запропонувати тобі свої скромні послуги.

– Які?

– Ніж вести до мене десятки невільників, то вже краще мені походити поміж них і роздивитися: я його точно впізнаю. Звісно, якщо на те буде дозвіл твій та інших беїв. Зрозумій, ефенді, наш час дуже дорогий, адже твоєму сину хочеться чимшвидше повернутися додому.

Сулейман довго дивився на Кульчицького своїм важким поглядом, сопів. Тоді, нарешті, кивнув головою і вийшов геть.

Юрій знову сів на своє місце і, щоби заспокоїти легке тремтіння рук, узяв горнятко з кавою. Вона вже не була такою гарячою, тож він сьорбнув кілька разів. Тепло зразу ж розійшлося тілом, заспокоюючи і додаючи впевненості. «А ця кава не така вже й погана», – мовив сам до себе Кульчицький і зробив іще кілька ковтків.

Він знаходився тут уже другий день, а молодого панича Стоцького, що «потрапив у татарський полон», так і не могли знайти. Сулейман повірив у те, що його син Селім живий, тому готовий був зробити все, аби виміняти свого сина на польського панича і чимшвидше повернути додому. Принаймні, Кульчицький усе зробив, аби він у це повірив.

Наступного ранку вони із Сулейманом вирушили на пошуки самостійно. Спочатку оглянули всіх невільників, що жили у домі самого Сулеймана. Кульчицький намагався поговорити з людьми, дещо розпитував, а при тому добре намагався запам’ятати розміщення всіх господарських будівель. Не знайшовши Стоцького тут, вони рушили до сусідів, а ті, з поваги до Сулеймана, дозволили Кульчицькому оглянути усі льохи і сараї, де тримали рабів з України та інших держав. Декотрі говорили:

– Ми своїх рабів знаємо: між ними нема жодного на прізвище Стоцький.

– Він був козаком, тому міг назватися інакше. Ви ж знаєте, як тут люблять козаків, от хлопець і настрашився, – переконував Кульчицький і все ходив поміж невільниками, говорив з ними й ретельно все мотав на вус.

Дивлячись на страждання цих людей, Кульчицькому аж серце кров’ю обливалося. Де ще господар був трохи людяним, то й невільники в нього жили ще більш-менш. Та в більшості до людей тут ставилися гірше, ніж до собак. Юрій бачив увесь цей бруд, кайдани, запечену кров і помиї замість людської їжі. Стиснувши кулаки, Юрій мовчав, аби себе не видати.

Так вони обходили із Сулейманом та його слугами будинки всіх беїв, де були українські невільники і полонені.

– Мушу визнати, шановний ефенді, що я помилявся: пана Стоцького в Очакові таки немає, – мовив Кульчицький, стоячи біля дому Сулеймана. Було вже по обіді, на небо почали насуватися хмари.

– Лише час даремно згаяли, – сердився Сулейман.

– Гадаю, шановний, що недаремно. Ти ж сам розумієш, що таку справу треба робити ретельно: ми не маємо права припускатися помилок, бо ціна їхня занадто велика.

Сулейман далі сопів, розгладжував бороду, однак мовчав. Лише тепер Юрій зауважив коштовні персні на його руці. Сам Сулейман був уже чоловіком поважного віку, хоча більше половини волосся і бороди лишалися ще чорними.

– Що ж, аго, дозволь на тому відкланятися: мушу повертатися до Коша, щоби там продовжити пошуки далі. Може, щось передати твоєму синові?

– Куди ж їдеш – глянь на небо.

Там і справді сунули чорні снігові хмари.

– Мушу відпливати. На вулиці – листопад, мороз може вдарити будь-якої миті і скувати Дніпро льодом: тоді вже точно до весни додому не доберуся.

– А ти залишайся зі мною, – раптом запропонував Сулейман, і та пропозиція дуже Кульчицькому не сподобалася. – А що, допоможеш мені в пошуках: я знайду того Стоцького, побачиш.

Кульчицький замислився:

– Твоя порада, шановний ефенді, і справді дуже цінна. Однак я маю чіткий наказ від свого господаря повернутися додому терміново, щоби очолити нові пошуки. Та й за Селімом твоїм треба припильнувати, бо запорожці – народ такий: мусульман не люблять.

– Шакали! – гаркнув крізь зуби Сулейман, однак Юрій цю образу проковтнув.

Вони ще раз попрощалися, і Кульчицький рушив на пристань, де його вже чекали козаки. Юрій спритно заскочив у «дуба» – і вони відчалили.

Козацькі «чайки» чекали трохи далі, заховавшись у густих прибережних очеретах, що густо росли у тому місці на березі лиману. Було їх десять – по три десятки козаків на кожній. Відпливши від Очакова в темряву, човен із Кульчицьким швидко загубився з турецьких очей і пішов просто в напрямку тих очеретів. І «чайки», і козаки на них уже були готові до виступу.

– Чого так довго? – запитав Сірко, розкурюючи свою люльку.

– Ледве відкараскався від того турка: хотів мене в Очакові лишити на цілу зиму, – відповів Кульчицький.

– Охорони на мурах багато?

– Кілька яничарів. Ніхто не сподівається нападу у таку негоду.

– Нам говориш про негоду? – буркнув Петро Воротило, що стояв поруч. – Доки ти там з турками теревені правив, ми тут ледь не задубіли за тих два дні.

– Нічого, зараз зігріємося, – посміхнувся Сірко. – На весла!

Він сказав це доволі тихо, однак його почули на всіх «чайках» і дружно опустили весла у воду.

– Раз, два…

Козацькі бойові човни швидко і тихо вийшли зі схованки, повернувши свої носи у бік очаківських стін.

Тут головне було зберігати тишу. Ніч і вітер зі снігом, що саме розгулялися над лиманом, стали козакам добрими союзниками. Тихо пройшовши свій шлях, козаки дружно висипали зі своїх «чайок» на очаківській пристані і непомітно побігли до брами. Найспритніші уже були там і лізли по драбинах на мур, аби знешкодити сторожу. Між ними – Кульчицький, Сірко, а також Залога, Воротило і ще кілька козаків.

– Отам, – показав Юрій Сіркові місце, де стояли вартові. Козаки саме перелізли на той бік муру, опинившись у місті. Вартові саме принишкли, намагаючись заховатися від пекучого вітру. Сірко напав блискавично, не залишаючи вартовим жодного шансу…

– Добре, – мовив, витираючи шаблю. – Тепер відчиняйте браму. Тільки тихо.

Із самого початку задум у Сірка був простий: заслати до Очакова шпигуна, скориставшись його вістями, напасти блискавично, а тоді, доки не зібралася велика турецька сила із замку, так само стрімко відступити. Запорожці були готові до цього і робили все злагоджено і швидко: недарма ж так довго тренувалися. Юрій біг попереду, показуючи дорогу.

– Он двір. Там невільники в сараї, а ще у двох льохах під хатою. Тільки обережно, там багато слуг, що можуть взяти зброю.

Козаки спритно розбили браму і влетіли на подвір’я. Минуло досить багато часу, доки звідти почувся лемент, котрий зараз же згас. Втім, Юрієві не було часу дослухатися: він вів козаків далі, а вони розпорошувалися по всіх подвір’ях беїв. Найпершим їхнім завданням було визволити невільників, а вже потім – здобич. Останнім влетіли до Сулеймана. Доки Кульчицький забіг у двір і допомагав звільнитися невільникам, у будинку зав’язався бій: господар зі слугами стали на захист свого майна зі зброєю в руках. Ех, дарма вони це затіяли…

Коли Юрій із козаками та визволеними невільниками уже покидали це подвір’я, він побачив на порозі дому Сулеймана: той лежав на спині, широко розкинувши руки. Був поранений: із грудей стирчав обрубок його власного ятагана. Кульчицький зупинився, став над ним. Турок саме хлипав, ловлячи ротом останні ковтки повітря. Юрієві стало трохи ніяково: ще недавно цей чоловік пригощав його кавою… На щастя, він довго не мучився: ще раз хлипнув і відійшов, подарувавши Кульчицькому на прощання ненависний погляд.

– Ти ж би добровільно своїх рабів не віддав, правда ж? – запитав Юрій уже мертвого Сулеймана. – От і маєш тепер.

Турки почали огризатися, коли запорожці уже відходили. Почулися постріли, перестрілка.

– Он, он він! – раптом крикнув Воротило.

В одному з дворів, де щойно «господарювали» запорожці, показався чоловік з мушкетом.

– Вважай!

Воротило тільки встиг смикнути Кульчицького за рукав, як тут же гримнув постріл.

– Собака!

Петро, тримаючись за груди, задкував. Кульчицький вистрелив у відповідь, але турок уже встиг сховатися. Воротило осів.

– Ти що, братику? – кинувся до нього Юрій.

– Поранений! – гукнув Залога, що теж був поруч. Вони підхопили Петра на руки і поволокли у бік «чайок». Решта запорожців також відступали, прикриваючи відхід визволених полоняників. Уже на пристані вони дружно сіли у свої бойові човни, перед тим пустивши туркам червоного півня: пристань, а з нею і кілька міських хат зайнялися ясним вогнем.

– Оце вам, вражі бусурмани, козацькі подарунки, – мовив Сірко і мовчки розкурив свою люльку від очаківської пожежі.

Його «чайка» відпливла останньою, а тоді ціла козацька флотилія посунула далі лиманом, щоби потім увійти у Дніпро. Там уже їм будуть не страшні ані турецькі кораблі, ні ядра, ані стріли.

Розділ XV. Запорозька Січ

Зима помаленьку минала, і в запорозькому степу дедалі більше чувся теплий подих весни. Січові вали, курені і церковні бані все ще стояли обліплені сніговими шапками, але сонечко підбилося вже височенько, дні стали довшими.

– Скоро почне капати, – мовив молодий шляхтич Сметанка, стоячи на порозі куреня і кидаючи свій погляд то на сонце, то на сніг.

Зимові холоди уже встигли набриднути всім козакам, що лишилися зимувати на Січі. Їх тут зараз було не так багато, як влітку, оскільки чимало братчиків порозходилися на зимівлю у рідні міста і села. Та все одно в Коші лишалося багато таких, котрим не було куди більше йти. Особливо перед Різдвом багато прийшло різного люду з волості. Це були переважно бідняки, котрі проклинали українських гетьманів на чому світ стоїть, звинувачуючи їх у своїй бідності. Це було на руку Брюховецькому: він збирав сили.

Юрієві Кульчицькому все це не подобалося, він був проти будь-яких нових повстань на Україні: і так уже надто багато крові пролилося. Він постійно говорив з людьми, переконував, що краще поставити силу козацьку проти турків і татар, а не проти своїх братів. На жаль, його тоді рідко хто слухав: січовики, обплутані улесливими обіцянками хитрого Брюховецького, щиро вірили у те, що невдовзі саме вони пануватимуть на Україні, змістивши тамтешніх гетьманів і старшин.

Кілька днів тому, при виході з церкви, Кульчицький зустрівся з кошовим лице в лице.

– Доброго здоров’ячка, – привітався чемно Брюховецький.

– Дай Боже, – відповів Юрій.

Кошовий узяв легенько Кульчицького попід руку, повів неквапом убік.

– Поговорити треба.

Відійшовши подалі від людських очей і вух, кошовий сказав:

– Кажуть козаки, що хочеш Січ проти мене збунтувати.

– Хочу відмовити козаків від війни братовбивчої.

– Не буде жодної війни, не буде крові. Зробимо так, щоб люди самі скинули ненависну старшину, щоб і слід пропав на Україні від їхнього панського духу.

Юрій уже не один раз чув ту байку із вуст кошового та його найближчих прибічників, але, будучи людиною розумною та освіченою, у ті байки зовсім не вірив.

– Не вірю я у це, пане кошовий, – він так і сказав Брюховецькому. – На Україні є козаки, тож нехай собі там розбираються зі своїми гетьманами, а наш уряд тут, у Дикому полі, Великому Лузі, лимані та на Чорному морі.

– Козаки забули закон…

– Бо тут – Запоріжжя, а там – Україна. Ми – братство, орден, у якого є своя мета і завдання.

Брюховецький посміхнувся:

– Ти не розумієш. Україна котиться у провалля, і всі оті тетері, сомки, васюти підганяють її туди! Люди не дурні, не сліпі і не глухі – все розуміють. Чого так сталося, що просте козацтво і посполиті стали жити ще бідніше, а старшина розрослася землями, маєтками та іншим добром? Бо до панства дорвалися брехуни і злодії, що не думають про народ, а лише про себе. Сам бачиш, скільки гетьманів тепер розвелося: Тетеря на Правобережжі ляхам продався, а на лівому боці то аж два гетьмани: Сомко і Золотаренко булави ніяк поділити не можуть, чубляться, а невдовзі й за шаблі взятися можуть.

– Ти ж себе, пане кошовий, також гетьманом величаєш, – в’їдливо зауважив Кульчицький.

– Так, бо вони гетьманують над старшиною і реєстровими, а я – кошовий гетьман, і за мною потягнеться вся голота.

– І що ж ти, пане кошовий, хочеш від мене?

– Мені потрібні такі розумні люди, як ти…

– Хіба ж я не шпигун?

Брюховецький посміхнувся, обійняв Кульчицького дружньо за плечі.

– Що було – минулося, не тримай образи. Та й Воротило тоді, вічна йому пам’ять, передав куті меду: я ж велів просто поговорити. Ти ж, пане Юрію, чоловік розумний, освічений, кому ж, як не тобі, урядувати на Вкраїні разом зі мною?

Кульчицький впевнено похитав головою:

– Не по дорозі нам, пане кошовий. Не вірю я у те, що голота може державою керувати, так само як корова плуга не потягне, а свиня не закукурікає. Твоє ж гетьманування на Вкраїні ще більшу розруху принесе й руїну.

Ці слова боляче вдарили Брюховецького.

– Ну що ж, як знаєш, пане Кульчицький. Але затям – будеш проти мене козацтво намовляти – знайду на тебе управу. Навіть Сірко тобі не допоможе.

Юрій хотів іще запитати кошового, але той обернувся до нього спиною і пішов собі геть.

Стоячи сьогодні на порозі свого куреня та згадуючи розмову з кошовим, Кульчицький лише зітхнув.

– Скоріше б та весна вже прийшла, – мовив сам до себе, але Сметанка почув його.

– Про похід думаєш? І я б пішов: хоч із Сірком на татар, хоч із Брюховецьким на Україну. А що? Годі вже тут сидіти, сили нема. Ти б замовив там слово за нас перед Сірком!

– Хочете – замовлю, – відповів Кульчицький, розуміючи нудьгу свого товариша.

Минулий наскок на Очаків вдався на славу: пошарпали турків, захопили здобич, визволили близько сотні українських бранців. Та найголовніше, що усі козаки повернулися звідти живими-здоровими, і лише Петро Воротило наклав своєю головою, рятуючи Кульчицькому життя.

– Ех, коли б Сірко повів нас на Кафу, чи на Стамбул, як колись наш Конашевич водив козацтво, – розмріявся Сметанка.

По протоптаній у снігу стежці до куреня біг джура – хлопець років п’ятнадцяти. Підійшовши до Юрія, джура сказав:

– Сірко тебе чекає на пристані.

Товариші перезирнулися, Кульчицький щільніше закутався у свій сіряк і пішов слідом за хлопцем.

Сірко дожидав його, стоячи на пристані, й, спершись на тесану дерев’яну колоду, дивився кудись удалечінь. Він спиною відчув наближення Юрія, мовив, навіть не оглядаючись:

– Ти хотів говорити зі мною.

– Так, – підтвердив Кульчицький. – Хотів почути твою думку про те все, що зараз відбувається.

– А що тут говорити, – отаман узяв свою люльку, почав розкурювати. – На Запорожжі споконвіку були такі, що хотіли бити турка, а також інші, що бажали йти на Україну.

– Тоді Україна була під ляхами…

– А тепер наша старшина також до панства пнеться, їм треба час від часу показати силу простого люду. Щоб не забувалися. До того ж ходять чутки, що Тетеря знюхався з польським королем і хоче великим походом йти на Лівобережжя.

– Нова війна… Та, може, хоч тоді Україна об’єднається в один кулак.

Сірко лише рукою махнув, бажаючи перевести розмову на інше.

– Даремно ти із Брюховецьким заївся – він дуже хитрий і мстивий.

– Підеш із ним? – натомість запитав Юрій.

– Там видно буде. Татарва також не спить – пильнувати треба. Ех, нема такого гетьмана між козацтвом, як був ваш Сагайдачний.

– А ти? – запитав Кульчицький із надією в голосі.

Сірко лиш посміхнувся, узяв свою люльку і заходився вибивати з неї попіл.

– Маю справу до тебе: можеш погодитися, а можеш і відмовити.

– Кажи, отамане.

Сірко продув ще раз свою люлечку, а тоді сховав до кишені.

– Скоро до мене прибуде один купець. Австрієць. Вони ходять постійно до Стамбула та інших турецьких міст. Заразом вони збирають цікаві відомості про турків і передають своєму цісареві. Затямив?

«Шпигують», – зрозумів Кульчицький і ствердно кивнув головою.

– Отож, – продовжив Сірко. – Хочу, аби ти пішов з ними і так само передавав ці вісті мені у Кіш. Від твоєї роботи буде залежати доля багатьох людей.

Кульчицький замислився: це була дуже цікава думка. Січ не виправдала цілком його сподівань, тож молодого шляхтича тягло ще далі. А тут така пропозиція!

– Я б пішов, але…

– Знаю, за друзів хвилюєшся. Бакальця, Ручку і Сметанку візьму до себе, під моєю рукою ходити будуть.

– А Селім?..

– А що з ним?

– Ти його відпустиш?

– Чого опікуєшся долею цього бусурмана?

– Бо я йому обіцяв. А ми, шляхта, своє слово мусимо тримати.

Сірко нахмурив брови, однак думав недовго.

– Коли так – то відпущу. Навіть коня дам. Іди, сам йому скажи, а заодно готуйся в далеку дорогу.

Вони потисли один одному руку, Кульчицький обернувся, щоби йти, як раптом Сірко сказав:

– І попрощайся з товаришами, бо для них ти вже – мертвий.

Кульчицький ще раз кивнув на прощання і пішов…

Селім так і мешкав на хуторі Малинівці. Після того як Юрій повернувся з походу, вони із Селімом бачилися лише раз: Кульчицький тоді мусив розповісти йому про все, що сталося в Очакові. Той слухав мовчки і лише бліднув. Нарешті, коли Юрій закінчив, Селім стиснув кулаки і кинувся на нього, вигукуючи:

– Я мав тебе за товариша, за брата! Ти зрадив мене, ти все спланував! Будь проклятий, Кульчицький, будьте ви всі прокляті, невірні собаки, – ненавиджу вас!

Він кинувся на Юрія з кулаками, але козаки, що були тут, стримали його, заламали руки і повалили на землю.

– Ти ж обіцяв, ти обіцяв, обіцяв, – лише повторював турок, пускаючи піну з рота.

– Я не хотів убивати твого батька, Селіме, – він сам вибрав свою долю.

– Ви вдерлися у мій дім!

– А де ж тебе полонили козаки? Невже не у домі нашому?

– Будь проклятий!

Кульчицький не став більше сперечатися, мовчки розвернувся і пішов.

За цілу зиму, доки вони не бачилися, Селім дуже змінився: схуд, борода відросла, а очі запалися. Кульчицький поглянув на нього і зразу ж згадав собі українських невільників, котрих вони визволили. Турок саме сидів на призьбі під хатою і скляними очима дивився у степ, що ось-ось мав позбутися снігу і розбуркатися від зимової сплячки.

– Вставай. Ходи.

Юрій навіть не зіскочив з коня. Селім поглянув на нього, тоді підійшов.

– Сідай.

За вуздечку Кульчицький тримав іншого осідланого коня, тож турок став у стремено і спритно заскочив у сідло.

Не кажучи нічого, Юрій розвернув свого коня і поїхав геть із хутора, а Селім мовчки потрюхикав за ним.

– У степу гарна смерть, – нарешті мовив турок. – Не те що у вашій смердючій Січі.

– Я не збираюся тебе страчувати, – відповів козак, і знову запала мовчанка.

Виїхавши подалі у степ, Кульчицький зупинився:

– Їдь, ти вільний.

Їхні погляди перетнулися.

– Куди? Ви спалили мій дім! – крізь зуби гаркнув турок.

– Відбудуєш.

Селім мить помовчав.

– Нічого не забудеться, Юрію. Ця війна між козаками і правовірними буде тривати вічно.

Кульчицький відповів:

– Доки ви не перестанете торгувати людьми, немов худобою, доти вона і справді не закінчиться.

Селім ще раз поглянув на Юрія, немов хотів запам’ятати, а тоді, не прощаючись, вдарив коня і погнав степом. Кульчицький провів його поглядом, розвернувся і попрямував назад до своїх. Спочатку думав про те, чи не зустрінуться вони коли-небудь ще раз із тим турком і за яких обставин. Але згодом Юрій відкинув ці думки – треба було думати про інше, адже попереду його чекала небезпечна дорога.

Розділ ХVІ. 1783 рік, околиця Відня

Австрійський Дунай іще спав, ніби втомлений кавалер, що протанцював цілу ніч на балу у Відні. Нівіть сонячне світло не здатне було розбудити його, хоча промінці уже подекуди лоскотали по спокійному плесу. Разом із річкою прибережні корчі також спали, і тільки де-не-де чувся крик якогось птаха… І зразу ж знову все засинало.

Селянин, що вів човна тихим дунайським плесом, повернув до берега, і скоро човен ткнувся носом у піщаний берег.

– Далі вже турки. Сидять на баржах, на човнах товчуться – можуть побачити.

