Аліна Болото

Краще сидіти вдома…

Лот для вінегрету

Минуло понад три роки, відбулася безліч різних подій, але наш «похід» на чолі з Олександром Петровичем Івушкіним я все одно пам’ятатиму ще дуже довго.

Того літа мої батьки вирішили згадати молодість, і забратися з наметом у лісову глухомань, а мене постановили залишити на бабусю Клаву. На їхній превеликий жаль виявилося, що бабуся Клава завіялася до санаторію лікувати радикуліт.

— У твої роки я чудово справлявся з домашнім господарством самостійно, — сказав мені тато.

— У її роки ти наполегливо винаходив порох! — не без єхидства нагадала мама. — Та й часи зараз інші.

Тато насупив брови й подивився на мене з легким сумнівом.

— Дівчатка не цікавляться порохом, — сказав він нарешті.

На той час на моєму особистому рахунку вже значилися: створення океанаріуму в нашій ванні, художній розпис шпалер у кімнаті сусіда Борьки, спорудження разом з ним літального апарата й невдалий похід у сусідню область під приводом поїздки до його бабусі. (Похід провалив Славка: проговорився матері, його мати поскаржилася Борчиній, а вдвох вони до смерті налякали мою. В їхніх устах малюсінький походик перетворився на експедицію Афанасія Нікітіна). Відтоді за кожної зручної нагоди ця історія пригадувалася як яскравий зразок поганого виховання доньки (мамою, якщо розповідав тато, і татом, якщо говорила мама).

Раптом татове обличчя посвітлішало.

— Людо, Петрів Сашко збирається стати педагогом! — з ентузіазмом вигукнув він. — Ото б йому була практика…

Пояснюю: Люда — це мама, Петро — це татів двоюрідний брат, а Сашко — це Олександр Петрович Івушкін, майбутній викладач історії і приборкувач юних душ.

Олександр Петрович з’явився в нашому будинку ще до вечора того ж дня з важкеньким кейсом у руках, у чорних окулярах на засмаглому обличчі й з гіпсовою маскою фараона Тутанхамона під пахвою.

— Де об’єкт впливу? — запитав історик-початківець, з гуркотом опускаючи на підлогу багаж.

— Сашенько, — замуркотіла мама, — Світланка просто янгольська дитина, тобі з нею буде дуже легко.

Але піддурити Івушкіна виявилося не так-то легко, він стягнув на ніс окуляри, подивився на мене поверх скелець і сказав:

— Тітко Людо, ви можете сміливо покластися на мене. За час вашої поїздки я зроблю зі Свєтки людину.

Процес створення людини «по-Івушкіну» полягав у тому, що я мала читати йому вголос підручник історії, натомість сам Олександр Петрович ремонтував магнітофон, який приніс у кейсі. У перерві ми спускалися до кіоску за пиріжками, потім ненавмисно заходили в кіно, звідки з неуважності звертали до приятеля Івушкіна трішки поспілкуватися з комп’ютером. Але додому ми завжди встигали вчасно, бо ввечері телефонував сам дядько Петро й цікавився нашими успіхами. Івушкін бадьоро рапортував, опісля сідав читати фантастику, а мені милостиво дозволяв зайнятися своїми справами.

Іноді програма змінювалася. Івушкін зранку був зайнятий по горло, гриз граніт науки рекордними темпами десь у районі міського стадіону, і людину із себе я ліпила сама.

Усе минало чудово, поки одного разу з шостого поверху не спустилася Борчина мати, щоб показати моєму опікунові частково зібраний рюкзак.

— Що це таке? — поцікавилася вона.

Олександр Петрович здивовано втупився в рюкзак і знизав плечима.

— Мій син повідомив мені про якийсь похід, у який ви нібито ведете школярів. Чому батьки про все довідуються останніми?

Олександр Петрович відкрив було рот, але я його випередила:

— Віро Матвіївно, оголошення в під’їзді два дні висіло, ви не помітили!

Борчина мама була трішки короткозора, але вважала, що окуляри їй не личать. Вона не взялася розвивати тему непомічених оголошень.

— Я просто хотіла попередити, щоб ви не спускали з Бориска очей: він такий непосидючий хлопчик!

Не встигли зачинитися за сусідкою двері, як Івушкін піймав мене за комір:

— Що це означає, Свєтко?

Грізний тон Івушкіна нічого доброго не віщував, але я не почувалася винною:

— Ти сам казав про користь взаємовиручки…

— Виходить, я тебе брехати вчив?!

Тут з’явилася Віра Матвіївна зі своїм Борисочком, і Олександр Петрович відпустив мій комір. Борька дивився на всіх з-під лоба й посилено смикав ґудзик на сорочці.