Розвідники вискочили з човна.

– Там, збоку, стояла колись цегельня. Турки розвалили її, тепер там їхні пости, тож будьте обережні, – попередив селянин з човна. Кульчицький махнув рукою на прощання, і човен відчалив.

Два Юрії принишкли якийсь час на березі, аби добре вивчити місцевість і переконатися, що за ними ніхто не спостерігає. Переконавшись, вони рушили прибережними заростями, шукаючи зручного місця, щоб вибратися з них так, аби не побачили турки.

Коли хлопець із човна казав, що тут стоять турецькі пости, – не лукавив. Повсюди крутилися яничари, ніби вартували Дунай, щоб не втік, а ще товклися роз’їзди спагіїв. Розвідникам не було іншої ради, як залягти у кущах і чекати: їм довелося згадати про всю свою витримку, лежачи отак годинами й спостерігаючи. Турки метушилися, ходили взад-вперед, щось вигукували. Ще й гроза зібралася – полив дощ.

Добра мить настала близько обіду, коли агаряни чи то пішли молитися, чи обідати, чи мала змінитися варта. А може, турки просто поховалися від води, що лила з неба.

– Бог знову нам помагає, – сказав Юрій. – Гайда.

Не побачивши навкруги нікого, Кульчицький з Михайловичем вийшли зі своєї схованки і швидким кроком пішли у бік табору.

У турків, як і перший раз, було все спокійно. Вони намагалися заховатися від набридливого дощу, на який перетворилася злива. На двох купців ніхто особливо не звертав уваги, доки раптом розвідники не натрапили на гурт яничарів. Вони саме говорили про щось своє, як тут же перестали і почали уважно приглядатися до «купців». Не зважаючи на це, Кульчицький з Михайловичем пройшли повз них.

– Ти б знову заспівав, пане Юрку, – буркнув серб, відчувши спиною підозрілі погляди.

– Вдруге не пройде. Лихе я чую, братику. Видно, хтось із табору Карла шепнув туркам про нас, то вони й чекають. Давай розділимося: може, хоч одному дасть Бог дійти до Відня.

– Нехай буде. Що ж, пане козаче, тоді побачимося в місті, – мовив серб, підморгнув чорним, як балканська ніч, оком і звернув на другу стежку. Вони пішли, ніби й не знаючи один одного, прямуючи до віденських мурів, які вже були перед очима.

Розвідники вже були за табором, і їм лишилося тільки перетнути ворожі позиції, котрі щільним кільцем обложили місто. Треба перейти поле, перечекати десь до темряви і тоді перескочити повз турків. Кульчицький сторожко оглядався. Він зауважив, що яничари, які так підозріло на них дивилися, пішли за ними, а коли розвідники розділилися – рушили за Михайловичем. Вони пришвидшили крок, і відстань між ними почала скорочуватися: не наважуючись зачепити поважного купця, спочатку вирішили скрутити слугу.

Страх почав прокрадатися в душу Юрія. Чого вони йдуть за ним? Невже й справді запідозрили? Що ж, тоді доведеться ризикувати: або пан, або пропав – так легко Кульчицький не здасться.

Він прискорив крок у напрямку Відня. Ще раз поглянув на товариша – його зараз доженуть, зупинять, почнуть випитувати й забуруть із собою назад у табір. За ним, Кульчицьким, також будуть гнатися. Надія тільки на Михайловича, що він деякий час протримається, дасть Юркові можливість втекти.

Раптом кроки Кульчицького сповільнилися. Чи по-лицарськи оце так лишати товариша у біді, чи зробить таке справжній шляхтич, козак? Скільки ж то вони років уже разом із сербським побратимом?

Юрій повернувся, коли турки вже наступали сербу на п’яти. Он ага уже зібрався крикнути до Михайловича, аби той зупинився, як раптом Кульчицький гукнув:

– Гей, Ахмете! Ти чуєш, баране, що я тебе гукаю?!

Михайлович почув, озирнувся. Кульчицький махнув йому рукою:

– Біжи сюди, щось тебе запитаю.

Серб іще не розумів, що задумав товариш, але бігом побіг до нього, відчуваючи у тому своє спасіння. Яничари зупинилися, стали переглядатися, не знаючи, що їм робити. Вирішили зачекати.

– Ти не віддав мені гроші, із чим я маю йти до шановного аги! – кричав голосно Кульчицький до свого товариша, ще коли той біг дорогою, аби почули турки.

– Я забув, мій пане! – так само голосно відповів Михайлович.

– Ах, ти ж віслюче! Ти хотів украсти, проклятий негіднику, обдурити мене вирішив, думав, що я забуду!

Михайлович саме добіг і став перед Юрієм. Той несподівано розмахнувся і затопив йому в пику. Серб упав. Юрко дістав нагайку і почав періщити від душі товариша по спині. Михайлович скулився, захищаючи руками голову від ударів. Турки, бачачи всю цю сцену, зовсім розгубилися: Кульчицький грав роль злого купця дуже правдиво – небезпека і страх у Юркові розбудили не лише доброго співака, але й актора.

Переговоривши, яничари вирішили, що це ніякі не шпиги, а справді купець зі слугою. Поволі вони обернулися й пішли геть, тим більше що дощ посилився.

– Вставай, собако! – гукнув Кульчицький до Михайловича, схопив за комір, підняв і пхнув перед себе. Тоді потиху добавив: – Вибач, сербський брате.

Дощ пішов іще рясніше і вже стіною став між яничарами, що бігцем поверталися до табору, і розвідниками.

– Що це таке було? – запитав серб, вправляючи щелепу.

– Козаки кажуть: «Бий своїх, аби чужі боялися». Турки побачили, як я з тебе куряву вибив, то й повтікали, аби й самим не дісталося на горіхи.

Михайлович якийсь час мовчав. Патьоки дощової води стікали по його обличчю, одягу, шапці.

– Ти, пане Юрку, коли будеш описувати у своїй книжці наші пригоди, то це місце не згадуй. Не хочу, аби мої нащадки знали, що мене хтось побив нагаєм.

– Обіцяю, – відповів Кульчицький.

Втомлені і мокрі, вони добралися до напівспалених хат у передмісті Відня – до мурів було рукою подати: лише ще раз пройти крізь передові турецькі позиції.

Роззирнувшись навсібіч, обоє пірнули в льох однієї з хат.

– Пересидимо тут. Підемо далі після півночі, коли під ранок темрява буде густа.

– Турки добре пильнують, – зауважив Михайлович.

– Вони пильнують з боку міста, а ми йдемо їм з-за спини. Яничари не сподіваються, так що не бійся. Ти попильнуй, а я посплю, треба набратися сили. А потім я тебе зміню.

У цьому темному льосі було сухо, отже, якось спокійніше. А ще темно. Темрява була такою щільною, ніби тут була її домівка, ніби тута вона народилася й саме з цього місця розійшлася по світу. Вогнем можна було її відлякати, однак світло привертало увагу ворога.

Юрко заснув – мусив відпочити хоч кілька годин, аби відновити сили. Михайлович виглядав із льоху, аби переконатися, що ніяка небезпека не чигає на двох розвідників. Надворі також було вже темно, стояла важка дощова ніч. Похолоднішало. Михайлович щільніше закутався у свій намоклий каптан і сів, впершись у стіну.

Години минали одна за одною. Було тихо, тільки чулося мирне сопіння Кульчицького. Михайловича, що трохи зігрівся, також почала долати дрімота. Аби не заснути, він підвівся. Прислухався – десь наверху чулося якесь шаркання. Михайлович виглянув, та нічого не побачив. Кроки чулися уже в хаті над ними.

– Вставай, пане козаче, біда. Шукають нас, – тихо розбудив Кульчицького.

Юрко поволі витяг шаблю й пістоль, готуючись до найгіршого.

Розділ ХVІІ. 1673 рік. Весна

Минуло багато років з того часу, як Юрій Кульчицький залишив Запорозьку Січ. Де його тільки не кидала доля, якими світами він лише не волочився. Далекі землі, бурхливі моря: він був своїм усюди, але свого дому так і не мав. Йому всі були раді, однак ніхто його ніколи й ніде не чекав, а ті, хто його завжди любив, уже давно вважали мертвим. Передаючи розвідувальні відомості про турків, Юрій робив дуже великі послуги як австрійському цісареві, так і отаманові запорожців Сіркові. Це була важка і небезпечна робота, однак Кульчицький робив її, розуміючи, що хтось же це мусить робити…

Останнім часом дещо змінилося: він зустрів Марію, у них народилася донечка. Заспокоївся. Працював і далі на цісаря, перебуваючи у різних місіях, але кожного разу, зробивши свою справу, мав куди повертатися: у нього був дім і родина. До того ж справи торговельні в Кульчицького пішли на лад, і він став досить заможним чоловіком.

Десь рік тому перервався зв’язок із Сірком. Після того пішли чутки, що славного кошового отамана схопили прихвосні московського царя і спровадили на Сибір. Ланцюжок передачі відомостей обірвався, а із Запоріжжя більше ніхто на нього не виходив.

«Може, воно й на краще. Досить пригод, – думав часом Кульчицький, заспокоюючи себе. – Тепер у мене є родина».

Думки про Україну його не покидали ніколи: часом він думав про Січ, а ще частіше – про рідні Кульчиці. Напевно, історія з Коналінськими вже давно забулася, та й хто ж його зараз впізнає: був шляхтич, козак, тепер же австрійський купець, що досконало розмовляє німецькою, польською та турецькою мовами. Ех, взяти б Марію та гайнути до своїх…

У той день Кульчицький був на своєму складі, який винаймав у Леопольдштадті. Користуючись своїми зв’язками, Юрій возив з Туреччини різні східні товари і тут, у Відні, здавав їх австрійцям оптом для перепродажу. Торгівля пішла жваво, тож вони із Марією планували собі багато речей…

– Тютюн зносьте он у той кут – він не любить вологості. Так-так, туди. А килими – он там, – наказував Кульчицький робітникам, що розвантажували з возів його товар і розкладали на складі.

– Гер Кульчицький! – раптом покликав його хтось по-німецьки, і Юрій обернувся.

Це був Шульц – купець-австріяк, із яким вони співпрацювали у «Східній орієнтальній компанії». На вигляд – класичний німець: синьоокий, суворий і рудий.

– Я знаю, пане Кульчицький, що ви колись були на Запорозькій Січі, – почав розмову Шульц без зайвих передмов.

– Були часи.

– Добре. А чи знайомий вам отаман Сірко?

– Ну… Але він зараз далеко звідти – в Сибіру…

– Так, я знаю. Однак маємо відомісті, що цей чоловік скоро повернеться: польський гетьман Собеський доклав до того величезних зусиль.

– Це добре, – розправив вуса Кульчицький.

– Багато впливових людей у Європі зараз дуже зацікавлені у цій людині, зокрема, і наш цісар: мусимо повернути його у коло наших друзів. А вам, гер Кульчицький, належиться велика місія: поїхати на Запоріжжя і зустрітися там із Сірком. Розумію, що у вас зараз нове життя, родина, але у вдалому повороті цієї справи зацікавлено дуже багато великих людей. Ми з вами, пане, надто далеко зайшли, щоби зараз відмовлятися.

Кульчицький гірко посміхнувся:

– Куди ж вам відмовиш. Через Львів поїду, рідню провідаю.

– Ні, треба плисти морем через Очаків: нам потрібні найсвіжіші дані про пересування турецького війська…

1673 рік, літо. Запорозька Січ

Тут завжди пахло степовим вітром, зіллям і спокійною дніпровською водою. А ще тут пахло рибою і саламахою, пахло піснею, дотепним словом, жартом, пахло рівністю, побримством та твердою християнською вірою. Хто хоч раз побував тут – ніколи не забуде того духу, який вдихає чоловік не лише своїм носом, а усім тілом, цілим єством.

Чортомлицька Січ не була вже й такою великою, всього 900 сажнів кругом та 6 сажнів вал заввишки. Набагато ширшою від вулиць поміж куренями, та навіть від січового майдану, була козацька вільна душа. Це відчули кульчичани, щойно опинилися всередині. Вони з подивом оглядали січові укріплення: рів, вали, бійниці, башту, дерев’яні коші, насипані землею. А ще розглядали химерних січовиків, їхній побут та одяг. А запорожці, як і всі вільні люди, одягалися яскраво, говорили голосно, сміялися, і кожен з великим інтересом займався своєю роботою. Січовики не звертали уваги на новоприбулих: кожен день сюди прибували свіжі люди, аби в таких суворих умовах сьорбнути такої солодкої свободи.

На майдані вже був писар зі своєю книгою, і кульчичани пішли просто до нього, щоб вписав до якогось куреня.

Звістка про прибуття на Січ новобранців аж із землі Самбірської привернула увагу деяких козаків, і вони рушили на майдан, щоби упізнати когось знайомого. Хлопців саме вписали до Тимошівського куреня, бо, як сказав пан писар, там було вже багато їхніх земляків.

– То це ви із Самбора, круца-фіца? – раптом перепинив їм дорогу високий козак.

– Із Кульчиць ми. А ще з Білини, Городища, – відповів старший із них – широкоплечий козак.

– А, шляхта. Тільки знайте, панове, у нас тута нема шляхтича й хлопа, а тільки всі вільні братчики. До якого куреня приписані?

– Тимошівського.

– До нашого, добре є. Походите трохи у мене в молодиках, доки розуму козацького не наберетеся.

Шляхтичі перезирнулися.

– Як-то в молодиках? – запитав найстарший. – Я називаюся Іван Конашевич – Попіль з Кульчиць, роду Драго-Сас. І я сюди прийшов, аби не пахолком бути, а тільки козаком.

Інші шляхтичі підтримали його. Було їх четверо разом з Іваном. Запорожець зміряв могутню статуру Конашевича-Попіля, мовив:

– А, Сагайдачного внуки? Тільки маю я в носі, чиї ви родичі, бо тут, на Запоріжжі, собі кожен сам дорогу стелить. Кажи один з другим, що потрафиш?

– Що хочеш – хоч на шаблі, хоч на пістолях! – гукнув Попіль.

Запорожець рвучко зняв шапку з голови й кинув до землі, просто у дорожну пилюку. Тоді почав засучувати рукави.

– Покажи, чого вартуєш, круца-фіца.

Попіль і собі почав готуватися до поєдинку: поволі почали сходитися козаки, аби подивитися двобій. І шляхтич, і запорожець були готові.

– Якщо десять разів наші шаблі не поцілуються – підеш молодиком: навчу, як треба шаблю тримати, – пообіцяв запорожець.

Попіль був відважним парубком, тому відразу пішов у бій. Удар у нього сильний, бо сам шляхтич кремезний, широкоплечий, хоч і невисокого зросту. Важку мав руку. Рубонув чотири рази, запорожець відбив і мусив відступити вбік, пірнувши під удар.

– Ти, пане шляхтичу, не на тоці, і в руках шабля, а не ціп.

Ці слова розізлили Попіля – і він знову пішов у атаку. Запорожець знову відбив його удари, натомість вдарив сам. Шляхтич ледве відбився, тоді ще раз і ще: ця контратака трохи збила пил із Івана: він вирішив бути обережнішим. Тепер запорожець почав насідати на нього, шляхтич відбивався, аж тут запорожець своєю шаблею закрутив шляхетську – й одним ударом вибив Попілю зброю з рук.

Козаки схвально загули, Попіль стиснув кулаки з досади.

– Ти витримав іспит: було більше, як десять, товаришу.

Запорожець підняв шаблю й простяг її Попілю, а разом з нею і свою руку. Нащадок Сагайдачного роззирнувся навсібіч, тоді посміхнувся, потис руку запорожцеві – тепер він справжній січовик!

– А ви чого стоїте, круца-фіца, і не витягаєте свої шаблі? – гукрнув запорожець до решти новоприбулих. – Хіба не чули, що кожен січовик може Дніпро переплисти і птаха на льоту з пістоля поцілити?!

Усі троє, ніби по команді, вихопили пістолі.

– Он голуби дикі, – показав запорожець на пару голубів, що сіли поворкувати на курені. – Поскубайте їм п’юрка.

Шляхтичі перезирнулися. Нарешті один з них мовив:

– Божого птаха стріляти не будемо. Давай ліпше у твою шапку.

Відповідь розсмішила запорожців, і вони почали сміятися із такої дотепності.

– Добрі з вас козаки, круца-фіца, – посміхнувся й собі січовик, що приймав іспит у новоприбулих.

Із гурту вийшов середнього зросту чоловік і підійшов до них.

– Вітаємо в січовому братстві. Чи впізнаєте мене, пани-брати?

Шляхтичі перезирнулися.

– Як же не впізнати? Ти – Юрій Кульчицький-Шелестович. Ми принесли тобі вітання від батька твого і від рідної землі.

Юрій привітався з усіма по черзі, а розговорившись, впізнав усіх. Попіль був його одноліток, інші – молодші. На щастя, живе у Кульчицях іще козацька кров, чує заклик Січі-матері, тому й дорога із Самбора на Запоріжжя ніколи не заросте бур’яном. Двоє інших хлопців були один з роду Костиків, другий – Білинських. Четвертого також упізнав – малий Дашинич, який колись у Кульчицях випросив ковбасу у Юрка за свою коляду, а потім допомагав возити сіно. Он як підріс за ті роки!

– Тут багато земляків наших. Пішли покажемо вам курінь. Завтра ви будете приставлені до якоїсь роботи: тут хліба лежаного ніхто не їсть. А сьогодні відпочивайте, ввечері підемо до корчми, відсвяткуємо ваш прихід. Чи добре я кажу, Миколяю?

– Добре, круца-фіца. Як корчма – то добре є, – відповів Бакалець, натягуючи шапку на голову. Це саме він приймав іспит у новоприбулих. Раптом на цілу вулицю затяг пісню:

Чи ти, старий, звар’ював,

Чи з розуму відступив?

Корчма стоїть при дорозі,

А ти ідеш додому!

Розділ ХVІІІ

Земляки розбудили давні спогади. Юрко згадав, як тому літ кільканадцять прибув на Запоріжжя разом із Ручкою та Сметанкою – до речі, вони також були тут.

Він майже не був у походах разом з козаками – отаман Сірко відразу визначив для нього іншу роботу – побачив у Кульчицькому неабиякий розум, відвагу, кмітливість. Це тільки на перший погляд Запорозька Січ була така простацька. Поляки й московіти навіть називали Запоріжжя «гніздом своєволія» або збіговиськом «брудних хлопів». Насправді Січ уже десятиліттями, а то й ціле століття мала дипломатичні відносини із другими державами. Європейські монархи завжди були зацікавлені у послугах козаків у війнах із турками, так що запорозькі посли були і у Стамбулі, і в Москві, й у Варшаві, і у Відні і навіть у Римі, в папи. Разом із послами діяли й розвідники Сірка, передаючи на Січ важливі новини.

За наказом кошового Кульчицький прибув до Стамбула. Він налагодив зв’язок із людьми австрійського цісаря та папи, які особливо шукали тоді союзу з козаками. Часом вони діяли спільно, особливо у 1663 році, коли між австріяками й турками розгорілася нова війна. Наступні роки також Юрій був перекладачем при різних віденських місіях. Видаючи себе то за товмача, то за віденського купця, Кульчицький бував і у Бєлграді, і у Відні. Навіть одружився у австрійській столиці, зустрівши там Марію-Урсулу. Завдяки його донесенням Сірко дізнавався багато цікавого про пересування турецького війська, галер із товарами, про переговори турків із поляками, австрійцями, Дорошенком… Кошовий отаман завжди знав, куди має завдати основного свого удару, аби заподіяти туркам найбільшої шкоди.

Тепер же, з наказу австрійської влади, Юрій мусив повертатися на Січ, аби зустрітися із Сірком. Ходили чутки, що славний отаман збирається тікати з Сибіру або що його вже цар велів відпустити, зрозумівши свою помилку. Чи так було, чи ні, а без славного кошового Запоріжжя занепало. Усі вилазки низовиків зазнавали поразки: якось пішли із Вдовиченком на Перекоп, то там їх побили татари, а іншим разом дістали на горіхи від гетьмана Дорошенка.

Запорожці молилися за свого кошового, Кульчицький вірив, що Господь почує їхні молитви.

Повертаючись на Січ після стількох років, Юрій уже й не сподівався побачити там своїх давніх знайомих. Дорогою малював собі в уяві їхні обличчя, намагався вгадати, що сталося з кожним із них, а ще уявляв, як вони його зустрінуть, чи впізнають. Оце буде зустріч, адже друзі вважали його мертвим.

Легенда була готова давно: потрапив у полон, був у неволі. Навіть найближчі не повинні знати, чим займався Юрій Кульчицький у агарянській стороні.

На диво, перейшовши стільки воєн і походів, усі його побратими лишилися живими. Невже Сірко і справді пильнував за ними, як і обіцяв колись Юрію? Цілком можливо, адже не лише козаки, але й турки з австріяками були впевнені у тому, що цей чоловік і справді чаклун-характерник!

– Юрку-у-у-у!!!

– Братику!!!

– Пляцку, сякий-такий, круца-фіца твоя була! – гукали одночасно Ручка, Сметанка і Миколай Бакалець, кидаючись Кульчицькому в обійми.

– А ми ж за тобою, превражий сину, вже стільки молебнів справили… – чухав потилицю Залога, обіймаючи товариша міцно-міцно, аж тріщали кості.

– Вернувся я, – відповідав на всі запитання Кульчицький.

Вони теревеніли з друзями цілу ніч, не в змозі наговоритися й описати всі свої пригоди…

Однак звістку про повернення з того світу Юрія Кульчицького затьмарила звістка про інше повернення – Івана Сірка. Січ завирувала, закрутилася, вийшла з берегів. Саме так красиво вміє виступати тільки Дністер, затоплюючи Самбірську землю. Запорожці поперли гуртами, натовпом, цілою своєю галасливою громадою до Січової брами. Кидали всю роботу, зносили все, що траплялося їм на дорозі, і зусібіч стікалися у те місце. Тут уже збиралося коло козаків, галас потроху затихав.

– Де ж вони?

– Ще не видно?

– Та цитьте ви!

Хтось із новоприбулих іще намагався про щось розпитувати, однак їх тут же «заглушили». Запала тиша. У цій тиші навіть можна було почути тупіт кінських копит, який наближався. Раптом у браму в’їхали вершники. Першим з-поміж них був Іван Дмитрович Сірко.

– Пугу-пугу! – гукнув він запорожцям просто від брами.

– Слава!!! – враз заревіло козацьке коло замість відповіді на запорозьке привітання. Братчики очам своїм не вірили, не тямили себе з радості. Вони обіймалися, вигукували, хтось навіть свиснув і пальнув з пістоля у повітря, за ним і інші стали палити, вітаючи отамана.

Він підняв руку – козаки знову стихли.

– Чолом вам, пани-брати!

– Чолом, батьку! – відповіли всі дружно.

– А що то за сходка така у вас? Чи, може, ворог де близько, чи чорна рада?

– А таки рада! – гукнув хтось. – Кошового обирати будемо!

– Чим же вам ваш старий кошовий не вгодив?

– Усім вгодив, батьку. Та тільки повернувся славний Сірко ніби з того світу! Сірка кошовим!!!

– Сірко, Сірко – наш батько!

– Булаву Сіркові!!!

Братчики загукали зі всіх боків так, що земля сколихнулася, а Чортомлик і Скарбна аж зупинилися, озирнулися, чи не кінець світу це настав. Кошовий, що тримав булаву за відсутності Сірка, зараз же вийшов із натовпу, зняв шапку та вклонився товариству. Тоді вклонився Сіркові і передав булаву отаманові у руки. Той уже спішився, також скинув шапку. За козацьким звичаєм, отаман мав тричі від булави відмовитися. Сірко так і зробив – відіпхнув булаву від себе. Що ж тут почало робитися…

– Бери, бери булаву, превражий сину!

– Бери, а то палицями поб’ємо, як собаку!

– Витрясемо з тебе іродову душу!

Натовп так зло гудів, кричав, що Сірко більше не наважився відмагатися від булави, як велів цей звичай, а взяв її на радість козакам.

– Слава!

– Пануй, батьку!!!

Вечір настав швидко. Корчма в передмісті Січі ходила ходором – запорожці гуляли. Не було зараз посту, не було походу, зате була добра оказія. Тож козаки виспівували й витанцьовували, скільки бажала їхня вільна козацька душа. Музики різали на скрипках, бубнах і цимбалах, а Миколай Бакалець їх ще більше заохочував:

Ти, музико, добре грай,

За вечерю не питай!

Дам я тобі вечерю —

Здохлу курку печену!

Отак вигукучи та виспівуючи, він гуляв разом із Конашевичем-Попелем, садив навприсядки. Втомлені музиканти уже відмовлялися грати, та Миколай сипав їм іще червінці, вигукуючи свою улюблену:

Музика ми грала, музика співала,

Музика з кишені всі гроші забрала!

Не в змозі йому відмовити, музики «різали» далі. Разом із Миколаєм до танцю йшли й інші низовики. Дуже скоро їм стало тісно й душно у корчмі, і вони вивалилися дружно надвір, тягнучи за собою музик. Козацька пісня подибала понад Чортомликом і Скарбною, і її аж на Дніпрі почули дикі гуси та качки. А Миколай, на догоду всьому низовому товариству, «рубав» далі:

Помаленьку, Федьку, грай,

Бо м капусту їла.

Помаленьку обертай,

Бо буду пирділа, гей!

Запорожці гуляли, аж тряслася степова земля.

– Ще утни, Миколаю! Про горілку заспівай! – просили далі братчики, круто беручи навприсядки.

Горілонько п’яна, вип’ю ті до капки,

Би з мі не ставила по дорозі цапки!

Запорожці це зрозуміли як натяк.

– Наливайте, панове!

Попіль повернувся з двома горнятами, одне подав Миколаю. Той відмовився – не по-козацьки це було впиватися. Веселитися й гуляти січовики любили, а от пияків і ледарів били палицями. Миколай заспівав:

Горівка-горівка зрадила парібка,

А парібок дівку через ту горівку!

Весела гульня тривала. Юрко спостерігав за тим і тільки посміхався, споглядаючи, як гуляє січове братство. Сам не був гуляка-співак, часом жалів про це, особливо дивлячись на Миколая.

Костик і Білинський, які прибули разом із Попілем, уже злигалися із якимись запорожцями і різалися в карти. Спочатку Кульчицький хвилювався, аби низовики їх не обібрали, тільки сталося навпаки: невдовзі запорожці лишилися в самих шароварах. А от молодий колядник Дашинич ні в карти не грав, ні гуляв. Сидів собі, мрійливо задумавшись, напевно, згадував зараз свою Маруську.

– А ти чого не п’єш, не гуляєш?

– Віра не дозволяє, – відповів задумано Дашинич.

– Що ж то за віра в тебе?

– Жінка його Віра називається, вона й не дозволяє! – нараз підійшов до гурту Попіль і так обійняв Дашинича, що ледь не задушив. – Ти пий, гуляй, Михасю, тут жінки нема!

Попіль знову пішов до музик, Дашинич же залишився сидіти за столом, розтираючи шию після дружніх обіймів.

– Скажи, Юрку, а коли в мене такий чуб буде? – запитав, киваючи на одного із запорожців з оселедцем за вухом.

Кульчицький посміхнувся:

– Заслужити треба, у бою себе показати. Чуб – це гордість запорожця, честь його.

– Де ж твій? – запитав Дашинич.

– Іще росте, – Кульчицький відповів ухильно. Він поки що не хотів розповідати товаришам про те, що «віденські купці» у Стамбулі оселедців не носять.

Раптом до Юрка підійшов малий джура і сповістив, що кошовий отаман кличе його до себе.

За цей рік, що кошовий провів на Сибіру, він постарів. Чуб його ніби полили сметаною, і вуса мовби забув повитирати від молока. Тільки очі лишилися тими ж, які Юрко вперше побачив п’ятнадцять років тому.

– Радий тебе бачити, пане Юрку. Вип’ємо по чарочці, а ще каву маю – зап’ємо.

Юрко сів на лаві навпроти кошового за нехитро накритий стіл із пляшкою горілки та легкою закускою. Говорили тихо, щиро-відверто. Сірко й не думав про відпочинок. Опинившись на Січі, він одразу забув про образи, яких завдали йому Самойлович і цар. А якщо й не забув, то загнав у якийсь найдальший і найтемніший закапелок глибокої козацької душі. Зараз у нього перед очима був інший ворог – Туреччина. Ця сила загрожувала усій Європі, тож європейці, зокрема папа, цісар австрійський та король польський, мали на Сірка велику надію.

– Кажеш, вивісили турки бунчуки свої в Адріанополі? Це знак війни. І не дивина: після Андрусівського миру я іншого й не чекав. Махмет не заспокоїться, доки не поставить на коліна Польщу, а з нею – і всіх її союзників. Йому потрібна Україна. Султан не терпітиме миру Польщі, України та Московщини. Тепер я розумію, чого поляки так бігали до царя, аби відпустив мене: треба буде подякувати султанові. Якби падишах не збирався на війну, я б і досі сидів у Тобольську, клацав зубами від холоду.

– Що ж мені зараз робити? Повертатися до Стамбула, чи як? – запитав Юрко.

– До Відня тобі требеа, до жінки найперше. А тоді подумаємо…

– А хто ж там буде?

Сірко посміхнувся, характерницький блиск ковзнув по тій посмішці.

– Ти, пане Юрку, добре давав собі раду в турецькій столиці, та не забувай, що Січ – це не просто збіговисько гультяїв-свавільників, як зволили нас величати в Москві чи Варшаві.

Кульчицький відразу зрозумів, про що говорить кошовий. Коли на Україні гетьмани міняли один одного, боролися за булаву, то на Запоріжжі лідер усі ці роки лишався один – Іван Сірко. До нього, як до наконечника страшної військової сили, тягнулися всі уряди, і люди отамана були скрізь. Юрій не сумнівався, що зараз на його місце у Стамбулі стане хтось другий, і на Січ знову полетять вісті із мусульманської столиці.

– Побудеш коло мене – роботи вистачить. Із турками нехай собі воює коронний гетьман Ян, а ми вдаримо на Крим. Не можна хана пустити на поміч султанові, бо вони як зійдуться – ніяка сила не стримає.

– А як же Дорошенко?

Сірко нахмурив чоло:

– Із козаками битися не хочу. З бусурманами, чи ляхами, чи московітами – інша річ. Пошлю когось до Чигирина, аби гетьман Петро зрікся турків і не йшов їм на поміч. Хоч і ти до Чигирина з’їзди – твоє красномовство може у пригоді стати. Самойловичу вістку дати треба. Якщо не помагає проти турків, то хоч нехай пороху дасть, припасу різного. А то сидить там за Дніпром, надувся як сич.

Знову характерницький блиск пробіг очима кошового. Схоже, не так уже й далеко заховав Сірко свій гнів, не такий він був козак, аби легко прощати зраду.

Розділ ХІХ

Кошовий завів переговори із поляками щодо участі у війні з турками. Вів їх не тільки із королем Михайлом, скільки із коронним гетьманом Яном Собеським, давній рід якого походив із Галичини.

Король Михайло був сином свого батька – Єремії Вишневецького. Сили батьківської не мав, а шляхта наставила його королем тільки через славне ім’я. Був слабосилий і слабкодухий, Річ Посполита пережила тяжкі пологи, поки народила його на трон. Спочатку магнати хотіли там бачити французького принца Конде, інші ж – австрійського князя Лотаринзького. Буча немала здійнялася. Нарешті поставили Вишневецького. Як і кожна дитина, так тяжко народжена, король був надто слабкий. А от коронний гетьман – інша річ, на нього, як на давнього союзника, Сірко покладав великі надії.

Ті роздуми роїлися у голові Юрія дорогою до Чигирина. Їхали із ним запорозькі старшини Гоголь, Іскра і Палій.

– Кажуть, вельми сердитий гетьман Дорошенко. Один раз посланцям хана навіть морди набив. Щоб і нам не дісталося, – спробував пожартувати Гоголь, коли посольство побачило чигиринські вали. Запорожці під’їжджали до однієї з брам, аби підвісним мостом в’їхати до Богданової столиці.

– Так і нам морди понабиває, а потім віддасть татарам, – підтримав сумний жарт Іскра.

– Не кепкуйте з нього, товариство. Дорошенко – славний козак із славного роду. Ще дідо його був гетьманом, козаків на Крим водив. Він справді Україні добра хоче, тільки не з тими злигався.

Юрій прислухався до розмови козаків і погодився з останніми словами Палія. Петро Дорошенко був сильним гетьманом, за нього українська держава почала діставати чітких обрисів. Понад усе він хотів об’єднати Україну по обидва боки Дніпра, а далі прилучити до козацької держави і решту земель, де панувала українська мова і православна віра, – від Путивля до Самбора. Козаки любили його. От-от Україна об’єднається під однією булавою, як було колись за Хмельницького. Тільки не так сталося – ляхи з москалями уклали мир у Андрусові. За тим миром Україну було розшматовано на дві частини – одна пішла до ляхів, інша стала під Москвою. Козаків на переговори навіть не допустили. Отак союзники розділили між собою козацьку землю. Гетьман Дорошенко не став з тим миритися. Розуміючи, що одночасно проти Московії та Польщі не попре, став під руку султана турецького…

Він вітав посланців у широкій світлиці, яка бачила не один бенкет, не одну козацьку нараду. Стіл був накритий, гетьман заохочував запорожців пригоститися з дороги, аби набратися сил. Низовиків двічі просити не довелося, і вони зі смаком уплітали млинці, макаючи їх у сметану.

– Їжте, панове запорожці, а то саламаха і щерба уже, напевно, остогидли вам, – приказував Дорошенко, підливаючи гостям вишняка. Був це чоловік дородний, широкоплечий, долоня широка, мов лопата.

– Млинці твої смачні, пане гетьмане, та саламаха все ж краща. Вона козакові силу дає. Тільки скоро саламахи нам вже не їсти, – сказав Гоголь.

– Чого ж це? – здивувався Дорошенко.

– Бо прийдуть турки на Україну, а вони духу козацького не люблять. Тож не їсти вже нам ні сала, ні саламахи…

Гетьман сумно посміхнувся – зрозумів, до чого веде козацький старшина.

– Не такий страшний чорт… Тим більше що султан буде сидіти далеко, за морем, а йому звідти не видно, що ми їмо. Не те що ляхам та москалям. Вони ж то вже люблять козакові у миску заглядати, а часом і плюнути туди.

Отак поволі повернула розмова в інший бік.

– Ми прийшли запитати тебе, пане гетьмане, що робити думаєш, – почав Гоголь. – Йде війна з турком. Гусейн-паша веде своє військо на Хотин, буде там битва, як і п’ятдесят літ тому, за гетьмана Сагайдачного. Тож і велів кошовий запитати, на чиєму боці станеш.

Дорошенко відвернув голову, дивлячись кудись у вікно.

– У мене один бік: стою під рукою царя турецького. Він захищає Україну, я ж мушу виступати проти ворогів його. Такий у нас договір.

– Не вір, пане гетьмане, бусурманам. Вони добра Україні не хочуть. Їм аби побільше голів козацьких зловити на аркан та рук сирівцем пов’язати. Відречися від них, – сказав Семен Палій.

Дорошенко посміхнувся:

– А хіба ляхи багато добра на Україні зробили? Хіба мало козаків порізали та на палі пересаджали? Он, батько короля польського, що колись виробляв на Україні, як мордував люд православний! Чим він кращий за татарина чи турка?! Або московські бояри… Хіба ж вони, паскудники, козаків не нищили? Як згадаю містечко Срібне, що ті катюги там поробили за гетьмана Виговського, то жити не хочеться. То чим вони кращі за бусурманів? Ні, султана не відречуся.

Він враз вибухнув почуттями, наче вулкан. Де й дівся його внутрішній спокій, очі його зблиснули лютим вогнем, кулаки стиснулися. Дорошенко навіть підняв правицю, аби стукнути по столі, однак передумав – пожалів стіл.

Запорожці перезирнулися, сказав Гоголь:

– Султан не буде кращим ні за царя, ні за короля. Йому також козаки – як кістка в горлі. Згадай, пане гетьмане, що вони виробляли на Поділлі, як обертали церкви на мечеті, як забирали малих дітей у ясир і молодих дівчат собі у гареми. Побачиш, люди відвернуться від тебе.

Підтримав його і Кульчицький:

– Півмісяць не повинен здолати святий хрест. Буде велика битва, і хрест має перемогти. Турки вже не мають такої сили, як колись, рано чи пізно вони програють від об’єднаної Європи. Тож треба добре подумати, на чий бік ставати, до якого табору тягнути Україну.

Дорошенко набрав повітря у груди, аби відповісти, однак тільки втомлено видихнув:

– Добре, що пропонує Сірко?

– Кошовий вдарить на Крим, аби не допустити Селім-Гірея до турків. Ти також не виступай зі своїми козаками, сиди на Україні. А там уже Бог розсудить.

Порада була слушна, Дорошенко замислився. Було видно, що мудрий гетьман і сам багато думав над тим, не одну ніч недоспав. Таке саме рішення крутилося у нього в голові, і запорозькі посланці тільки підштовхнули його до нього.

– Гусейн-паша від Собеського не виграє. Я вже двічі схрещував свою зброю із гетьманом Яном – добрий воїн. От якби він став королем, то пришпилив би хвости магнатам, і Україна б зітхнула полегшено.

Мовив Іскра:

– А він скоро і стане. Вишневецький дуже хворий, напевне надумав помирати. Якщо Собеський виграє війну з турком – бути йому наступним королем. У Війська Запорозького договір із ним: ми допомагаємо йому із турками – він віддає нам Правобережжя.

Дорошенко сказав задумливо:

– Чи так, чи сяк, а булаву треба буде складати перед вражим Ханенком.

– Не перед Ханенком, а перед козаками. Сірко уже написав Ханенкові, аби віддав булаву і бунчук, – не годен він гетьманом козацьким бути. Нову раду скличемо – нехай товариство гетьмана обирає, – сказав запальний Палій.

Дорошенко знову замислився.

– Самойлович по-іншому каже. Он, посланця надіслав, аби я зрікся турків і булаву віддав Ханенкові.

– Ханенкові? – перепитав Іскра і перезирнувся зі своїми товаришами. – Попович, певно, з дуба впав. Сам булави не хоче, а велить Ханенкові передати?

Дорошенко пояснив:

– Не своїм ротом говорить Самойлович. Що каже Москва – то він і повторяє. Цар не хоче, аби Україна була єдина, аби об’єдналася сила козацька. Бог карає Україну тим Самойловичем. Він кинув москалям під ноги усі козацькі вольності, а Москва вже топче їх як хоче і плює на козацькі голови. Скоро козакам чуби стригти будуть, пороблять із них людей ратних, а полковники й гетьман боярами царськими стануть. Або кріпаками – на панщину підуть. Всі ж неугодні – на Сибір…

Ці слова гетьман сказав із великою гіркотою. Його підтримав Гоголь:

– Запорожжю також Самойлович як кістка в горлі. Він нікого не хоче знати, крім своєї старшини. Накрали собі пів-України, та все їм мало. Отак і крутить старшина й цар нашим гетьманом. Він мовчить, а люди стогнуть.

– Ех, якби то Сірко став гетьманом замість нього тоді… – мрійливо посміхнувся Дорошенко.

Саме тоді, коли московіти – вперше в історії – заслали до Сибіру козацького гетьмана Многогрішного, мала відбутися нова рада на Лівобережній Україні. Рядове козацтво бачило своїм гетьманом славного кошового Сірка, а от старшина й московські бояри боялися його як грому. Вони не бажали миритися із духом козацької вольниці на Україні, хотіли й далі обдирати козацький край. Так Сірко й опинився у Тобольську.

Дорошенко знову взявся за пляшку із вишняком. Справу було зроблено, тож тепер можна й випити. Раптом у світлицю зайшов молодий гетьманський джура.

– Там посол від гетьмана Самойловича проситься, – сповістив гетьмана.

– Той піп. Тільки він на ксьондза більше схожий, а то й на кардинала, – сказав Дорошенко. – Зараз буде гріхами лякати, клятий попище. Та нехай заходить, заодно й попросите, аби Самойлович пороху запорожцям дав та провіанту.

Піп зайшов. Був він у рясі, мав підстрижену бороду, місцями вкриту сивиною. Очі його швидко бігали, перестрибуючи по головах запорожців і в’їдливо зупинившись на Дорошенкові.

– Гляжу, згаварілісь уже запорожци с тобою, пане гетьмане. Хітьор Сірко. Што, пайдьоте вмєстє с туркамі гарада жечь?

Цього ляпаса піп дав замість привітання. Запорожці скипіли. Холоднокровним залишився тільки Кульчицький – він глипнув на Дорошенка. Знаючи крутий норов козацького гетьмана, Юрій боявся, аби гетьман не побив цього посланця, дарма, що піп. Однак Дорошенко лишався спокійним.

– Не лякайся, панотче, краще сядь з нами. Запорозькі побратими прийшли з тим, що і ти, – хочуть мене від султана турецького відвернути, аби я зі всіма полками правобічними під руку царську став.

– Нє нада царю твоіх полков. Зємля сія далжна под каральом польскім бить. Пока што. А с запорожцамі лутше дєла нє імєть, покуда оні розбойнікі і бунтарі.

Запорожці аж охнули.

– Як це бунтарі? Ми ж Україну своїми грудьми захищаємо! – скипів Іскра.

– А нєт нікакой України. Єсть Малоросія, і царь-батюшка єйо сам защітіт.

Тут запорожці зрозуміли, що у цього чоловіка воєнної помочі даремно просити. Дарма й говорити. Тільки запальний Палій не стримався:

– Чув я, що продали ви із Самойловичем козацькі вольності. Чув, що і церкву українську продати хочете царю. Але і в думці не мав, що вже мову рідну встигли продати, ич як по-московськи тріскочеш, єретичний сину. Чуєте, панове, все розпродали, що нам батьки залишили, – нема вже України.

Гоголь завбачливо поклав руку на плече товариша, аби той заспокоївся і не наробив шелесту. Усе-таки вони у посольстві і мають бути стриманими, а ще й у чужому домі. А верткий погляд попа все стрибав від одного козака на іншого, наче намагався залізти у козацьку душу і перевернути її, вивернути зсередини.

Польська і турецька армії зустрілися під Хотином, як і 52 роки тому. Турків вів Гусейн-паша, поляків – гетьман Собеський. Була осінь. Турки чекали союзників – татар, козаків Дорошенка, молдаван і волохів. Тільки марно: у їхньому тилу діяв Сірко.

Удари запорожців по фортеці Кизи-Кермень на Дніпрі та по Очакову були блискавичні: туди саме прибули зі Стамбула галери з провіантом для турецької армії. Козаки побили яничарів, захопили добру воєнну здобич, визволили чимало бранців з неволі. Страшна вістка про повернення Урус-шайтана, Сірка, розлетілася причорноморським степом та Кримом, турки й татари ринули до мечетей, просили Аллаха, аби заступив їх від козаків. Хан відмовився йти на поміч Гусейну-паші, боячись, що Сірко сплюндрує Крим. Дорошенко також не пішов – побачив, що турки не є надійними союзниками і на них повністю покладатися не можна. Молдавани й волохи приєдналися до Собеського. Битва відбулася у листопаді, турків було вщент розбито, чимало їх потопилося у холодному Дністрі. У той же час помер король Михайло, і на його місце було обрано Яна ІІІ Собеського.