— Борисонько мені все розповів! — Віра Матвіївна посміхнулася найлюб’язнішою зі своїх посмішок. — Сподіваюся, до шостої години ви повернетеся?

— Сподіваюся, — пробурмотів Івушкін і метнув у мій бік убивчий погляд.

Коли двері зачинилися, Борька з досадою піддав ногою рюкзак і голосно засопів.

— Ну, добродії змовники, — Івушкін схрестив руки на грудях, відкашлявся й продовжив: — Зізнаватися будемо?

Борька мовчки відривав ґудзик, а мені зізнаватися не було в чому: рюкзак збирався без мене. Івушкін зачинив двері на ключ, а ключ поклав до своєї кишені.

— Поки я не почую правди, звідси не вийде жодна людина!

— Отже, Маринка тебе не дочекається? — найбезневиннішим тоном поцікавилася я. — Ви ж начебто збиралися…

Я відскочила вчасно. Івушкін промахнувся.

— Битися не педагогічно! — вперше подав голос Борька.

Олександр Петрович промурмотів щось про «сопливих педагогів», але руками більше не розмахував.

— То у який це похід я вас веду? — запитав він майже ласкаво.

— Я хотів потренуватися в перенесенні ваги, — похмуро пояснив Борька, — а мама знайшла рюкзак і злякалася. Я згадав, як ви зі Свєткою їздили на розкопки з археологами й сказав…

Брови Івушкіна поповзли вгору. Настала моя черга смикати ґудзик на кофті.

— Куди ми їздили зі Свєткою? — перепитав Івушкін лиховісним шепотом.

Я мовчала. Звичайно, нікуди ми з Івушкіним не їздили, а про археологів я сказала Борці просто так, щоб не задавався. Його батьки, мабуть, завжди із собою беруть, коли відпочивати їдуть. Він навіть у Греції побував!

— Тож до археологів хочете? Індіани джонси! Походів жадаєте?!

Борька непевно кивнув.

— Збирайтеся, хутчіш!

У похід ми чомусь поїхали на трамваї. Пасажири косували на рюкзак, що частково стирчав у проході, і прозоро натякали на користь піших прогулянок. Олександр Петрович зауваження ігнорував, лише замислено поправляв чорні окуляри.

Добравшись до кінцевої зупинки, ми вилізли й побачили дивну однобоку вулицю: праворуч тяглися паркани, через які визирали будинки з вибитими шибами, розваленими стінами й порожніми дверними прорізами, а ліворуч нагромаджувалися лише купи битої цегли, потрощених дощок та іншого сміття. Перед найбільшою купою грівся на сонечку постамент від зруйнованого пам’ятника «…ову», як зазначалося на вцілілому шматку таблички.

Олександр Петрович підняв окуляри, оглянув навколишній пейзаж і загадково вимовив: «Тут!» — після чого ми отаборилися навколо колишнього пам’ятника.

З Борчиного рюкзака Івушкін витягнув рулетку, обійшов постамент справа, поставив мене як точку відліку і взявся вимірювати, відзначаючи кожен метр уламками цегли. Дійшовши до проржавілої залізної бочки, Олександр Петрович на мить задумався, почухав потилицю і встановив біля бочки Борьку. Від Бориса він відміряв ще метра два на захід, кинув на землю олівець, який вийняв з кишені, і мовив: «Треба копати!»

— Нащо? — обережно поцікавився Борька.

— Заради науки, — повідомив Івушкін, витягаючи з рюкзака совок і віник, які попередньо сам туди й поклав, згорнуте покривало, дві книги, загальний зошит і газету «Городник». З газети він зробив тюбетейку, надягнув її на голову, а книги, зошит і покривало сунув під пахву. Віник і совок Івушкін віддав нам.

— Вам надається можливість зробити епохальне відкриття! Є відомості, що тут була стоянка скіфів.

— А непрофесіонали розкопками займатися не повинні, — сказала я дуже противним голосом.

Івушкін строго поглянув на мене з-під окулярів.

— Молоді люди, ви жадали пригод, чи не так?

Терпіти не можу, коли хтось намагається хитрувати!

Найімовірніше, Олександр Петрович домовився тут зустрітися з кимось зі своїх приятелів (у руїнах багато чого можна знайти), а нас захопив із собою, аби були на очах.

Я подивилася туди, де в тіні колишнього пам’ятника зручно розташувався Івушкін зі своїми книгами, і запропонувала Борискові вдати, що копаємо, а потім утекти. Хвилин п’ятнадцять ми ліниво пересували камені й уламки дощок, ретельно обмітаючи віником усе, що хоч трішечки нагадувало цікаву річ. Нарешті я вручила совок Борисові, а сама задивилася на руїни.