Розділ ХХ. Запорозький степ

У степ прийшла пізня осінь. Подуло холодним вітром – трави враз зів’яли, пожовкли – життя перестало у них тріпотіти. Вода в ріці Самарі не була вже ніжно-голубенька – почорніла. Над козацькими головами пролетіли дикі качки: чомусь забарилися із відльотом і тепер спішно наздоганяли своїх. У степу пахло зимовою тугою, дарма що дні все ще стояли погожі.

Козацька чота їхала вздовж Самари, шукаючи татарських слідів. Десь товклися ординці понад Муравським шляхом, загрожуючи Полтаві та іншим лівобережним містам. Була орда немала – тисяч вісім вершників, тож запорожці зі своїм отаманом Сірком пильнували їх, аби десь у зручному місці заскочити й побити.

У чоті їхало десь близько сотні шабель, усі верхи на добрих конях.

Попе-попереду Сагайдачний,

Проміняв він жінку на тютюн та люльку

Необачний! —

раптом заспівав Попіль-Конашевич пісню про свого діда.

– Стули дзьоб, – перервав його порив Ручка. – Татари не сплять. А якщо і сплять, то будити їх не треба.

Запорожці віддалялися від шляху все далі на захід уздовж Самари.

– Є кілька бродів через річку. Якщо вони у цьому степу, то мусять десь тута показатися.

Іще здалеку козаки побачили «фігуру». Це була вишка, на якій сидів козак і зорив у степ: щойно козак бачив татар, тут же запалював сигнальний вогонь.

– Тута все спокійно, – задумано сказав Залога – отаман ватаги. – Що ж вони надумали, бусурмани? Десь-то мусять вони річку перескочити!

– Поїдемо і спитаємося, – запропонував Бакалець, показуючи в бік «фігури». – Заодно і попередимо: там сидять дундуки Самойловича, може, про татар і не чули.

Це була мудра рада. Залога зострожив коня й поволі рушив, але коник його чогось почав нервувати. Запорожець поплескав його по крупу.

– Ну, чого ти, Сивко?

Запорожці зупинилися.

– Злазьте з коней, – наказав Залога своїм козакам, сам також спішився. – Посидьте тут тихо, у комишах, а я побіжу та подивлюся, що там і як: чи добре пильнують козаки переправи, чи сплять собі.

Іван спішився й побіг уздовж берега пригнувшись. Там, попереду, був невеликий козацький форпост: стояв курінь, огороджений валом, а поруч височіла «фігура». У ньому сиділи лівоборежні козаки, що не тільки пильнували з висоти, але й робили роз’їзди по степу, шукаючи якихось підозрілих слідів.

Січовики поховалися в очереті, принишкли, чекаючи, доки не повернеться курінний.

– Зимно стає – зима близько, – сказав Попіль, кутаючись від холодного вітру.

Колись було літо-літо,

А тепер зима.

Колись були файні хлопці,

А тепер нема. —

тихенько заспівав Бакалець.

– Зараз би зайти до того куреня, чарку перехилити, зігрітися, – замріяно сказав Юрій Кульчицький, дивлячись у бік «фігури». Він собі згадував теплий Стамбул, море, пісочок на пристані Золотого Рогу, яскраве південне сонце. Він поглянув на Костика й Білинського – ті вже розкинули свої карти просто в очереті, почали різатися. Дашинич усе вдивлявся вздовж берега за курінним.

– Щось довго нема нашого отамана.

– Пішов у прийми до гетьмана Поповича, – докинув котрийсь дотепник.

– За невістку.

– Вже, певно, посадили його кужіль прясти…

Січовики були гострими на язик, дотепними. Їм аби посміятися та поспівати, а ще покепкувати з когось. Однак отамана і справді щось довго не було.

– Скільки ж нам іще тут сидіти? Треба було йому коня брати, а він пішки подався, – цокочучи від холоду зубами, сказав Попіль. Костик із Білинським також трусилися, однак гри не припиняли.

– Ану ж бо, Миколаю, заспівай.

– Про що?

– А хоч і про нашого курінного. Пішов і не вертається.

Бакалець щось собі згадав, тоді знову впівголоса заспівав:

Як би не ходила пішки по горішки,

То би не принесла додому потішки.

Запорожці вишкірили зуби.

– Іде, – нараз мовив хтось.

Іван наблизився швидко. На відміну від інших, що змерзли, Залога впрів від швидкого бігу: і жупан, і сорочка були розхристані, Іван витер піт з лоба.

– Біда, пани-брати. Порізали бусурмани козаків. Турки.

Це була погана новина. Запорожці посхоплювалися, Залога провадив далі:

– Сидять, падлюки, у форпості, чоловік сорок. Козаки порізані у корчах лежать, бочку зі смолою з «фігури» скинули, аби ніхто нам знака не міг подати, – сапаючи і трохи недоладно пояснював Залога, та козаки його зрозуміли.

– Та як же ж так, як вони далися? – схопився за шаблю Попіль.

– Турки перевдяглися у козаків, так і пролізли за вал. Коли наші спам’яталися – пізно вже було. Слухайте мене: зараз підкрадемося і вирубаємо скурвих синів до ноги. Вартових троє або четверо, стоять на чотирьох кутах валу, інші, певно, в курені гріються. Думаю, зараз має орда сюди присунути. Біжи, хто молодший, до Сірка, а решта – за мною.

Запорожці стали скрадатися берегом просто до форпосту. Вартові турки в козацьких строях зорили далеко в різні боки, не сподіваючись, що гості уже тут. Юрій із Бакальцем дочекалися, поки вартовий відвернеться, і кинулися на вал.

Яничар скулився, обернувшись спиною до північного вітру, то й побачив нападників тільки в останню мить: вони завалили його, швидко порішили. Попіль побіг до іншого, який стояв за куренем. Козак вискочив з-за рогу, рубонув. Ручка і Сметанка взяли на себе третього вартового, Залога – четвертого. Один турок вийшов з куреня, Сметанка зразу ж шпурнув йому ножа у горло. Далі козаки підкралися до куреня, добули пістолі і кинджали. За наказом вони гуртом кинулися всередину, б’ючи яничарів немилосердно, швидко й жорстоко, щоб добре помститися за порізаних християн.

Турки саме відпочивали й нападу не сподівалися. Вони всі швидко полягли, і тільки одного січовики захопили живим, аби розпитати, де орда.

– Говори, язичку, будеш їсти кашу! – наказав турецькою Залога, тож турок, смертельно блідий від страху, почав говорити.

Тим часом Кульчицький виліз на «фігуру», став розглядатися. Із півдня і справді наближалися вершники.

– Їдуть, бісові діти, – попередив Юрко всіх – козаки підбігли до валу. – Більше двох тисяч.

– Сміливо йдуть, не криються. Знають, іродові діти, що переправа вже їхня. Готуйте мушкети, пани-брати, не дамо поганцям перескочити на той бік Самари, – наказав Залога.

– Їх у двадцять разів більше, – нагадав Ручка.

– Як перейдуть річку, то цілому Війську Запорозькому біда буде – зайдуть у тил Сіркові.

Схоже, іншої ради не було, як лиш тримати переправу до кінця.

– Виманимо їх ближче і, як належить, привітаємо з мушкетів та пістолів, – запропонував Попіль. – Налякаються і втечуть у степ.

Турки наближалися. Їхали швидко, поспішаючи. Чимось нагадували хижаків, зграю вовків, що бігла цілеспрямовано на свою здобич. Усі були прекрасні їздці, так ніби зрослися зі своїми швидкими кіньми. Примружені очі уважно розглядали степ орлиним поглядом, який, здається, бачив за кілька миль навколо. У руці – тугий лук і сагайдак зі стрілами за спиною.

На відстані польоту кулі бусурмани зупинилися. Козаки принишкли на валу, не показуючись незваним госям. Кожен запорожець стискав рушницю й два пістолі, перевірені й наладовані.

– Чого ж вони стали? – не зрозумів Попіль.

– Чекають на знак, – прошепотів Залога, а тоді кивнув Юркові. Кульчицький заздалегідь натяг на себе кожух із вбитого турка, на голову хутряну хапку. Він випростався на повний зріст, махнув туркам рукою.

– Аллах акбар!

Турки перезирнулися, тоді рушили далі.

– Я стріляю першим, – попередив Залога. – Далі – по одному.

Козаки чекали, а турки підходили все ближче і ближче. Микита прицілився добре у якогось бея. Нарешті стрельнув. Куля пробила чужинцеві череп, той змахнув руками і впав з коня. Тут же пішла козацька стрільба: запорожці били так густо, що турки один за одним падали на землю вбиті й поранені, – для них це було як грім серед ясного неба. Вороги закрутилися, враз почулися дикі крики, заіржали коні, турки у паніці кинулися хто куди, аби тільки подалі від козацького вогню. Козаки їм іще всипали навздогін, кулі, як злі бджоли, жалили бусурманів. Турки відступили, відкотилися на безпечне місце, залишаючи в полі побитих і поранених.

– Було б нас хоч із три сотні – гнали б, як баранів, до самого Криму, – сказав Залога, перезаряджаючи свою зброю.

Запорожці уважно спостерігали за діями ворогів. У Юрія жевріла в серці надія, що турки підуть геть, що не посміють лізти на рожен, коли їх уже тут заскочили. Хвилини спливали, перетворюючись на години. Турки, що спочатку принишкли, вирішуючи, що робити далі, почали розосереджуватися, намагаючись вгадати силу свого ворога і виявити його слабкі місця. Кілька разів з різних боків яничари намагалися імітувати атаку, однак козаки зустрічали їх щільною мушкетною стрільбою.

– Їм наказали перейти тут Самару, аби зайти Сіркові у спину. Вони не відступляться, – сказав Залога. Він розклав просто на валу свою заряджену зброю, готовий знову до відсічі.

– Звідки знаєш? – запитав Попіль.

– Язик сказав.

– Може, спробуємо відступити? – запропонував хтось із козаків.

– Доженуть. Тут відбиватися легше, ніж у голому степу, – пояснив Залога. – Сподіваюся, Сірко прийде на допомогу.

Турки, віддалившись від форпосту і переконавшись, що за ними нема погоні, знову почали гуртуватися.

– Зрозуміли, сучі діти, що нас небагато. Не відступляться. Гаряче зараз буде, пани-брати, – сказав Залога.

Кульчицький спробував його розрадити, хоча й самому туга огортала серце.

– Не вперше нам, отамане, заглядати в очі смерті: раз мати породила – раз і помирати.

– Оце козацька мова! – гукнув Попіль. – Якщо й судилося мені нині згинути, то на той світ заберу з собою стільки бусурманів, скільки здужає накосити моя козацька шабля!

– Правда, пани-брати, гарною смертю помре сьогодні багато з нас, а може, й усі головами накладемо. Бо нема більшої радості для християнина, для козака, як життя своє віддати за товариство, за віру православну, – мовив Дашинич, а інші підтримали.

– Не думайте про смерть, панове-брати. Зараз ми їм втремо носа.

– Хай тільки підійдуть ближче.

Тим часом турки почали улюлюкати, кричати «алла».

– Зараз погуляємо – он як галасують, он як кричать! – гаркнув Залога. – Миколаю, ану заспівай!

– Весільної чи жалобної?

– Козацької. Спитай їх, чого так галасують?!

І Миколай Бакалець затяг:

Що за галас, що за крик?

Тут він зробив паузу і продовжив:

Загубили пуньку стрик!

А стріянка шукали —

Стрико пуньки не мали!

Посмішки з’явилися на обличчях січовиків – приємно було йти в бій і помирати під веселу Миколаєву пісню. А турки й собі рушили, не перестаючи алалакати.

– За віру православну, за славу козацьку – вогонь, пани-брати! Всипте бусурманам залізного гороху! – кричав Залога.

Козацькі мушкети загавкали до ворогів, як сторожові пси. Запахло порохом, смертю, пеклом. А ще степом. Під козацьку «музику» турки зіскакували з коней і бігли до валу вже пішки. Дорогою вони стріляли з луків, засипаючи запорожців своїми стрілами. Тільки ті стріли не могли зробити козакам шкоди – пролітали над головами або впиналися у вал. Зате козацькі кулі били влучно, і турки вже добре застелили поле перед валом своїми трупами.

Ординці вже дерлися нагору. Юрій встиг іще раз набити свої пістолі, знову пальнув ворогам у груди, і двоє бусурманів покотилися з валу вниз.

Першому з нападників таки вдалося видертися на сам верх. Він вихопив із зубів ніж і з криком ринув на козаків. На шляху йому став Залога: перехопив удар, а сам підхопив бусурмана на руки, підняв над головою і кинув просто в інших ворогів. Ті усією купою так і покотилися з валу.

Тим часом подекуди на валу також спалахнули сутички: козаки били ворога списами, шаблями й келепами та скидали з валу, однак серед яничарів також було чимало вправних воїнів. Юрій бачив, як збоку Костик зійшовся у смертельному двобої з одним із них: турок вибив йому ятаганом шаблю з рук і замахнувся, аби вдарити знову. Козак перехопив його удар і кинув турка через себе на землю, а тоді витяг ножа і вдарив. В ту ж мить на валу з’явилися нові турки, а Костику на поміч прибіг Білинський – почалася страшна рубанина, з якої двом товаришам живими вже ніяк не вийти. Кульчицький не міг їм допомогти, бо бився вже далі, його самого оточили вороги. Зате бачив смерть побратимів Попіль. Він люто заричав і кинувся просто на турків – загубивши у запалі бою келеп, він почав молотити ворога своїми кулачиськами. Поруч із ним уже були Ручка, Сметанка, Бакалець, Дашинич…

Кульчицький уже втратив лік побитим ворогам. Козаків також чимало впало вбитими або стогнали від пекучих ран. Тішило одне – певно Сірко уже встиг перегрупуватися, і турки не зможуть заскочити його зненацька. З цією думкою Юрій далі рубав ворогів, переступаючи трупи своїх і чужих.

Подекуди туркам вдалося потіснити оборонців з валу. Он уже Попіль витирає кров зі свого обличчя – страшна рана розкраяла чоло. Тільки стоїть іще козацький богатир, дивиться відважно смерті в очі. Вороги оточили його й кинулися разом, порубавши козака шаблями. І Залога уже лежить із турецьким ятаганом у грудях. Ручка намагається підвести смертельно пораненого Сметанку, однак тут же і його дістають гострі турецькі кинджали. Бакалець іще стоїть, а поруч із ним і молодий Дашинич…

Усі козаки почали збиватися в коло, зайнявши оборону. Лишилося їх не більше як два десятки. Турки були всюди. Козаки посміхалися їм – вважали себе переможцями, а не переможеними.

– Кидайте зброю, ви – приречені! – крикнув хтось із турків.

– Брешеш, собако, жива ще козацька сила! – гукав Бакалець. Раптом зняв свою шапку і з силою кинув у болото, що утворилося під ногами від крові…

Бій закипів знову. Усе, що зміг пригадати Юрій перед тим, як знепритомнів, – це важкий удар палкою по голові.

Розділ ХХІ

Юрій лежав на білій сніговій постелі. І той сніг був м’якший за воду, а шовковий, як степова трава на березі річки. Він упав на той сніг з висоти і, розкинувши широко руки, занурився в нього. Поруч на снігу лежали розкидані стиглі вишні, й долоні були липкі від червоного їх соку. Раптом Юрко здогадався – це був не сніг, а білий квіт. Як все-таки гарно навкруги і тепло; пахло вишнями й весною. Тільки чого так болить голова? І нудить, мов з похмілля…

Кульчицький насилу розтулив повіки: перед очима бігла земля – минув якийсь час, доки здогадався, що його везуть на коні. Карий мчить чимдуж, поруч іще вершники у гостроверхих шапках. На руках липне не сік, а червона кров. Юрій стулив повіки: сподівався, що так голова менше болітиме.

Під час того нестримного бігу козак то пірнав у білий вишневий квіт, то знову прокидався. Сонце дедалі більше хилилося за обрій.

Коли Юрій знову розплющив повіки, він лежав коло вогнища. Було трохи легше – поспавши кілька годин на землі, біль у голові вщух, перестали нити кістки. Була ніч, зорі висипали на небо, як з мішка. Торкнувся до голови – була перев’язана.

Навколо сиділи турки. Один із них побачив, що Юрій прокинувся, підійшов і дав води. Кульчицькому пересохло горло, однак степовик йому багато пити не дозволив.

– Де мої брати? – спитав яничара, сам не розуміючи, українською мовою чи таки по-турецьки.

– Ми побили їх, а поранених дорізали.

– Добийте і мене.

– Ти – «язик».

Його везли на коні із прив’язаними до луки сідла руками. Голова все ще боліла, та Юрій поволі оклигав. Очі вже порестали бачити степ чорно-білими кольорами: позеленіла трава, а далі й інші барви стали перед очима. Чув уже все розбірливо. Повернулися й відчуття – бодай не верталися: перед очима став Миколай Бакалець, а за ним і Попіль, і Дашинич, і Залога… Злість охопила козака, коли уявив, як ці гиряві дорізали їх, поранених, наче скот. А далі й сльози навернулися: Юрій враз зрозумів, що у тім світі він лишився один, шкода стало…

Напевно, саме настав час замислитися над своєю долею. Чогось так повелося, що у нього все не як у людей. Мав би орати батьківську землю, ростити дітей із дружиною, гоститися із товаришами за святковим столом. Натомість товчеться по світу, ризикує життям, оплакує побратимів, навіть не можучи поховати їх. Дружини не бачив уже стільки часу, а батьків – то років дванадцять. Уже й не побачить, і тільки чорний ворон принесе їм звістку про смерть сина. Навіть у полон його турки ведуть – і то не як людей. Інших ординці женуть степами пішки, прив’язаних один до одного за шию, б’ють по спині канчуками. Його ж везуть, як якогось пана, на коні…

Кульчицький стулив повіки: відганяв так думки, що безладно роїлися. Поранена голова – це кепсько, однак треба опанувати себе. Юрій почав поволі прислухатися до розмов ординців, роззиратися навколо, намагаючись визначити, де зараз перебуває і куди його везуть.

Турків було не більше двох десятків. Де поділися решта – невідомо. Судячи з того, як швидко ординці тікають на південь, мали зустріч із Сірком: кошовий добре їх пригостив, так що більшість орди із землі вже не встане.

Степовики були низькорослі, коні в них також малі і присадкуваті – напевно, Бог навмисне їх так сполучив. Трималися в сідлі легко, ніби зросталися із кінським крупом, через це без надмірної втоми витримували довгу дорогу. Одягнені в теплі каптани або кожухи, у хутряних гостроверхих шапках. Лиця їх приплюснуті, зашкарублі від диму й вітру, спеки та холоднечі. Вузькі очі. Їли напівсире-напівприв’ялене кінське м’ясо. Юрієві давали пити м’ясну юшку – варили навмисне для нього. Не хотіли, аби їх єдиний бранець по дорозі заповів довго жити. А ще йому давали якусь настоянку із трав: від неї його і попустила голова.

Кульчицький уважно слухав, про що гаркають турки. Вони не були багатослівними, їхали пригнічено. Юрієві вистачило почути то тут, то там якісь уривки речень, окремі слова, аби зрозуміти, що Сірко насправді розбив орду і відбив ясир. Ці два десятки – чи не єдині, яким вдалося вирватися живими. Кульчицького захопили як «язика» і замордують, якщо не розкаже про запорожців чогось цікавого. Та навіть як і розкаже – все одно замордують.

Козак почав молитися про себе, готуючись закінчити свою земну путь…

Турки довезли його до Дніпра. Юрій знав, що через Славуту орда мала дві переправи: через Кічкас та нижче Тамані. Тамань була далі від Запорозької Січі, тому, скоріше, вони прямують просто туди. Його везуть не у Крим, а, найпевніше, в Очаків чи Білгород. У тих двох містах Юркові доводилося колись бувати, можна було б пошукати давніх знайомих та передати звістку, аби хтось його викупив з неволі, якщо бусурмани таки подарують йому життя. Тільки кому? На Січ ніхто із агарян, найпевніше, не піде, дружину лякати неохота, та й грошей у них таких ніколи не було, аби вистачило на викуп. У Кульчиці не можна: як стане перед земляками живим, коли всі інші загинули в бою? Як подивиться у вічі Ручкам, Сметанкам, Дашиничам… Коли Бог дасть Юрію вибратися живим із цієї халепи, то він обов’язково навідає рідне село. Тільки пізніше.

Треба обережно виходити на знайомих віденських купців, із якими мав різні справи у Стамбулі, Бєлграді та самій цісарській столиці. Часом вони заходять і у Білгород, і в Очаків.

Ночували просто біля переправи. Ночі були холодними, цієї навіть сніжком уже кинуло. Юрко тулився у кожух, присувався ближче до вогню й грівся разом із турками. Суворий степ зблизив людей, вони навіть готові були забути свої розбіжності у мові, вірі, забути, що вони споконвічні вороги. Бувало, сам Сірко пускав татар попасти свої стада в запорозькі степи, коли страшна сарана зжерла все живе у степу татарському.

Степовик, жуючи тверду конину, глипнув на Юрія, як той гріє задубілі сині руки над вогнищем. Турок витяг ніж і перерізав пута на руках полоненого – сирівець аж в’ївся в тіло. Кульчицький розімнув пальці, потер зап’ястки – кров почала доходити до рук, і вони віджили. Тоді турок дав і Юркові пожувати конини, до якої козак уже поволі звик за останні дні.

По степу бісився скажений вітер. Навіть тут, у балку, зусібіч захищену чагарниками, він вдирався і куйовдив багаття, так що воно гуло й кидалося в різні боки. А ще воно пускало степом дивні тіні. Поміж відблисками вогню літали привиди, неприкаяні душі невільників, що загинули колись у степу без покаяння та Святого причастя. Туга не пускала їх на той світ – вони товклися над переправою у надії спіткати рідних. Цю легенду розказували старі запорожці. Саме на цьому місці, біля Таманської переправи, орда завжди ділила ясир і розходилася по різних степах. Скільки тут розійшлося різних доль: дитину відбирали від матері, жінку виривали з обіймів чоловіка, а сестру – від брата. Тому ті душі й злітаються тепер сюди, аби відшукати своїх.

Дніпро за осінь набрав води, тож довелося плисти. Кульчицькому наказали роздягтися до голого тіла і тримати свій одяг над головою, щоби не змок. Другою рукою він, як і турки, схопив за хвіст свого коня – так і попливли. Степові коники плавали добре й ніколи не тонули. Ну, хіба коли їм потрапляла у вуха вода. Юрій знав це й тримався хвоста, аби часом не випустити. Холодна вода сковувала тіло, стискала, як лещатами: руки ставали спочатку яскраво-червоними, а далі починали вже й синіти, тож доводилося щосили працювати ногами.

Опинившись на правому березі, турки швидко вдяглися й поїхали далі без будь-якого перепочинку. Навіть не стали, аби коло багаття погрітися: гнали щосили коней на південний захід, розганяючи у жилах і свою кров, і кінську.

Кульчицький вгадав, коли думав, що його везуть до Білгорода. Козак уже поволі змирився зі своєю долею, будував собі плани, як можна буде вирватися із неволі. Майбутнє уже не було у такому чорному одязі, надія перемогла безнадію. Із турками у розмови не вступав, лише слухав. Степовики також були небалакучі – дорога, холод, степ, невдалий похід втомили їх, і балакати зовсім не хотілося. Кілька разів Кульчицький подумував про втечу, але добре зважив, що вирватися живим жодних шансів немає: вночі добре пильнували вартові, вдень руки були зв’язані, а коня вів за повід широкоплечий Ахмет. Та найбільше Юрія пильнував жорстокий зимовий степ: навіть якщо вдасться дивом утекти – все одно згинеш у степу: тут за сотні верст жодної людської оселі, а тільки сніг, вітер та вовче виття.

У Білгороді Кульчицького віддали турецькому паші, котрий наказав кинути полоненого у холодну. Там і забули про нього на деякий час…

Згадали за кілька днів. У місто саме припленталися яничари – недобитки з-під Хотина. Розповіді про їхні поневіряння, про саму битву сколихнули місто – і тоді паша згадав про свого в’язня.

– Як називаєшся?

Допитувати Юрія прийшов якийсь яничарський ага, що трохи вмів по-українськи. Кульчицький сидів перед ним на лаві, скутий ланцюгами. Турок стояв, ховаючи за плечима канчук.

– Миколай Бакалець з Радлович, – назвав ім’я товариша Кульчицький. Не хотів називати своє – не дай Боже турки пронюхають щось про його минулі справи.

– Я називатиму тебе собакою, невірним псом! – рявкнув ага. Юрій промовчав. Яничарський старшина проводив допит далі:

– Звідки вмієш говорити по-нашому?

Це було запитання, до якого він був готовий: сидячи у темниці, мав час подумати, як буде поводитися на допиті. Тим більше, турки розповідали паші, що Юрій вміє по-турецьки (це піднімало ціну невільника), а ще розказали, що козак він не простий, а отаман, бо бився, як лев!

– Батько був каторжником, і я в неволі народився. Видно, доведеться і здохнути в неволі.

– На Запоріжжі скільки часу пробуваєш? Яке там маєш звання?

Кульчицький знизав плечима:

– Скілько живу – стілько й пробуваю. А звання моє – братчик.

– Казали татари, що ти бився, як сам шайтан, і багатьох їхніх побив, доки вони тебе скрутили.

– Вони мене й не скрутили – дали палицею по голові: дотепер череп розколюється.

Раптом ага змахнув канчуком і оперіщив Юрія по спині, так що козак аж скрикнув від болю та несподіванки.

– Я питав тебе, собако, про інше. Казали ординці, що так, як бився ти, рядові козаки не б’ються. Тож не бреши мені!

Кульчицький спідлоба глянув на нього.

– Брехали твої ординці. Їм аби ціну підняти, аби гроші злупити. Певно, казали, що я здоровий, як бугай? А у мене голова від їхньої палиці розколюється. Тож обманули тебе, дарма ти їм так швидко віддав усі гроші.

Ага розмахнувся, аби вперіщити ще раз. Юрій уже зіщулився, готовий витримати новий удар, проте турок не вдарив. Ага пройшовся темницею взад-вперед, обдумуючи щось. Чи то він і справді міркував, як його обманули, чи обдумував нове запитання для полоненого.

– Куди тепер вдарять козаки? На яке місто нападуть? Скільки їх зараз на Січі?

– Багато. Почувши, що повернувся Сірко, козаки на Січ вливаються, як дощова вода, як нестримний гірський потік. Сірка знають всі, кожен хоче битися під його знаменом, аби слави собі здобути й багатства.

Турок вишкірився.

– Скоро ваш Сірко буде на гаку висіти в Істамбулі! Кажи, куди він думає вдарити!

Кульчицький знав, що запорожці вдарять на Тягин, а може, й уже громлять там агарянські кубла, тільки цього він не скаже навіть під карою смерті. Брязкаючи залізом, Кульчицький витер сухою долонею лице, мовив:

– Хіба хтось знає, що думає Сірко? Він же характерник, навіть найближчі товариші не можуть вгадати, куди він наступного разу поведе своє військо.

– Не бреши, собако. Я знаю, що запорожці завше радяться, перед тим як піти в похід!

– Так, радяться, але тільки не куди йти, а кого бити. Сказало товариство бити турка й татарву – Сірко й повів, а куди – сам тільки знає. Він великий чаклун, недарма татари так його бояться і лякають його іменем неслухняних дітей.

– Що? – скривився турок.

– Хіба ж ти, вельможний аго, не чув розповідів про Сірка? Він народився у сорочці, та ще із зубами. Він може перекинутися на звіра, а ще мову тварин розуміє, бачить за сто верстов, туман може в очі кинути. Він у річці чорта колись забив, тому й силу таку має. А річка та й дотепер називається Чортомлик!

Турок дивився просто на Юрія, не зводячи очей. Погляди їхні схрестилися, якийсь час вони сиділи отак мовчки. Раптом ага посміхнувся:

– Дурня з мене робиш, еге ж?

Кульчицький також із себе вичавив щось схоже на посмішку. Раптом ага зірвався, почав бити. Канчук раз у раз зі свистом опускався на плечі козака. Кульчицький намагався закритися руками від тих ударів, кайдани на руках дзеленьчали, а турок усе бив і бив, виливаючи в ударах усю свою лють. Нарешті він копнув Юрія, і той упав з лави, турок же продовжував молотити, доки не втомився.

Час від часу Юрій від болю непритомнів, так що заходили яничари й відливали його водою.

Допити тривали майже щодня, Юрко не говорив їм нічого, хоча знав так багато. Терпів, вірив, що невдовзі все це скінчиться.

Небо почуло і цього разу його молитви: Сірко вдарив на Тягин, розгромив фортецю, побив турецький гарнізон і визволив звідти всіх невільників. Білгород був близько, дуже близько. Турки принишкли, боячись, що козаки вдарять і на них: вони сиділи тихо в місті, навіть коли Сірко уже пішов геть. Аж за якийсь час ага знову прийшов до Юрія.

Кульчицький був знесилений тим сидінням у темниці. Кістки усі нили, кайдани в’їлися у тіло до крові. Хотілося уже перевдягтися і помитися, поголити бороду, яка виросла велика і кошлата. А ще він тут страшенно мерз. На щастя, перестала боліти голова. Набагато більше від тілесних ран Юрія мучили рани душевні. У цій камері, де в’язень сидів сам-один, можна було здуріти. Аби якось зігрітися та звеселитися, Юрій молився, намагався згадати книжки, які колись читав, а ще співав пісні Миколая Бакальця.

Якось ага прийшов до нього востаннє. Він більше не допитував про силу козацького війська, де стоїть, як озброєне, хто отаман, не ставив більше тих самих запитань. Запорожці у Тягині вже зробили свою справу, і тепер питати було запізно.

– У тебе є жінка, діти?

– Не дав Господь ні жінки, ні дітей. Зате є товариші, вони дадуть за мене викуп. Удвічі більше дадуть ціну, ніж на базарі за мене візьмеш. Багато хто мені винен на Запоріжжі, а козаки свої борги мають звичай віддавати. Там же зараз і ваших багато з-під Тягина нагнали.

Ага кинув на Кульчицького швидкий погляд колючих очей:

– То ти знав-таки про Тягин, знав, що козаки мають напасти на місто?

– Облиш, аго. Ми ж у темниці: чуєш, яка луна йде? Вартові яничари говорять в іншому боці, а склепіння мені сюди передає.

Турок заспокоївся. Сказав:

– Я думаю, що ти таки брехав мені. У тобі є щось шляхетське, ти не простий козак. Он і мову нашу знаєш, і звичаї. І розум у тебе гострий. На викуп не надійся – викупити чи обміняти можна простого бранця, але тільки не язика. Скоріше за все, тебе замордують: страшною смертю помреш. Скажи, ти хочеш померти?

– Хто ж хоче?

– Якщо попросиш пашу, він може змилосердитися і дарувати тобі життя.

– І що треба зробити?

– Наплюй на хрест!

Юрій чекав чогось такого, але все одно стрепенувся – аж кайдани забряжчали.

– Ніколи того не зроблю і своєї віри благочестивої буду до кінця днів своїх триматися.

– Не гарячкуй, подумай. Нащо тобі вмирати так скоро? Прийми в серце Аллаха – добре тобі буде. Ти чоловік не дурний, поміж нами здобудеш собі добру славу й багатство, матимеш гарну жінку, а схочеш, то й двох-трьох.

– Ваша віра – погана, – з притиском відповів Юрій.

– Що? – перепитав турок, хоча добре почув слова Кульчицького.

Козак розумів, що його зараз хочуть завербувати – сам не раз робив таке. Тут основне – не припуститися м’якотілості, а виказати твердість. Коли будеш вагатися – турки не злізуть з тебе, і ця мука не закінчиться ніколи. А так або справді вб’ють, або відчепляться.

– Кажу, віра ваша погана, проклята! – гукнув Кульчицький голосно, аби ага почув добре.

– Ах ти ж шакал!

Цього разу ага сам не бив – закликав на допомогу двох яничарів…

Аги не було довго. За цей час козак трохи оклигав, перестали боліти побиті кістки. Душа також не боліла – людина здатна звикнути до всього. Ага ж навмисне довго не заходив, вичікував. Колись у давнину говорили, що очікування смерті є гіршим за саму смерть. Кульчицький мав зламатися. Коли турок нарешті навідався до нього, то оголосив просто від порога:

– Вже паша вирішив, що має зробити з тобою. Я йому розказав, що ти відмовився прийняти іслам, паша дуже розізлився. У наше місто прибуло багато правовірних із Тягина. Козаки побили їхніх чоловіків, братів, синів, хати попалили. Паша вирішив віддати тебе їм. Уявляю, що вони з тобою зроблять: пошматують живого.

Юрій мовчав. Турок уважно вдивлявся в його обличчя, проте жоден м’яз на лиці козака не смикнувся. Лице було ніби з каменю витесане.

– Чого мовчиш?

– Бо мені однаково як померти. Думкою я вже у раю. Ось Христос уже кличе мене й садить біля себе. «Тут твоє місце, біля мене, бо ти не зрадив Христову віру і помер у благочесті», – каже він мені.

Ага не говорив більше нічого про смерть. Намагався завести бесіду про життя.

– Коли так, то маю подарунок для тебе. Ти сподобався одній рабині, вона хоче зустрітися з тобою. Я не міг відмовити, бо ти мужній воїн, а таких я поважаю.

По цих словах до темниці зайшла дівчина. Була одягнена по-турецьки, мала на лиці паранджу. Ага махнув рукою, вона підійшла ближче, стала перед Юрком. Він також підвівся.

– Покажи йому своє лице, дозволяю, – сказав ага.

Дівчина зняла паранджу. Була досить гарною, судячи із великих блакитних очей – слов’янка.

– Що, подобається? Чого ж ти такий несміливий, козаче? Може, ти й справді жінки ніколи не бачив? Ви ж там на Січі без жінок живете, чи не так? Ти тільки скажи: можу й хлопця привести, ха-ха-ха!

Юрій пропустив повз вуха його слова, дивився на полонянку.

– Розважся іще собі перед смертю, а завтра підеш на страту.

Турок вийшов. Кульчицький сів на свою лаву, голосно видихнувши.

– Сідай. Не бійся, не скривджу тебе, – сказав дівчині, бачачи, що вона вся трясеться. Тоді додав: – Я жонатий. Як звешся?

– Фатіма. Я з України.

– Потурчилася?

– Не могла витримати тяжкої неволі.

Фатіма присунулася ближче, взяла Юрія за руку:

– Тяжко тут, одна людина пропаде, не дасть собі ради поміж турками. Ти відважний козак, ти мужньо витерпів муки за свою віру. Досить з тебе: ти віддав борг Батьківщині і товаришам. Будь зі мною ці останні свої години.

Вона притулила його руку до своїх грудей, міцно притиснула своїми руками. Юрій мовчав. Думав, які ж усе-таки жорстокі ці турки: проклятий ага навмисне підіслав йому цю дівку, знав, як тяжко собі буде відмовити в останньому задоволенні. Турок ішов на все, аби тільки завербувати Кульчицького.

Розтлумачивши ці роздуми по-своєму, дівчина пішла в атаку. Вона присунулася, однією рукою обійняла його, другою почала розстібати закльопки на своєму одязі.

– Облиш, – відсторонив її Юрій. – Казав же тобі, що жонатий я. Азі скажи, що і так віри не зречуся.

– А ти забудь, – вона не збиралася поступатися. – Нащо вмирати, як можна жити, любити. Забудь усе, що було, почнемо все спочатку, я тобі допоможу…

Він знову відсторонив її, підвівся. Фатіма також встала.

– Щоб я забув свою Марію? Свою землю, віру батьківську? Та пішла ти в…

Юрій підійшов до дверей, постукав:

– Гей, варта! Заберіть її звідси! Дайте хоч у смертну годину мені спокій. Гей, де ви там, бусурмани, кров би вас позаливала!

Розділ ХХІІ

Минав час, а Юрія ніхто ні вбивати, ні страчувати не йшов. Не приходив ні ага, ні його дівки, тільки вартові-яничари подавали йому їжу двічі на день. Схоже, турки знайшли собі когось другого, якусь іншу іграшку, а за Кульчицького тимчасово забули. Надія на життя почала знову зароджуватися в душі козака. Він так і просидів у хурдизі, сподіваючись день у день, що його доля вирішиться. В’язень був терплячим, поводився спокійно, аби не привертати до себе зайвої уваги, аби навіть найменший спогад про нього заріс густим зеленим мохом забуття. Паші шкода грошей, що заплатив татарам за цього козака, і нічого путнього з цього не вийшло. Гроші треба відбивати, тільки спочатку слід почекати, аби все стихло.

Із пашою чекав і Юрій. Такий перебіг подій йому поки що подобався. От тільки Марії було шкода, як вона там без нього, голубка…

Паша перепродав його комусь із білгородських купців. Одного дня просто прийшов наглядач купця, відсипав управителю паші грошей, а той передав йому Кульчицького на мотузі. Наглядач почав оглядати його, наказавши роздягтися. Юрій пам’ятав, як вони колись із батьком купували коней і худобу. Тепер так само купували його, він почувся у тілі безмовної худобини. Уявив, що йому враз виросли роги, копита, хвіст, як у коня. Навіть заіржати захотілося та хвицнути турка ногою, щоб тому аж бульки з носа пішли. Він якраз зігнувся, обмацуючи його ноги.

– Скільки йому років? – запитав наглядач.

– Подивися на копиті, там написано, – не втримався Юрій. Ось зараз турок ще нагнеться, а тоді козак як зацідить йому п’ятою та просто в пику!

На щастя, турки української мови не розуміли і тільки глянули зі здивуванням на полоненого. Тоді стали далі говорити про своє. Кульчицький знав, що йому треба витримати ту ганьбу: у купця він зможе швидше вискочити на волю.

Тим часом наглядач переконався, що тіло козака м’язисте, здорове, шкіра чиста, тоді оглянув ще зуби і задоволено кивнув.

Отак, нарешті, Юрій вибрався із агарянської темниці. Це була ще далеко не воля, але краще, ніж тюрма. Зараз його поселили разом із іншими невільниками, можна було почути рідну мову, поділитися із кимось своїм жалем.

Разом з ним у неволі перебували невільники переважно із різних земель українських. Особливо багато із Поділля, з Кам’янця, з Ладижина, немало й з Галичини, бо в минулі роки бої точилися аж під Львовом. Тут були й поляки, і українці; шляхта й прості хлопи. За час свого перебування на Україні турки встигли нахапати собі ясиру. Невільники почали розпитувати Юрія, хто він і звідки.

– Із Кульчиць? То, значить, земляк самого Сагайдачного. Ех, шкода, що його вже нема, що не він гетьманує, а то загнав би турків у нори, і ми б не сиділи зараз у неволі.

– А ти ж сам звідки? – запитав Юрко свого співбесідника.

– Із Бродів.

– А не чув, чи хто із землі Самбірської є?

– Був один. Помер від сухот кілька тижнів тому.

– Шкода. А за Самбір він розповідав щось?

Невільник замислився:

– Казав, що турки з татарами добре пошарпали, а ще й холера покосила. І Дністер вилив – біда за бідою.

Юрія враз огорнула туга. Він згадав рідні Кульчиці, згадав батьків. Чи пережили вони ту веремію? Як би зараз вирватися звідси та побігти, полетіти просто до них!

А невільники гомоніли далі, кожен розповідаючи, як і де попався татарам чи туркам на аркан. Війська Магометові тоді накрили собою все Поділля, захопили Кам’янець і рушили до Львова. Їхні чамбули розлетілися по цілому краї, несучи розруху. Всі невільники проклинали гетьмана Дорошенка, пов’язуючи із ним свою тяжку долю. Особливо поляки.

– Бодай би його перша куля забила, – весь час проклинав старий шляхтич-поляк із Кам’янця.

– Годі вам, ляхи, – втрутився у розмову один з козаків. – Дорошенко не для себе із бусурманами злигався – Україну із попелища воскресити хотів, об’єднати її по обидва боки Дніпра. Тільки іще гірше зробив.

Шляхтич схопився за голову:

– Що мені до вашої України, коли моя цуречка в полон пішла і синочки мої. А жона згинула у степу – не витримала тяжкої дороги.

– Самі собі винні, ляхи, – знов сказав той самий козак. – Треба було з козаками в мирі жити, а ви знущалися гірше бусурмана. Якби козаки не були в такому відчаї, то ніколи б не пристали до турків. Наші жінки та діти вам панщину відробляли, доки ми вас боронили від татар, а за це ви нас тільки «бидлом» величали. Тепер ви, вельможні пани, самі скуштуйте таволги турецької на смак. Будете знати, як то добре у неволі жити.

Незважаючи на те, що у сараї було повно поляків, ніхто із них не знайшовся, що відповісти козакові. В інший час то вони би сотворили таку веремію! Кричали б, хапалися за шаблі… Неволя всіх перемішала, забрала шляхетський гонор і всі привілеї. Мовчали, розуміючи, що козак каже правду.

Невільники мешкали у сараях недалеко від пристані. Їхня робота була розвантажувати і завантажувати галери, які заходили у бухту. Усі були скуті ланцюгом, їли якусь огидну юшку із старої риби, сухарі, часом кашу. Їх примушували митися і голитися раз на тиждень, голови невільникам відразу побрили наголо: турки боялися, аби не кинулися воші або ще яка зараза. Місто Білгород стояло на Дністровському лимані, галери заходили не так часто, як до Очакова, та все одно роботи вистачало.

Юрій любив літнє море, коли воно грається хвилями, посміхається, кличе до себе. Коли ж воно холодне, то вода стає чорною, ніби враз помирає, як і вся природа із приходом холодів. Море свище вітрами, гуркотить хвилями, стає грізним, суворим і так само відштовхує від себе, як влітку кличе.

Роботу невільники мали постійно. Війна поволі вщухла, й торгівля почала відновлюватися. Юрій на галери носив по трапу мішки зі збіжжям, а звідти – припас військовий для гарнізону та товари різні заморські. По пристані походжав наглядач із канчуком у руках, пильно стежачи за роботою невільників. Тільки хтось починав відставати від гурту, як турок одразу ж бив його немилосердно канчуком по спині, залишаючи на тілі червоні пасма.

Кульчицький сяк-так давав собі раду з роботою і по спині діставав не так часто. Одного дня привезли особливо багато збіжжя возами, і всі ці мішки треба було перенести у склади на пристані. Була вже весна, потепліло. Вітер з моря дув не колючо-крижаний, а лоскітно-теплий. Юрій давно вже чекав погожих днів, мружачись, дивився на сонце й посміхався йому.

– Гей, пани-брати, – впівголоса сказав один із невільників – колишній козак. Декілька чоловік саме скупчилося за роботою біля складу. – А чи знаєте ви, який день сьогодні?