Усе чи майже все цінне вже розтягнули навколишні жителі. Занедбані будинки буйно заросли бур’янами, зіяли провалами паркани, жолобилися на подвір’ях майже розібрані сараї, і лише здичавілі сади згиналися під вагою плодів. Мені особливо сподобалися великі синьо-зелені сливи…

— Свєтко, я скриню знайшов! — якомога гучніше прошепотів Борька.

Думки про сливи миттю вивітрилися з голови, я схопила дощечку й кинулася на допомогу Борису. Земля так і полетіла навсебіч. Ми вовтузилися хвилин п’ятнадцять. Уже стало зрозуміло, що це не скриня, а дерев’яний люк підвалу з проржавілим кільцем, вбитим у почорнілі дошки. У той момент, коли злагодженим ривком ми намагалися смикнути за кільце, над нашими головами виник Івушкін.

— Чим це ви, голуб’ятка, займаєтеся? Чийсь льох ламаєте?

— Сашко, але ти ж сам казав про розкопки?

— Про розкопки! А не про виламування підвалів!

— Не заважай нам робити наукове відкриття! Йди, не примазуйся до слави!

На мій випад Івушкін не відповів, але за кільце взявся сам. Утім, у нього одного теж нічого не вийшло, смикати довелося втрьох. Смикнули так добряче, що Борька ледве не влетів у чорну діру, яка утворилася і з якої сильно тхнуло гнилизною. Вниз вели кам’яні сходинки. Борька кинувся було туди, але Олександр Петрович миттю припинив анархію:

— Не лізь! Сірники є?

Відшукалися не тільки сірники, а й ліхтарик — Борис готувався до «перенесення ваги» дуже ретельно.

Спочатку Івушкін підпалив шматок тюбетейки і кинув у зіяюче провалля. Газета, не долетівши до низу, розсипалася на десятки тліючих іскорок і майже нічого не освітила. Довелося Івушкіну скручувати залишки головного убору в щільну грудку й знову підпалювати. Цього разу газета впала на сиру кам’яну підлогу, засичала, але продовжувала мирно горіти.

Олександр Петрович хмикнув, озброївся ліхтариком і почав обережно спускатися. Нам зверху добре було видно, як танцюючий промінь вихоплював з темряви надщерблені круті щаблі. Івушкін благополучно спустився й, стоячи поряд із тліючою газетою, посвітив ліхтариком спочатку в один бік, потім в інший.

— Тут якийсь коридор, — повідомив він і переступив через газетний попіл. Світло згасло.

— Сашко, там контакт відходить, потруси ліхтарик! — гукнув Борька в темряву, але відповіді не було.

— Олександре Петровичу! — покликала я. — Ти де?! Івушкін вимагав, щоб я завжди кликала його на ім’я та по батькові, але я робила це тільки в особливо важливих випадках. Схоже, цей випадок може виявитися надто важливим. Я почала спускатися…

— Зачекай! — Борька схопив мене за руку. — А раптом він провалився?!

— Куди?

— Ти що, забула про пастки фараонових підземель?! Не на ту плиту наступиш, вона перевертається, і людина летить у кам’яний мішок на кілки чи мечі!

Борискова поінформованість мені не сподобалася. Одна справа — кіно, друга — Івушкін.

— Звідки в нас фараони? Це звичайний льох!

— А чому тоді світла немає і тихо?

— Так він нас полякати хоче! Івушкін, а-ау! Вилазь! Але Івушкін категорично не хотів вилазити. Фараони фараонами, а камінь якийсь йому на голову звалитися міг.

— Борисе, де сірники?

Борька потряс коробкою, але сірники мені не віддав.

— Зачекай!

Він швиденько згріб у рюкзак покривало Івушкіна, книги й зошит склав ланцюжком, на обкладинках крейдою намалював стрілки. Підвів ці покажчики до отвору підземелля, на дерев’яній кришці написав великими літерами: «Ми тут» і розписався.

— Це навіщо?

Замість відповіді Борька витяг з рюкзака свічку й мотузку. Так, з ним можна ходити в походи! Я, мабуть, не дуже б здивувалася, якби він дістав ще й троюрідну бабусю, яка іноді варить йому киселі.

— Свєтко, я спускаюся, а ти сидиш нагорі й чекаєш. У разі чого — біжиш за допомогою.

— Ні, Борисонько, за допомогою можеш збігати й ти! Івушкін — мій родич!

— Ти язиком плескаєш, а він, може, у темниці задихається!