– А що ж нині за день? – не міг згадати Юрій.

– Великодня середа, а в неділю – Великдень!

Туга враз охопила невільників від таких слів. Тепер справді захотілося додому, до родини. Кульчицький враз пригадав собі, як ходив у рідних Кульчицях до церкви на «хресну дорогу», як співали гуртом великодніх пісень. Згадалися і писанки, й паска, і церковний великодній передзвін. Серце защеміло у грудях шляхтича. Він саме ішов по пристані за наступним мішком і тут заспівав раптом:

Христе, царю справедливий,

Як же сь вельми терпеливий:

Что тя збито, скатовано

І безмірно поругано!

І позад нього, і спереду по пристані човгали стомлені невільники, волочачи за собою тяжкі свої кайдани. Були зарослі, бородаті, у грубому полотняному сірому одязі. Вони прислухалися, а Кульчицький співав далі:

На молитві умлівав єсь,

Кровавий пот ізмивав єсь.

Однак принял чашу страсті,

Хотяй всіх грішников спасти!

Із вуст невільників важко щось було почути, окрім стогонів. І раптом вони попідводили голови, підхопили:

Тебе били, укоряли,

В лице плівали і питали:

Проци, Христе, хто тя біє?

Весь народ пакости діє!

– Ану тихо, гяури, позакривайте роти, невірні собаки! – забігав по пристані наглядач, однак пісня розрослася так, що її не годен був уже зупинити той миршавий бусурманин. Дарма періщив своїм канчуком, намагаючись когось примусити замовкнути, залякати. Дуже скоро пісню підхопила вся пристань:

За кого же терпіл сія

Господь праведний Месія?

Терпів за наші злі діла,

Лични студни гріхи тіла!

– Тихо, шайтан вас забирай! – наглядачі вже позбігалися з усіх боків, за ними яничари. Тільки невільники, окрилені піснею, не боялися ні їхніх канчуків, ні ятаганів.

Осих убо умилімся

І пред Христом услезімся.

Притерпів ві за нас рани —

Умилосердися над нами!..

Купець Ахмет сидів за широким столом із пером у руці. Він собі щось записував, передивлявся якісь папери, щось підсумовував. Це був огрядний бородатий дядько, чорноокий, як і всі турки.

Наглядач притяг Юрія, штовхнув під стіну. Кульчицький, заточившись, впав, загримів кайданами. Це відволікло Ахмета, він підвів очі від рахунків.

– Це він почав співати. Що з ним робити? – вклонився наглядач.

– Зажди. Щось я ніяк не можу розібратися у всіх тих паперах. Ніби справи йдуть добре, а грошей не видно. От складений акт про п’ятсот мішків кави. Де ті мішки? Мито ми заплатили, а кава зникла? А пшеницю ми брали, а ячмінь? Я тут нічого не можу втямити!

Схоже, турок мав важливіші справи, ніж знущатися над невільником. Наглядач поклонився.

– Ми все виконували, як ти велів, вельможний. Я сам пильнував, аби жоден мішок, жодна жменька не пропала!

Ахмет зітхнув:

– Отак робиш, робиш на вас, топиш свої гроші як у болото… Пише он в описі: «Куплено 10 лаштів ячменю, 7 лаштів пшениці, 12 лаштів вівса». От, двісті дукатів заплатили. Ні зерна, ні грошей, тільки миші по складах бігають. А з тютюном що? Такий самий безлад!

Наглядач розвів руками:

– Продавали, як ти і велів, по піваспра за гарнець. Усе у відомість писали…

Юрій спокійно чекав своєї долі, сидячи просто на долівці, спершись об стіну. Турки говорили сміло, не криючись, не знали, що непокірний невільник розуміє по-їхньому. Раптом він сказав турецькою:

– Кінчаймо, тату, торгувати, бо вже нема чим здачу давати.

Обидва турки враз поглянули на нього.

– Як ти смієш обзиватися без дозволу, невірна собако! – рявкнув наглядач і з канчуком замахнувся на Юрія.

– Чекай, – зупинив його купець. Запитав невільника: – Звідки ти вмієш по-нашому?

– Бував у ваших краях.

– Що означає те, що ти сказав?

Юрій глянув сміливо на купця, хоча невільникам і заборонялося дивитися в очі своєму господарю. Тоді перевів погляд на наглядача, на обличчі якого застигла гримаса гніву.

– Колись у нас жив один жид і мав він сина. Одного разу взяв його на торг. Старий давав товар, а малий видавав решту. Так видавав, що на кінець дня не було ні грошей, ні товару. От він і сказав до старого: «Кінчаймо, тату, торгувати, бо вже нема чим здачу давати». Так і у вас.

Наглядач знов замахнувся.

– Підлий раб, ти посмів обізвати свого господаря жидом?

– Та зажди ти, Мустафо! – гаркнув Ахмет, і наглядач відійшов від Юрія, як побитий пес. Натомість купець знову запитав невільника: – До чого тут та байка, яку ти розповів?

– Бо ви продали збіжжя за те, за що й купили. А крім того, у вас пішли затрати на мито, на дорогу – одне слово, ти, купче, сам втопив свої гроші.

Ахмет нахмурився:

– Поясни.

– Нема чого пояснювати. Ти купив 29 лаштів зерна, а це 1740 корців, і десь коло 62–63 тисячі гарнців. Ти заплатив 200 дукатів, а дукат на ринках коштує десь 160 аспрів. Один лашт зерна тобі обійшовся десь близько семи дукатів. Це досить дорого, я знаю, де можна взяти за п’ять з половиною. Якщо перевести дукати у аспри, то ти один гарнець брав десь за піваспра. А продавав за скільки?

– Також за піваспра, – купець і наглядач пороззявляли роти й перезирнулися. – Мустафо, негайно розкуй його!

Кульчицький сидів уже за столом і переглядав папери. Купець і наглядач стояли над ним, підносили йому все, що Юрій вимагав. Козак впорядкував документи, на його вимогу Ахмет познаходив багато із паперів, яких бракувало, які валялися бозна-де. Далі Юрій почав малювати: розграфив аркуш паперу, позначив дебет, кредит, кількість товару і суму, почав писати й рахувати.

Ахмет із зачудуванням дивився на його роботу і тільки потилицю почухав, коли Юрій вручив йому звіт.

– Я дам тобі новий, гарний одяг, ти будеш їсти з мого столу. А ще подарую наложницю, а як хочеш – то й дві.

Кульчицький поглянув на нього:

– Не хочу я нічого. У неділю свято велике християнське – Великдень. Дозволь моїм братам відпочити в той день і гідно Бога нашого прославити…

Розділ ХХІІІ. 1674 рік. Оттоманська імперія

Він більше не жив у малому смердючому сараї разом з іншими невільниками. Ахмет подарував йому свій старий одяг, їсти також давав, що сам їв. Кульчицький жив у вузькій, але теплій комірчині просто на складі, де вів облік і тримав свої папери. Саме таку роботу тепер доручав йому купець Ахмет. Друзі-невільники спочатку дивилися на нього криво, навіть плювали в його бік. Вони поки що не розуміли, чим Юрій зумів заслужити таку ласку. Лише потім дізналися: на Великдень, коли їм видали новий одяг, дали помитися й не заставляли цілий день нічого робити, а зате дозволяли молитися й тихо співати, то заслуга Юрія.

Кульчицький і не намагався розжитися на ласці Ахмета, а лише завжди просив за своїх товаришів: купець став поважати його за це ще більше.

– Бувають такі собаки, бо людьми їх не назвеш, які готові свого брата втопити у ложці води. Ти ж дбаєш за своїх одновірців, шляхетний ти чоловік. Тобі, далебі, можна вірити.

А ще, як і обіцяв купець, він прислав Юрієві наложницю – рабиню. Кульчицький відмовився – мав свою дружину, яку пам’ятав і досі любив.

– Вона гарна? – запитав про Марію наглядач Мустафа.

– Дуже гарна.

– Тоді забудь про неї. Якби це була турчанка, то чекала б на тебе, а християнка, та ще гарна – не буде.

Кульчицький поглянув на турка, вловив у очах його насмішку.

– Коли так і станеться, то тільки через мене, і винуватити її я не буду. Однак Марія не така – вона дочекається, от побачиш.

Турок по-дурному зареготав і пішов. Юрій відчував, що цей Мустафа недолюблює його.

Ведучи справи Ахмета, Кульчицький не забував про свої наміри чимшвидше вирватися з неволі. Тепер це можна було зробити ще легше: купець йому довіряв з кожним днем дедалі більше, почав усюди брати із собою. Вони плавали по цілому морю, часто бували в Стамбулі: туди возили зерно, а звідти – тютюн та каву. Ахмет мав свої маєтності в Бєлграді, Юрій почав і туди їздити разом зі своїм паном. У всіх цих поїздках чи зустрічах Кульчицький намагався знайти якусь надійну людину, яку добре знав, аби та викупила його з неволі. Юрій розумів, що зараз турок захоче за нього захмарну ціну, бо за цей час Кульчицький став для нього людиною незамінною.

Найперше таких людей треба шукати в «Орієнтальній торговельній компанії». Ця компанія заснована віденськими купцями під егідою Леопольда І. Метою її було відновлення торговельних відносин зі Сходом, особливо із Туреччиною.

Чимало тих купців Юрій знав, мав із ними справи – як торговельні, так і не дуже. Багато хто з купців шпигував тоді на користь імператора, що було звичним для тих часів. Кульчицький обмінювався із ними новинами, часом передавав послання для імператора від запорозького кошового, інколи допомагав їм знайти спільну мову з турками, оскільки знав добре і турецьку, і німецьку.

Дороги їхні перетнулися у Бєлграді. Ахмет послав Юрія, аби домовився із віденцями про нові поставки тютюну у цісарську столицю.

– Мусите мене викупити, – говорив Юрко до купців, які його спочатку не впізнали.

– Гер Кульчицький! Як же вас занесло до того Ахмета?

– Козацька доля. Ми будемо у Бєлграді ще два дні, тож мусите знайти гроші. Не забувайте, турок за мою душу захоче немало.

Купці перезирнулися.

– Не бійтеся, гроші вам поверну. Самі знаєте, що Сірко вам віддячить сторицею.

Віденці закрутили головами:

– Та ми про це й не думали, що ви, гер Кульчицький!

Ахмет довго запирався. Юрій вмовляв його і так і сяк, але впертий турок не погоджувався.

– Зрозумій, вельможний Ахмете, моя жінка найняла цих людей, дала їм останні гроші, аби вони мене знайшли й викупили. Вона все продала, що тільки мала, аби повернути мене.

– Нехай приїде до тебе, і живіть разом. А тебе я не відпускаю.

– Але ж добрі гроші вони тобі пропонують…

– Ти мені заробиш більше. Мої справи пішли вгору, як узяв тебе до себе помічником.

Кульчицький зрозумів, що так турка не переконає, мовив:

– Коли я буду сумувати за домом і за родиною, то не зможу добре вести твої справи, шановний Ахмете.

Купець поглянув на нього:

– Погрожуєш? Не забувай, що досі ти є мій невільник. Захочу – накажу палицями побити або і взагалі зі світу зведу.

– І нехай. Мені без моєї Марії і так життя не буде. Ти знаєш, як я її люблю, знаєш мою натуру…

Ахмет і справді знав крутий норов цього козака. Як запреться – то хоч кіньми тягни, а він на своєму і так стане.

– Шайтан з тобою, давайте гроші. Тільки ти ще маєш поробити на мене чотири місяці і навчити когось на своє місце.

– Навчу за два.

– Три. І крапка, інакше справи не буде.

На цьому й стало. За ті місяці Юрій працював вправно, уклав багато корисних угод для Ахмета, підготував замість себе намісника. Щойно минуло три місяці, він одразу ж взяв торбу зі своїми скромними пожитками і пішов з дому турецького купця.

Найперше він повернувся до Відня, який став йому другим домом. Як же зраділа Марія! Як же зраділа їхня донечка, як же вона виросла! Цілий тиждень він був з ними, не в змозі натішитися домашнім теплом та затишком. Натішитися свободою. Юрієві не вірилося, що він вирвався із проклятої неволі. Сонце йому радісно світило на небі, донечка щебетала під боком, жінка обіймала ніжно, цілувала. Не було Юркієі у світі нічого солодшого за Маріїні поцілунки, враз уся гіркота душевна, всі лихі спогади зникали. Жінка силою своїх чарів розвіювала їх, даруючи тепло.

Час спливав. Кульчицькому почали снитися загиблі побратими-запорожці, а ще рідне село. У свої снах він бачив тисячі невільників, яких лишив у турецьких портах та на галерах. Юрій ставав усе суворішим, мовчазнішим. Навіть тепло Маріїних рук уже не могло розігнати його тугу. Одного дня він попрощався з дружиною, з дочкою, взяв найнеобхідніше й пішов з дому. Марія не перечила йому – чудово знала, яким життям живе чоловік.

Кульчицький подався до контори «Орієнтальної компанії». Мав борг перед тими купцями, що викупили його з неволі, а борги шляхтич звик віддавати. Там його зустріли радо, і він знову із головою поринув у справи турецькі.

Офіційно Кульчицький був купцем. Напівофіційно – цісарським кур’єром, а зовсім неофіційно – збирав різні відомості при султанському дворі і відправляв у Відень та на Січ.

Його галера плавала Чорним та Середземним морями, заходила у різні порти, де скуповували турецькі товари, зокрема тютюн та каву. А ще вони налагодили схему викупу невільників із турецької неволі.

– Одного викупили, десятьом допомогли втекти, – підморгував товариш серб Кульчицькому, коли вони відпливли подалі від чергового турецького порту. Юрій посміхнувся. Справді, ходила за ними така слава – куди припливала їхня галера, там починали зникати раби. Куди дівалися – ніхто не знав.

– Мабуть, втекли, – розводив руками Юрій, коли його питали.

Небо цього дня було чисте, й нічого не віщувало біди. Галера йшла рівним курсом, виходячи у відкрите море. Вгорі ширяли чайки, проводжаючи від берега, у морі ж зустрічали вже дельфіни, аби провести через спокійні хвилі.

Юрій вдивлявся удалечінь, знову думав про свою долю. За ці роки перетворився із молодого козака на старшого, поважного чоловіка. Чоло його почали кроїти зморшки, на тілі залишилися шрами – пам’ятка давніх битв і сутичок. А біля самої скроні слід від татарської палиці – рубець так і не розійшовся.

– Маємо гостей, – нараз порушив роздуми помічник. Юрій оглянувся – їх переслідував турецький сторожовий корабель.

– Йдемо своїм курсом: може, й не за нами.

Сподівання Кульчицького були марними – галера йшла-таки за ними. На всіх вітрилах турки наздогнали їх, матрос на носі судна почав махати руками, даючи знак, аби на галері Кульчицького притишили хід.

На борт ступив ага із двома десятками яничарів.

– Вітаю тебе, вельможний аго, на моєму судні, – підійшов до нього Юрій. – Чим завдячую візиту?

– Ніби не знаєш! – гаркнув зло турок і почав вдивлятися Кульчицькому в очі, ніби хотів через них пірнути в душу козака, в його мозок, і побачити там все, що його цікавить.

Юрій вдав легке здивування і погляд турка витримав спокійно.

– Вибач, вельможний аго, та я не знаю, про що ти ведеш зараз мову.

– Невільники втекли.

– Скільки ж?

– Десь близько півсотні.

– На моєму судні нема стількох людей – тільки охорона й команда, – розвів руками Юрій.

– Зараз ми перевіримо, – ага дав знак яничарам, і ті розбіглися галерою, стали перевертати все догори дном.

– Ти ж, купче, не будеш заперечувати, що приходив у дім шановного купця Юсуфа? – далі питав ага.

– А як же, приходив. Викупляв у нього з полону одного шляхтича – родина передала викуп через мене.

Ага ходив палубою галери, заглядав уважно то сюди, то туди, стукав по обшивці, наче пес, що намагається щось винюхати. Заразом ставив отакі запитання, а Юрій мусив ходити за ним і відповідати.

– Юсуф каже, що то викуплений невільник допоміг решті втекти.

– Ну, вельможний аго, я не смію ставити під сумнів слова шановного Юсуфа, але такого бути не може. Думаю, це охорона просто проморгала рабів і тепер шукає собі виправдання. Обшукавши корабель, ви переконаєтеся, що чужих людей тут немає.

Тим часом яничари добралися до мішків із тютюном, стали нишпорити у них.

– О, вельможний аго, я прошу тебе, аби ти стримав своїх людей. Я везу дорогий товар: хто мені заплатить, якщо вони розсиплють його по цілому судні і змішають із пилом?

Турок ще раз кинув пильний погляд на Кульчицького, тоді сам пішов до мішків. Побачивши свого командира, яничари розступилися. Ага розв’язав перший мішок, дістав свого ятагана. Холодна гостра зброя пройшла повз щільно набитий тютюн. Яничари стали підтягувати один мішок за одним, ага штрикав. Інші обшукали вже увесь корабель – ніяких слідів невільників не було. Ага не заспокоївся, доки не перештрикав усе до останнього мішка.

– Схоже, їх тут і справді нема, – сказав один із яничарів. Ага поглянув на нього чортом, але не сказав жодного слова. Робити було нічого – турки відступили, і невдовзі галера їхня відпливла геть. Судно ж Кульчицького рушило своїм курсом. Коли порт зі всіма кораблями, чайками та високими мінаретами пірнув за обрій, Юрій зітхнув із полегшенням.

– Нехай виходять, а то ще подусяться, – наказав помічникові.

Невільники вилазили з-за обшивки бортів, з-під палуби. Були обдерті, зарослі, брудні. Вони посміхалися до сонця, хрестилися. Яничарському азі й не снилося, що під палубою є прироблене подвійне дно, а обшивка бортів також подвійна. Як не шукали яничари, та до такого додуматися так і не змогли. Тільки надійні люди знали, як Юрій Кульчицький хитро переробив свою галеру.

– Тепер на Україну. На тихі води, на ясні зорі, у світ хрещений, – мовив один зі старих невільників, що очей не спускав із обрію. Десь там, на півночі, лежала їхня славна земля, земля їхніх батьків.

Розділ ХХІV. 1675 рік. Стамбул

Доля знову закинула Юрія Кульчицького до Стамбула. Багато хто з купців «Орієтальної східної компанії» попрямували туди. Мали завдання – винюхати, чим живе османська столиця: у повітрі витав запах нової війни.

Мухамед ІV ніяк не міг заспокоїтися. Це був цар-воїн, який не збирався миритися із поразками. Він був сильний духом і міцний тілом. Багато проводив часу, виконуючи різні фізичні вправи, любив полювання. За це й дістав прізвисько Мисливець. Десь султан розумів, що могутність Оттоманської Порти вже не така велика, як колись. Європа, а особливо Священна Римська імперія німецьких народів, зробила великий крок уперед. Наганяти страх на християнські народи ставало дедалі важче.

Програвши війну полякам, султан вирішив зайти з іншого боку. Йому потрібна була Україна. Найперше, він надіслав величного грізного листа до запорожців, аби переманити їх на свій бік. Сірко з товариством відповіли йому своїм листом, висміявши султана, пообзивавши свинею та козолупом та запропонувавши поцілувати їх у дупу. Султан послав своє військо разом із татарами, аби знищити Січ за таке блюзнірство. На саме Різдво яничари вдерлися до Коша, однак знайшли там не перемогу, а тільки свою смерть. У відповідь Сірко здійснив свій похід на Крим, страшно розоривши його.

Побачивши, що ні з Сірком, ні з Дорошенком справи не буде, Мухамед поставив над Україною нового гетьмана – Юрія Гедеона Хмельницького, Богданового сина. Той пішов на Чигирин з вогнем та мечем, намагаючись здобути його. Козаки Самойловича і московські ратники заледве відбили ті напади. Їм допоміг Сірко. Під час другого Чигиринського походу мусульмани таки вдерлися у фортецю, однак застали там самі руїни.

Побачивши, що з того боку їм не прорватися, турки вирішили піти з іншого. Свою політику провадив новий візир Кара-Мустафа: цей чоловік походив із потурченого сербського роду Соколовичів. У його амбітні плани входило захоплення Австрії, Угорщини, Моравії та інших земель. Це мала бути велика війна, після якої утвориться Західна Османська імперія.

Юрій знав усі ходи та виходи до султанського палацу: у нього були завербовані люди з оточення султанської матері, що також була родом з України. Цього разу чутками мав поділитися один із євнухів, якого Кульчицький давно уже тримав на гачку. Юрій чекав його в садку біля палацу. Про всяк випадок Кульчицький ховався в затінку кипарисів і тільки раз у раз поглядав на викладену камінням стежку.

І ось почулося шаркання сандаліїв по камінню, товстезний тулуб євнуха вивалився з-за рогу, голова ж його була обернена назад. Євнух прийшов, важко відсапуючись, від нього несло потом.

– Ну? – запитав Юрій.

– Я все чув, але ці відомості будуть коштувати вже дорожче. Я дуже ризикував: не штука підслухати промову візира на великому зібранні.

– Ти розповідай, а я оціню вартість твоїх відомостей, – перервав його Юрій. – І не думай щось накрутити.

– Спочатку гроші.

Кульчицький наблизився до нього, дав кілька монет.

– Це тобі аванс. Щось цікаве повідаєш – дам більше.

Євнух почав говорити тихо, ледь не на вухо. Кульчицький все уважно запам’ятовував, переривав кілька разів, ставлячи уточнюючі запитання. Схоже, відомості і справді були цінними, бо Кульчицький, вислухавши все до кінця, відразу ж витяг капшук і відрахував євнуху чималу суму.

– Копію зробив?

– Яку копію? – не втямив євнух.

– Листа.

– А, зробив.

При цих словах євнух боязко ще раз роззирнувся навсібіч, витяг невеликий згорток паперу і подав Кульчицькому. Юрій легко відкрив, перебіг очима, посміхнувся.

– За лист платня окрема – треба заплатити людині з канцелярії. Вони там під загрозою смерті зробили копію. Якби падишах дізнався, то повідрубував би їм голови. Тепер вони продають копії…

– Та чую, чую, – Юрій доплатив. – Розкажи, що було, коли султан цей лист почав читати.

Євнух тільки за голову взявся.

– Ой, що було, великий Аллах!

Він хотів розповідати ще, однак Юрій дав йому знак замовкнути: по стежині хтось ішов. Не гаючи хвилини, Кульчицький шугонув у зарості, євнух же розгублено пішов геть, оглядаючись за Юрієм. На щастя, гроші сховав у кишеню, хоча пика його була така перелякана, що тут же могла викликати підозру. Яничари порівнялися із ним, пройшли поруч. Не зайняли. Євнух попхався назад до палацу, яничари пішли у свій бік.

Кульчицький виліз зі схованки, роззирнувся й подався геть, подалі від того місця.

Від султанського палацу Кульчицький рушив вузькими стамбульськими вулицями до того місця, де розмістилися різні дипломатичні місії. Сам Юрій вважався перекладачем при місії Георга Куніка, посла імператора Леопольда. Тільки Юрій не пішов до пана Георга, а звернув убік. Далі був будинок австрійського резидента у Константинополі Джованні Батисти Казанови. Не оглядаючись, Кульчицький пройшов повз будинок, а тоді звернув на іншу вуличку й потяг у бік Золотого Рогу. Камердинер Казанови, побачивши Кульчицького, вийшов з будинку. Він оглянувся, чи за ним ніхто не слідкує, і рушив слідом за Юрієм.

Зустрілися вони, як завжди, на пристані. Кульчицький любив тут бувати, любив море. Тим паче, навколо вешталося чимало різних людей і можна було легко загубитися у натовпі.

Пан Юрій закотив штани і сів над самою водою, підставивши ноги під самі хвилі. Зеленкувата вода лоскотала, ніжила, сонечко пригрівало. Юрій мружився, дивлячись на яскраво-червоний диск, підморгував йому. Багато хто з його товаришів не любив південного сонця, кажучи, що воно турецьке. Неправда, воно світило для всіх однаково, тільки гріло кого більше, кого менше. Туркам більше діставалося сонячних посмішок, більше теплих стріл-проміння падало на цю землю. Тут не було таких затяжних дощів, як у Кульчицях, не було лютих морозів, як узимку на Запоріжжі. Тутешнє море й тепло ніжило, ніби обіймало, заколисувало. Бракувало тут Кульчицькому тільки ясних зір та тихої річкової води, а ще співу солов’я на калині. Тут було все, однак Юрій не чув запаху розореної землі, не відчував цвіту степового зілля. Тут пахло неволею, розлукою християнською.

Серб Юрій Михайлович підійшов іззаду, проте Кульчицький іще здаля почув його кроки. Камердинер Казанови сів поруч із ним і собі підкотив штани й засунув ноги у воду.

– Ну й спека ж сьогодні, – сказав Михайлович.

– Море тепле, як борщ, – погодився Кульчицький.

Михайлович ніяк не міг звикнути до приповідок Кульчицького, однак вони дедалі більше починали йому подобатися.

Вони стали друзями дуже швидко. Роблячи одне діло, серб і козак без слів почали розуміти один одного.

– Ну, пане козаче, довідався щось від свого євнуха? – запитав Михайлович.

– Аякже, мій сербський брате. Мухамед таки піде на Відень. Візир віддав наказ збирати сили. Яничарів і спагіїв скликають зі всіх земель, звозять гармати, порох, провіант. Десь зо двісті тисяч люду піде за падишахом у той похід. Давно уже Європа не бачила такої сили. Відень – ворота до Європи.

– Чув я. Казали, що Кара-Мустафа хоче бути правителем Західної Османської імперії, яка утвориться внаслідок цього походу. Тільки я не думаю, що туркам вдасться цього разу щось відірвати. Не та вже Туреччина.

– Справді не та. Однак зараз вона має союзників. Французький Людовік давно задивляється ласим оком на німецькі землі, англійський Карл також із ним у спілці. Євнух казав, що французи вже давно намовляють візира, а той султана до війни з Габсбургом. Вони кажуть, що німці не готові зараз до війни, і руками турків хочуть їх придушити. Людовік обіцяє, що сам виступить проти деяких курфюрстів, аби ті не могли надати Леопольду належної військової помочі.

Михайлович замислився:

– Проти такої сили нам не потягнути. Якщо не прийде на поміч король польський, то Магомед поставить цісаря на коліна й одягне у свій каптан.

– А якщо і прийде, то у турків буде добра нагода й причина поставити на коліна ще й Ляхистан. Мухамед доки житиме, не відречеться від України.

– Хоч круть, хоч верть, – згадав приказку Михайлович, яку не раз чув від Кульчицького.

– Еге ж. Жили вони бідно, нічого не мали, а потім їх ще й обікрали, – додав від себе Кульчицький.

Вони обоє помовчали якийсь час.

– Треба буде Леопольду складати якийсь звіт, – сказав Михайлович.

– Буду радити, аби відрікся поки що від Угорщини. Вже занадто притиснув Леопольд мадярів, і це може стати чудовим приводом до війни. Кара-Мустафа так і говорив, що війна офіційно має початися через справи угорські. Радитиму цісарю, аби віддав мадярам їхні вольності.

– Аби хіба пізно не було, – сказав задумано Михайлович.

Вони знову на якийсь час замовкли.

– Закуримо, – запропонував Михайлович і витяг кисет із тютюном.

Зукуріть си, тату, і я си закуру,

Не журіться, тату, і я сі не журу… —

раптом заспівав Юрій Кульчицький, згадавши свого старого товариша Миколая Бакальця. Пихнувши димом, пан Юрій витяг із кишені копію листа, що дав йому євнух, розгорнув, подав сербові. Той пробіг очима по перших рядках.

– Що це таке?

– Ти читай, мій сербський брате.

– «Ти – шайтан, турецького проклятого чорта брат і товариш, і самого люципера секретар». Що це таке? Знущаєшся з мене так, пане козаче?

– Ні, це лист запорозьких козаків до турецького султана Мухамеда IV. Так вони йому відповіли. Читай далі, братику.

– Де ж ти взяв цей лист?

– У канцелярії султанській.

Михайлович читав уголос, виразно, ніби карбуючи кожне слово. Від цього читання посмішки враз засвітилися на обличчях обох Юріїв. Час від часу це читання переривалося голосним реготом, а тоді серб читав далі. Цей лист звеселив їм душу, і вони перечитували його знов і знов, доки не нареготалися досхочу.

Виконавши в Стамбулі свою місію, Юрій Кульчицький повернувся до Відня і склав звіт імператору Леопольду. Тепер пан Юрій міг зажити собі спокійним життям, тішачись домашнім теплом. Він збирався відкрити склад чи крамничку із тютюном, а ще з кавою. Юрій з Марією продали свій будинок, діставши гроші на товар. Справа пішла. Жили тимчасово у Юркового давнього приятеля Амвросія Франка, донечку відправили поки що пожити до жінчиної сестри у далеку провінцію. Хотів і дружину туди ж відправити. Кульчицький був упевнений, що родині у Відні залишатися небезпечно, адже скоро можуть прийти турки. Тільки от Марія уже ні за які гроші більше не бажала розлучатися з ним. Так вони і прожили спокійно до літа 1683 року.

Розділ ХХV. 17 серпня 1683 року

Вони сиділи тихо в темному погребі, голови позадирали догори. Слухали, як скриплять зверху кроки невідомого. Крізь шпари проривалося світло, і воно від дальнього кута поволі проходило до дверей, намагаючись пробратися у підвал крізь шпари у дошках.

– Вони зараз відчинять двері й зайдуть сюди, – прошепотів Михайлович під самим вухом.

– Схоже, він один. Сам не пішов би шукати двох шпигунів – напевно, має тут якісь свої справи.

– Не треба, аби він нас тут бачив. Може, кікнемо його тихенько.

– Не можна. Якщо він не сам – товариші шукати почнуть. Краще налякаємо.

Кульчицький впритул наблизився до дверей, легенько виглянув крізь прочинену створку. Світло наближалося.

– Хто там?! Ану ходи сюди!!!

Світло враз зупинилося, чоловік кинув лампаду і побіг геть чимдуж.

– Давай, пане Юрію, і ми за ним, – запропонував Михайлович, і вони обоє вийшли надвір. Ризикувати не можна – треба швидко забиратися звідси, доки переляканий утікач не навів погоні.

Ніч була темна. Ховаючись поміж спаленими будинками, розвідники скрадалися до міського муру. Вони бігли все швидше, обминаючи пости яничарів. Добігши до брами, відчули, що в безпеці і ніхто за ними не женеться.

Юрій тільки розмахнувся кулаком, аби постукати в браму щосили, як раптом брама сама відчинилася. Якісь рейтари схопили їх і втягнули всередину. За цю мить він навіть упізнав їх: колись ці мордаті сміялися з нього, а потім він врятував їм життя, коли турки пішли на штурм.

– Кульчицький, Кульчицький повернувся! – не криючись, кричали рейтари.

Вони обіймали розвідників, а потім раптом підхопили на руки і стали підкидали вгору. Обоє Юрії тільки за якийсь час здогадалися, що відбувається: їхнього повернення чекало ціле місто!

Їх знову поставили на ноги і повели до графа Штаргемберга.

Незважаючи на пізню годину, Ернст Рюдігер граф фон Штаргемберг не спав. Рейтари ішли до його покоїв сміливо – це був наказ графа: при появі Кульчицького негайно доповідати йому.

– Слава Богу, ви повернулися! – вигукнув граф, і відразу кільканадцять зморщок розпрямилися на його обличчі.

– Так, певернулися – Бог нам допоміг. І принесли ми добрі вісті – союзники вже йдуть на відсіч!

При цих словах рейтари, що ввалилися в кабінет графа разом із розвідниками, голосно закричали, виказуючи свою радість. Тільки один граф не радів: побачив у очах Юрія сумний вогник.

– Ви йдіть. Рознесіть по місту гарну новину! – наказав галасливим рейтарам граф, і ті зараз же й вивалилися з кабінету, не забувши зачинити за собою двері.

Граф запросив розвідників сісти – і ті залюбки цим скористалися: на ногах уже було важко стояти.

– Передав князь Лотаринзький якісь листи? – запитав Штаргемберг.

– Ось, – простягнув Кульчицький запечатані згортки.

Граф розпечатав, пробіг очима по рівненьких літерах. Навіть без тлумачень пана Юрія він зрозумів, що найближчими днями допомоги чекати годі. Це він запросто вичитав поміж рядків у листі.

– Князь просив ці листи розмножити і роздати городянам, аби читали. Це має піднести їхній бойовий дух, – сказав Кульчицький.

– Так і зробимо, – задумано відповів граф. – Коли вони справді прийдуть?

– Не думаю, що раніше як за місяць.

– Тяжко буде так довго тримати місто. Ось-ось яничари підкопаються під мури і висадять їх у повітря разом з баштами. Тоді ніяка сила їх не втримає від вбивств, ґвалтів та грабунку.

– Втримає. Кара-Мустафа втримає. Він не захоче, аби яничари сплюндрували його майбутню столицю.

У цих словах була правда – й граф від них трохи звеселився.

– Що ж, розкажіть мені, як добралися, що бачили в турецькому таборі?

– Розкажемо. Та найперше, пане, веліть випустити кілька сигнальних ракет, аби дати знак Карлу Лотаринзькому, що ми щасливо повернулися.

Після того як граф видав відповідне розпорядження, Кульчицький з Михайловичем заходилися розповідати. Штаргемберг слухав із великою цікавістю, не перебиваючи. Коли ж друзі закінчили свою розповідь, цей бувалий воїн підійшов до них і обійняв по черзі.

– Ви справді немало прислужилися обороні Відня, і місто тепер у боргу перед вами. Якби не ваш подвиг, то ми б давно здалися на милість турків. Ви запалили вогонь надії в серцях мешканців, і я певен, що вони тепер до кінця стоятимуть на мурах зі зброєю в руках.

Запала мовчанка. Тільки тепер Юрій відчув справжню втому, дуже хотілося до Марії. Штаргемберг усе зрозумів, тільки мовив на прощання:

– Раджу вам написати книжку про свої пригоди. Б’юся об заклад – її тут же розкуплять, і пан заробить непоганий гріш. У міщан з’явився герой, із якого треба брати приклад. А зараз ідіть уже до своєї пані Марії, гер Кульчицький. Вона кожен день вас виглядала.

– Де ж вона? – запитав Юрій, відчувши раптом якусь тривогу.

– Ваша дружина не захотіла переселитися до мого дому, як ви наполягали. Мабуть, боялася якоїсь дурної слави, чи що… Мої люди тільки говорили, що кожен день ходить вона виглядати вас, гер Кульчицький, до міського муру.

– Але ж там небезпечно! Турецьке ядро чи просто куля може зачепити її! – крикнув Юрій, і це прозвучало як докір старому графу. Штаргемберг мовчав, мабуть відчувши якусь провину. Так і не дочекавшись відповіді, Юрій швидким кроком пішов до дверей.

Він не йшов, а біг до того дому, де лишив свою Марію. Раптом турки почали обстріл. Напевне, і до них уже дійшли чутки про повернення Кульчицького до Відня і вони почали палити, аби помститися. Ядра перелітали через мур і врізалися зі свистом у дахи будинків або розривалися просто серед площі. Люди заметушилися, шукаючи собі укриття. Тільки Кульчицький не боявся, а сміливо, навіть не пригинаючись, ішов до знайомої вулиці. Тривога гнала чоловіка усе швидше і швидше. Він уже майже біг, а ядра перелітали через мур дедалі частіше. Там, де вони падали, чулися вибухи і розгорялася пожежа.

Поки Юрій добіг до своєї вулиці, канонада припинилася. Мешканці будинків повискакували й взялися гасити полум’я. Це була марна справа, тому зупинилися, махнули рукою й дивилися, як догоряє їхнє помешкання.

Будинок, де Юрко залишив Марію, палахкотів, як свічка. Кульчицький зупинився перед ним, дивлячись на пожежу великими очима. Він скинув шапку, випустив її з рук на землю.

– Маріє… – прошепотів. Раптом побіг поміж людей, що товкалися навкруги. – Маріє, Маріє!

Він бігав поміж людей, кличучи свою дружину, та ніхто не відзивався. Він схопив одного із сусідів за барки, струсив.

– Де Марія?

Той тільки руками розвів – не бачив. Юрій кинувся далі, розштовхуючи натовп. Так і бігав у різні боки і кричав, ніби несамовитий, однак дружини його вже ніде не було. Він не здавався. Раптом у повітрі просвистіло ще одне ядро. Було наче запізнілий привіт від турків. Воно пролетіло над головами віденців і з гуркотом врізалося просто у дах палаючого будинку, ніби вбиваючи останній цвях у труну Марії. Люди враз розбіглися, і тільки Юрій стояв біля своєї палаючої долі, залишившись із нею сам на сам. Його вже не лякали турецькі кулі, до всього враз стало байдуже, світ померк перед очима. Він впав навколішки, а тоді й долілиць просто в куряву. Заплакав гірко, заридав, тіло його аж стрясалося від того нелюдського плачу. Люди, переконавшись, що турки більше не стріляють, знову підійшли до Юрія, оточили його, однак торкнутися не наважилися.

Йому ж перед очима все попливло. Раптом він відчув, як чиясь рука торкнулася плеча. Рвучко оглянувся – це був Михайлович. Він поволі взяв Кульчицького за руку, почав підводити з землі. Юрій ніби без тями став навколішки.

– Не побивайся так, братику, така доля козацька.

– Ти не розумієш! Це я мав пропасти, я мав загинути, а не вона! Я-а-а-а-а!!! – заричав Кульчицький, як дикий звір, аж люди відсахнулися. Цей жахливий крик перестрибнув аж за міські мури і добіг до турецького табору, а може, й до самих зірок долетів.

Раптом люди зробили ще більше коло. Всередину, де стояв навколішки Юрій разом із Михайловичем, зайшла жінка, закутана у теплу хустку. Михайлович, побачивши її, підвівся й відступив. Юрій оглянувся. Жінка стала навколішки поряд із ним.

– Чого ж ти, Юрцю, за ким так плачеш?

– Маріє, ти жива…

– Куди ж мені без тебе…

Вони почали торкатися обличчями одне одного, ніби не вірячи собі, ніби то мана перед очима.

– Чого ж ти так налякала мене, маленька моя?

– Прости мене, Юрцю, я більше ніколи так не буду, – відповіла жінка. Вони обоє плакали, по щоках їхніх котилися сльози, але не чорного горя, а радості.

– Я виглядала тебе, голубе мій, кожну ніч ходила на мур і до брами. От і сьогодні пішла…

– А я тут кричу, кричу… – він плакав і сміявся водночас. Люди, чухаючи потилиці, почали розходитися. Михайлович і собі пішов геть, зітхнувши з полегшенням та намагаючись, незважаючи на тремтячі руки, розкурити свою люльку.

З того часу життя Юрія Кульчицького змінилося. Тепер його знали всі мешканці, віталися ще здаля, здіймаючи капелюхи. Сам же Кульчицький зірок з неба не ловив. Він розумів – найтяжче попереду. Його та Михайловича подвиг запалив мешканців, вони іще з більшим завзяттям взялися до оборони, із дня на день чекаючи відсічі. Юрій Кульчицький разом зі своїми товаришами брав участь у всіх оборонних роботах, допомагав гармашам, гасив пожежі. А ввечері, коли повертався до нової квартири, то сідав за стіл і запалював свічку. Як і порадив Штаргемберг, він почав працювати над книжкою, де описував свої та Михайловича пригоди.

Юрій сів за стіл, подумав хвильку, а тоді почав виводити:

Той шлях, яким я простував,

Проліг безлюдними полями,

Долини, гори він минав,

Звивався темними лісами.

Нехай удача всіх чекає,

За мною хто на шлях той стане,

І кожен з них хай пам’ятає,

Що діло це не є погане.

Отож, усім бажаю щастя,

Кому зробити так удасться,

Щоб про його хоробру справу

Нащадки правили би славу…

Рядки цієї повісті, навіть не встигнувши вийти з-під пера, миттєво розходилися поміж люди. Віденці, окрилені таким подвигом, ні на що не зважаючи, все ще тримали оборону.

Ситуація у місті із кожним днем ставала дедалі гіршою. Спочатку турки рознесли замковий равелін, потім відірвали наріжник замкового бастіону, а згодом висадили у повітря й інший бастіон – Льовель. Віденці втратили будь-яку надію і тільки молилися. П’ять тисяч оборонців, що залишилися ще живими, не змогли б стримати такої страшної сили. Зараз уже ніщо не заважало військові Кара-Мустафи вдертися у місто. Тільки візир чогось зволікав. Кульчицький знав тому причину: Відень мав бути збережений для нього особисто. Він не вів на штурм, а тільки далі вичікував. Час від часу турецькі гармати обстрілювали місто, візир навіть влаштував великий огляд свого війська просто під міськими мурами. Він хотів залякати тим мешканців і спонукати, аби вони чимшвидше здавалися. Тоді знову почався обстріл.

Розділ ХХVІ

Тільки за якийсь час віденці зрозуміли, чого так раптово припинився цей обстріл. Турки нараз заметушилися й почали робити укріплення ззовні табору.

– Відсіч! – пробігло по мурах і покотилося додолу містом. Відень враз ожив, усі його мешканці висипали на мури, аби побачити, як християнська сила відгяняє мусульман від Відня.

На поміч і справді прибув король польський Ян ІІІ Собеський. Він об’єднався із військом Карла Лотаринзького і очолив загальний похід. Король поспішав у надії, що Кара-Мустафа не встигне приготуватися до відсічі, й, не чекаючи повної побудови мостів, почав переправлятися через Дунай.

Великий візир навіть заслону не поставив, аби перешкодити цій переправі. Можливо, він хотів заманити союзників на той берег і тут розбити дощенту або просто злегковажив тією загрозою. За цей час військо союзників форсувало Дунай і рушило у бік Відня. Війська Карла Лотаринзького рухалися вздовж Дунаю і скоро зайняли узгір’я Калєнберг. Собеський зі своїми полками пробивався крізь Віденський ліс і згодом зайняв праве крило.

Кара-Мустафа не став знімати яничарів із облоги Відня, Юрій бачив це й розумів, що то є велика помилка візира. Йому слід було б краще забезпечитися від удару з боку лісу, однак головнокомандувач поставив там тільки 13 тисяч кінноти на чолі з Абаз Сара Гусейн-пашою. У напрямку Кльстенбурга стояв Кара-Мегмет, а Ібрагім-паша – проти Нусдорфа.

– Бийте з гармат, аби наші визволителі чули ту канонаду і сміливіше ішли у бій! – наказав граф Штаргемберг. Усі чоловіки, які тільки здатні були носити зброю, стали на захист проломів, аби захистити місто від можливої атаки яничарів.

Битва почалася 12 вересня із артобстрілу військом Карла Лотаринзького позицій Ібрагіма-паші. Німецька піхота рушила рівним строєм, зупиняючись та б’ючи по турках із картечі. Яничари і спагії кинулися в атаку у надії зламати німецький шик, однак аркебузьєри трималися міцно і стали тиснути яничар. Карл хотів пробитися до Відня, однак це було не так легко й зробити.

Це був задум, маневр короля Яна, аби збити турків з пантелику. Карл Лотаринзький мусив відвернути увагу турків, бо головного удару мали завдати із правого крила союзницьких військ. Тут була сприятлива місцевість для удару важкої польської кінноти, до того ж Кара-Мустафа підвів замалий корпус яничарів.

Король Ян витримав паузу, а тоді дав знак. Гусарські корогви гетьманів Синявського та Яблоновського вишикувалися і ринули в атаку. Їхня їзда була важкою, аж земля гула від копит їхніх, закованих у броню коней. Вершники також були в панцирах та шоломах, позаду шурхотіло лебедине пір’я. Цей звук зводив з розуму не тільки коней ворога, а й самих ворогів лякав до смерті. Хто ж у Європі не знав славної полької гусарії! Турки також її добре пам’ятали ще від Хотина.

Кара-Мустафа і Гусейн-паша приготувалися до оборони. Мусульмани дико вигукнули «алла» і блиснули хижо ятаганами на сонці.

І тут сталося щось неймовірне. Турецьке «алла» раптом перекрив інший бойовий клич.

– Слава! Слава! – враз залунало понад бойовищем. Спантеличені турки почали оглядатися на своїх старшин, а ті й далі – на візира. Дикий страх раптом охопив їх, бо кого-кого, а тих шайтанів вони тут зустріти не сподівалися.

Легка козацька лава, вкрита своїми малиновими стягами і довгими бунчуками, вилетіла з-за спин гусарії, обігнала легко крилатих і першою летіла в бій. Раптом вдарили турецькі гармати, сипонули вогнем мушкети. І козаки і гусари попадали густо на землю. Почулися крики і дике іржання коней. Однак цей пекельний вогонь не зміг стримати такої шаленої атаки. Не рахуючи загиблих і поранених, козаки першими домчали до ворожої лави і, ніби гострим лезом, розпороли її навпіл. А вже тоді з розгону врізалася й гусарська залізна стіна. Від такої тяжкої атаки аж застогнали турецькі лави і почали відходити. Побачивши свою перевагу, король кинув іще три гусарські корогви.

Турки побігли. Побачивши, що кинулися навтьоки головні сили, побігли й інші, які тримали далі облогу Відня. За якусь годину окопи перед містом спорожніли, нажахані турки тікали поза міські мури в напрямку на Буду. Відень було звільнено. Сам Кара-Мустафа утік ганебно із поля бою.

Козаки і гусари доганяли яничарів уже біля самих стін і рубали немилосердно. У столиці цісарській ніби знову засвітило сонце, радісні погляди й посмішки засяяли на обличчях міщан, яким так багато довелося пережити за ці два місяці тяжкої облоги. Сам Юрій із гордістю дивився, як женуть турецьку силу геть від міста. На таку радість прийшла подивитися і його Марія-Урсула. Вона посміхалася, тримаючи руку на животі.

Турецьку армію було розбито дощенту. Недобитки тікали вздовж Дунаю, сподіваючись добігти до Буди. Король послав за ними в погоню легку кінноту, а між ними і козаків.

Цілий турецький обоз опинився тепер у руках польського короля. Було захоплено навіть намет Кара-Мустафи разом із зеленим прапором пророка. А скільки добра крім того було – то й не злічити!

Мешканці висипали із міста, бігали тепер по луках, де ще недавно товклися яничари і спагії. Віденці просто не вірили своєму щастю. Сам Юрій також пішов до турецького табору в надії зустріти там когось зі знайомих козаків.

Тим часом поляки вже ділили захоплену здобич – їм до рук потрапили несказанні багатства. Німці тільки стояли віддаля – левову частку здобичі забирав полький король, їм же лишалися недоїдки. Такий закон війни. І раптом попри табір пішла сумна козацька процесія. Юрій відразу не зрозумів, що тут відбувається, доки не вгледів труну. Козаки несли свого отамана, за ним вели коня. Побачивши цю процесію, навіть польська шляхта перестала дуванити табір, зупинилася, дивлячись на сумні козацькі голови та опущені знамена.

– Хто це загинув? – спитав Юрій одного із польських шляхтичів-гусарів.

– Отаман козацький.

– Розумію. Та звали як?

– Здається – Гоголь.

Юрій зблід. Він уже чув колись, що не стало три роки тому поміж козацтвом Сірка, а от тепер іще й Гоголь пішов до козацького раю. Видно, там, на тому світі, також дуже бракує добрих козаків.

Почало смеркатися, а люд із турецького табору так і не розходився. Юркові вдалося побалакати з козаками. Як виявилося, і справді загинув отаман Гоголь. Його вбила турецька куля ще на початку атаки. Далі козаків очолив Семен Палій – і вони жорстоко помстилися туркам за смерть свого отамана. Так і поховали Гоголя на березі Дунаю…

Козаки не мали довго затримуватися – мусили доганяти турків. Не можна дозволити такій силі спокійно перейти на другий бік Дунаю, а то воїни Кара-Мустафи зможуть перегрупуватися. Їх треба роздрібнити чимбільше. Тож скоро козацьке військо рушило далі.

Так, не зустрівши нікого зі знайомих, Кульчицький вирішив вертатися додому. Нарешті всі жахи скінчилися, і він зможе собі відпочити, а то за ці дні геть підупав на силі.

До нього підійшов Михайлович.

– Ідеш додому?

– А що?

– Там кава лишилася. Певно, із триста мішків буде!

– То й що? Поляки собі заберуть або князь Лотаринзький. Немало тут ласих на дурничку.

– Вони не знають, що то таке. Я надурив їх, сказав, що то корм для верблюдів, то ці невігласи хочуть у Дунай викинути. Забери краще собі, будеш у своїй кав’ярні тримати – на сто літ вистачить!

Юрій посміхнувся: все-таки козацька душа в того серба. Вони обійнялися й пішли до тих мішків, заспівавши собі нехитру турецьку пісеньку.

Раптом Кульчицький почув ніби щось знайоме. Він притишив хід, пісня його обірвалася, він прислухався.

– Питаю вас, німчаї, Кульчицького не знаєте? Як же тобі пояснити, круца-фіца?! Він же Відень врятував, тебе врятував, один з другим! Куль-чиць-кий!

– А, я, я, гер Кольчіцкі, – кивали австрійці, але так і не розуміли, чого хоче від них цей козак.

– Та зрозумій же, німецька душа, товариш у мене був, теж Кульчицьким звали. Може, це родич, чи шо!

Юрій застиг. Враз перестав обіймати Михайловича й пішов, ні, побіг до того козака.

– От, німота, круца-фіца! – вилаявся Миколай Бакалець, як раптом побачив, хто до нього наближається. Козак аж за шапку схопився від здивування, а тоді кинув тою шапкою щосили до землі.

– Мамцю моя рідна!

Вони обійнялися і так стиснули один одного, що жодна у світі сила не здатна була розірвати тих міцних козацьких обіймів. Нарешті, втративши всю свою силу та виплакавши до останку скупі козацькі сльози, вони відпустили один одного, повитирали вологі очі.

– Братику мій рідний, а я вже за твою душу стільки років молюся, думав, ти і ліг там у землю, на тій заставі, – не тямив себе від щастя Кульчицький.

– Рано мені ще в землю, – сказав Миколай, а тоді, витираючи очі, затяг на всі свої козацькі легені:

А хто ж буде пиво пити,

Як я буду в землі гнити?

Пиво, пиво, пиво зелене!

До їхнього гурту підійшов Юрій Михайлович. Він одразу збагнув, що то за козак – не раз чув про нього з розповідей Кульчицького.

– Це мій товариш Юрій Михайлович. То ми разом з ним через турецький табір перейшли.

Миколай і Юрко міцно потисли один одному руки. Аби вгамувати трохи пристрасті, Миколай дістав люльку, заходився шукати кисет.

– Певно, у бою загубив, круца-фіца.

Михайлович простягнув йому свого тютюнцю. Миколай посміхнувся, знову затяг, не встидаючись і ні від кого не криючись, одну зі своїх співанок, яких, певно, знав мільйон:

Товаришу-друже,

Я тя добре знаю:

Дай мені тютюну,

А я файку маю!

– Пішли тепер до моєї господи. Будемо святкувати, свою Марію тобі покажу. Ось побачиш, яка красуня, – запросив друзів до себе Кульчицький.

– Веди, показуй, – погодився Миколай і знову на радощах затяг:

Вісьта, коню, вісьта,

Вісьта, коню, боком,

До тої дівчини,

Шо є за потоком!

– Та перестань вже виспівувати, – попросив, сміючись, Кульчицький. – Розкажи ліпше, як ти живим тоді лишився.

– А шо розказувати? Тільки татари нас положили, як нізвідки Сірко налетів. Як коршун. Татари кинулися хто куди, так і не вспіли дорізати поранених. Казали козаки, що Сірко приклав якусь траву, так і зупинив мені кров. А далі вже в Коші лікували.

– А інші хлопці як?

– Хто як. Хто вже не встав тоді, інші пізніше головами наклали, а дехто – донині живий. Побігли за турками із Палієм, а я тута лишився – Кульчицького хотів знайти. Ніби чув, шо то ти, круца-фіца.

– Скільки ж то вас прийшло до Відня?

– До чорта. Є козаки, яких папа ще вербував скоріше, то тих три чи чотири тисячі. Крім них козаки правобережні та запорозькі. То нас навербували Гоголь із Палієм. А коли ще додати українців з Галичини, то всіх разом тисяч двадцять набереться українського люду. Хай знають всі скурві сини, що не пропала ще козацька сила, жива ще козацька мати!

Вони отак утрьох обійнялися й пішли у бік визволеного Відня.

Епілог

– Скажіть мені, гер Кульчицький, чого ви хочете за свій подвиг? – запитав пана Юрія граф Штаргемберг. Комендант саме викликав Кульчицького до себе, аби подякувати. Це трапилося уже після того, як війська Кара-Мустафи були розбиті в другій битві під Парканами, де загинуло десять тисяч турецьких вояків.

– Я зробив це не заради грошей і не заради слави. Зробив це для свого рідного міста.

– Так-так, я знаю. Однак місто хоче віддячити вам і матеріально. Гадаю, винагорода вам не завадить.

– Кланяюся пану, – покірно відповів Кульчицький. – А ще прошу віддати мені ті мішки із зернами, які захопили наші вояки і хочуть викинути у Дунай.

– Гм. А для чого вони пану?

– Вмію варити із них чудовий напій. Гадаю, тепер міська влада посприяє мені у відкритті кав’ярні у Леопольдштадті. Я вже давно ношуся із тим заміром…

– Так, я чув. Ми зможемо виділити вам приміщення неподалік моста Шляхбріке.

– Дякую пану, – Кульчицький легко вклонився і, переконавшись, що граф більше не має до нього питань, поспіхом вийшов із кабінету.

У нього був величезний запас кави, тепер він взявся облаштовувати свою кав’ярню. Часи після облоги були важкими, мешканці зубожіли, та пан Юрій працював із великим завзяттям. Невдовзі, як і було заплановано, Юрій Кульчицький відкрив першу у Відні кав’ярню, яку назвав «Під синьою пляшкою». Його дружина Марія-Урсула допомагала йому у всьому. Синочок, що народився після облоги, уже добре бігав, а донечка – геть виросла, вся в маму. Тепер вони мали свою справу, про яку так довго мріяли і яку зможуть залишити своїм дітям.

Спочатку справи не йшли. Віденці іще не були готові масово пити каву – не розуміли цього напою. Кульчицькому доводилося блукати вулицями Відня із кавоваркою в руці та пригощати перехожих. Багато кому сподобалося. До кави Юрій додовав вершки та цукор, від чого напій набирав нового, м’якшого смаку, однак не втрачав аромату. До кави Кульчицький пропонував рогалики у вигляді півмісяця. Віденці, котрі добре ще пам’ятали турецьку облогу, гризли ці «півмісяці» із великою завзятістю. Каву також полюбили. До кав’ярні почало сходитися дедалі більше людей, і не тільки щоби попити кави та підкріпитися рогаликом, але й щоб поговорити. Це місце стало дуже популярним. Кульчицького тут завжди можна було побачити. Він ходив поміж столами, особисто наливав каву своїм постійним відвідувачам, приказуючи при цьому: «Пригощайся, братику, пригощайся, серденько».

Одного дня Юрій Кульчицький сидів у своєму домі і в глибокій задумі дивився у вікно. Сьогодні кав’ярня була повна, як і завжди, там вправно поралася Марія-Урсула зі своїми помічницями. Тільки його туди нині не тягнуло. Якась думка крутилася у пана Юрія в голові, і він її ніяк не міг позбутися.

У світлицю ввійшла Марія.

– Юрцю, сьогодні людей іще більше, ніж учора, – мовила збуджено.

– Так, я бачу.

– Не хочеш вийти до них? Багато хто прагне познайомитися з тобою. Видно, що люди дуже задоволені, кажуть, що тепер будуть приходити до нас постійно, друзям розкажуть…

– Зараз піду.

Вона побачила, що чоловік її сьогодні не в гуморі. Підійшла до нього, обійняла, поцілувала у чоло. Від її тепла йому стало легше, і він наважився сказати те, що так його мучило.

– Маріє, а давай поїдемо до Кульчиць.

Запала мовчанка. Він чекав, що зараз жінка почне перечити, знайде тисячі відмовок. Усе-таки ще був невідповідний час, дорога далека, син малий, кав’ярня.

– А що, поїдемо. Я знаю, як ти давно хотів побачити рідних, та й мені цікаво побувати на землі моїх предків. Кав’ярню тим часом лишимо на Михайловича, дітей до сестри відправимо. Кожен день відкладатиму гроші на поїздку.

– Не треба відкладати. Колись князь Лотаринзький обмовився, що буде в боргу переді мною, тож саме час нагадати про борг. Напишу йому листа, аби дав мені грошей на дорогу.

– До Кульчиць? – не могла повірити Марія.

– Чого ж до Кульчиць? Скажу, що до Італії. На прощу до Богоматері з Лоретто. Ніби дав я зарок, ідучи турецьким табором, прощу відбути, якщо живим від турків вирвуся і гарну вістку до міста принесу…

Кульчиці

Шляхетське село за цей час не змінилося. Він заїхав з боку Верхів і відразу ж вдихнув, затягся рідною землею, своєю милою стороною. Все тут було таке саме, як і лишив, тільки люди по дорозі зустрічалися інші. Усюди панував дух достатку, спокою, шляхетської, господарської поважності. Ні панщина, ні унія так і не змогли пролізти сюди.

Церква мучеників Флора і Лавра стояла із відчиненими дверима. Віряни могли вже зайти в неї і помолитися, після того як простояла двадцять вісім років опечатаною. Біля церкви все ще били джерела із холодною водою. Юрій припав до одного з них, довго пив, тоді умив лице, змиваючи з нього всі труднощі далекої дороги й усі неприємні спогади. Враз стало набагато легше дихати й думати, світ показався в інших, яскравіших барвах. Марія також нагнулася легко, зачерпнула води долонею. Юрій грайливо бризнув на неї легенько й засміявся. Дружина вдавано-сердито пожурила його пальцем, однак у її очах радісно стрибали такі ж самі веселі вогники-бісики.

Кульчицький набрав води у свій капелюх і натягнув собі на голову.

– Як добре. Чого іще треба у таку задуху?

Він підійшов до коней, запряжених у бричку. Вороні крутили головами і махали хвостами, відганяючи мух. Юрій поправив упряж на одному з них, тим часом Марія знову сіла у бричку.

– Потерпіть, соколики, знаю: ви також попити водиці хочете. Тільки негоже коням пхати свої морди до цього джерела. Зараз приїдемо до хати, там вас напоять і вівса насиплють.

Він не став сідати в бричку, а взяв коня за вуздечку й повів вулицею вгору, у бік сільського майдану. Проминувши церкву Чесного Хреста, вони виїхали на Пляц. Уже і хату видно.

Бричку лишив на вулиці. Сонце вже хилилося до заходу, літня дорожня курява поволі всідалася. На подвір’ях господарів усе оживало, готуючись до вечері і сну.

Юрій зайшов у браму, став перед перелазом, не наважуючись переступити його. Дивився на хату. Вона ніби виринула перед ним з його спогадів та снів – зовсім не змінилася, відколи лишив. Навіть підкова та ж сама прибита під порогом. Ось зараз вибіжить мама, як тоді, на Святу Вечерю, скрикне: «Юрцю!» Серце її завжди відчувало, коли він мав приїхати додому, завжди сиділа біля віконця, виглядаючи його.

Тільки цього разу мати не вибігла. Юрій намагався відігнати від себе найстрашнішу думку, та вона все не йшла з голови. Мати ще була не старою, десь років шістдесят із гаком… У селі люди й довше жили, багато хто й до дев’яноста дотягував.

Дорогою Юрій обдумував пояснення, які буде давати батькам. Він же стільки років не давав про себе знати! Аби тільки матір вийшла зараз, то він кинеться до неї, стане на коліна й проситиме прощення. Та вона все одно не виходила. Позаду стояла Марія. Вона відчула хвилювання чоловіка, поклала руку йому на плече.

Нарешті Юрій набрався сміливості, ступив до перелазу. Тут двері відчинилися. Вийшла не мати, а козачок років п’яти в довгій сорочці та без штанів. Він із цікавістю подивився на гостя, підійшов.

– Здоров, пане-козаче, – Юрій присів перед ним. – Як називаєшся?

– Богдан Кульчицький з роду Драго-Сас, – випалив малий, як наладована рушниця.

– А я – Юрко.

Кульчицький подав малому племіннику руку, а тоді ще й добув із кишені солодкого цукерка-півника.

– А де бабуня?

– Корову доять.

Юрій відітхнув з полегшенням – значить, жива мати!

– А дідо?

– А во, йдут з города.

Кульчицький підвівся. До них наближався чоловік, однак це був не його батько. Юрій струсив головою, нічого не розуміючи. Чоловік підійшов.

– Дай вам Боже здоров’ячка, пане. До кого ви приїхали?

– Додому, – відповів Кульчицький.

Чоловік не зрозумів, але й перепитувати не посмів. Раптом з боку стайні вийшла жінка, несучи відро з молоком. Вона підійшла ближче, Юрко уважно дивився на неї, не вірячи власним очам. Мати за ті двадцять з гаком років зовсім не постаріла, навіть волосся сивого поменшало. Вона ніби відчула, що цей пан дивиться на неї, погляди їхні схрестилися.

– Юрцю! – раптом скрикнула вона, поставила відро і кинулася до нього.

Тільки тепер він здогадався, що це не мати, а сестра. Він притулив її міцно до серця, відчуваючи, як б’ється в плачі її тіло. Люди почали сходитися: дальші родичі лишалися на вулиці, коло брички, ближчі – заходили на подвір’я.

– А я питаюся он у козачка: «Де бабуня?» – почав було говорити Юрій, коли сестра трохи заспокоїлася й почала витирати сльози.

– То є наш Богданчик, мого старшого сина первісток. Ще двох маю, але менших, – сказала сестра про своїх онуків як про найбільшу гордість та радість. – Ходіть же до хати, люди добрі. Яке ж свято нині в нас, Матінко Божа!

– Де ж батько, матері не видно? У хаті сидять, чи що? – не міг стриматися Юрій, аби не спитати.

Сестра опустила очі.

– Сидять вони, братику, в хаті, та кожен у своїй. Пішли вони від нас, нема вже років як вісім. – Юрієві в очах померкло. Земля захиталася у нього під ногами. Сестра розповідала далі: – Тато церкву захищали від татар. А як батько пішли, то за рік і мати за ними – холера ходила. Вони все тебе, Юрцю, виглядали, коло вікна сидячи. Богу дякувати, що ти живий-здоровий.

Жаль враз здушив Юрієві горло. Він спочатку відвернувся, тоді рушив геть із двора, залишивши розгублених сестру та Марію. Пройшов повз людей – ті розступилися, даючи йому дорогу.

Ноги самі несли на цвинтар. Юрій ішов швидко, майже біг. Сонце, що сідало вже за лісами, кидало тінь, химерно видовжувало її і щодуху гнало перед Юрієм у бік церкви. Цвинтар наближався, а Юрію Кульчицькому патьоками текли по щоках сльози. Він не встидався їх, не витирав. Нараз жаль стиснув горло так, що вже сили стримуватися не було, і він заридав гірко, затуляючи обличчя руками.

Повитирався уже перед самою могилою, став навколішки, притулився до землі, теплої, як батьківська долоня.

– Простіть мене… і спіть спокійно.

У відповідь мама посміхнулася йому літнім сонечком, накувала сто літ зозулею…

Content

Ярослав Яріш
Лицар з Кульчиць

Пролог

Розділ І. Відень, 1683 рік

Розділ ІІ. Серпень 1683 року

Розділ ІІІ. Серпень 1683 року

Село Кульчиці, Галичина, Україна. Рік 1658-й

Розділ ІV

Розділ V

Розділ VІ

Розділ VІІ

Розділ VIII

Розділ ІХ

Околиця Відня, серпень 1683 року

Розділ Х

Розділ ХІ. Запорозька Січ. 1662 рік

Розділ ХІІ

Розділ ХІІІ

Розділ ХІV. Очаків. Оттоманська імперія

Розділ XV. Запорозька Січ

Розділ ХVІ. 1783 рік, околиця Відня

Розділ ХVІІ. 1673 рік. Весна

1673 рік, літо. Запорозька Січ

Розділ ХVІІІ

Розділ ХІХ

Розділ ХХ. Запорозький степ

Розділ ХХІ

Розділ ХХІІ

Розділ ХХІІІ. 1674 рік. Оттоманська імперія

Розділ ХХІV. 1675 рік. Стамбул

Розділ ХХV. 17 серпня 1683 року

Розділ ХХVІ

Епілог

Кульчиці