Напевне, я випадково скривилася, тому що Борька відступився:

— Ну, не задихається, сидить зараз і слухає, як ми з тобою лаємося. Може, він перевірку затіяв?!

Коротше, Борис завдав рюкзак на плечі, взяв у руки велику палку, прив’язав кінець мотузки до найближчого дерева, потім цією самою мотузкою (для білизни, між іншим) ми обв’язалися самі й пішли.

Свічка, звичайно, гірша за ліхтарик. По-перше, вона більше сліпить очі, ніж висвітлює щось навкруги, по-друге, коли протяг, полум’я гойдається. А протяг був.

Діставшись до газети, Борька колупнув напівзгорілу грудку носком черевика. Ніяких слідів Івушкіна. Борис потикав палкою підлогу (чи немає там якого підступу?) і обережно переступив через залишки газети…

Світло згасло. Мене щось сильно рвонуло вперед, мотузка врізалася в тіло. «Пастка!» — встигла подумати я падаючи.

Коли падіння закінчилося, виявилося, що я сиджу, щосили вчепившись у м’яку землю, а поруч, теж запустивши пальці в жмутик трави, на колінах стоїть Борька, і в зубах у нього чомусь затиснутий нещасний «міношукач». Мотузка все ще зв’язувала нас, але один кінець на моєму поясі вільно теліпався. Хвилину ми очманіло дивилися один на одного, потім Боря розтиснув зуби, палка впала, а я витягла пальці з пухкого ґрунту.

— Що це? — запитав Борис чомусь пошепки, хоча навколо нас не було жодної живої душі: голий степ до самого обрію. — Як ти вважаєш, ми вже вийшли з підземелля?

Від білястого кущика виразно пахло полином. У сліпучо-синьому небі заливався жайворонок. Сонце стояло в зеніті і смалило нещадно.

— Як на мене, це — галюцинація! — заявила я, зчищаючи землю з рук.

— І та штука в траві теж?

До ліхтарика ми кинулися одночасно. Звичайно, це був Борчин ліхтарик, бо на корпусі виднівся Борисчин портрет, який я колись надряпала цвяхом. Ліхтарик ще горів.

— Івушкін десь тут!

Тон, яким була вимовлена ця фраза, мені не сподобався. Мені взагалі багато чого не подобалося останнім часом. Олександр Петрович не ховрашок, щоб з головою сховатися в траві.

Борис вирішив вдати із себе індіанця й прочитати сліди на землі. Взявши ліхтарик, він ще раз оглянув його, потім став на коліна, поповз, мало не торкаючись носом землі й… зник. Я не встигла злякатися, бо ривок мотузки відразу відправив мене слідом за ним.

Ми ледве не зіштовхнулися з Івушкіним — він стояв, по-військовому витягнувшись, і дивився просто перед собою. Вигляд у Олександра Петровича був не зовсім респектабельним: волосся сторчма, сорочка брудна, а на джинсах завис жмуток сухого реп’яха.

— Ви тут навіщо? — запитав Олександр Петрович підозріло байдужним тоном.

— Тебе шукаємо, між іншим! Взагалі-то, так порядні люди не чинять. Кинув нас, а сам…

Але Івушкін не зважав на мій випад, його цікавило якесь видовище за нашими спинами. Обернувшись, ми з Борькою побачили споруду, що віддалено нагадувала силосну башту, чомусь вкриту різьбленим візерунком, який світився жовтогарячим.

— Що це? — Борька зачаровано подався вперед.

— Стій! — Івушкін піймав Бориса за комір. — Свєтко, дай руку!

Я не люблю, коли мене тикають носом у мій вік, уже далеко не дитсадівський, між іншим, але на Олександра Петровича шкода було дивитися. Довелося подати руку, і тільки після цього він дозволив нам рушити до башти, та пройшли ми не більше трьох метрів — знову стався ривок.

Тепер ми стояли, майже уткнувшись носами в замшілу дерев’яну стіну, а поруч шуміла ріка. Млин! Справжній водяний млин з величезним позеленілим колесом!

Івушкін сів там, де стояв, і потягнув за собою нас:

— Ви зрозуміли?

— Що? — пошепки запитав Борька.

— Ніяких пересувань поодинці, інакше загубитеся так, що жоден мент не знайде!

— Ми не загубимося, Сашко, — досить тужливо пообіцяла я, — ми зв’язалися мотузкою. А що це діється?

Та Івушкін не був настроєний на пусті балачки:

— Борисе, провіант цілий?

— Так! — одразу сповнившись поваги до самого себе, відповів Борька.

— Усім підкріпитися й відпочивати!

Поки ми з Борисом ділили на три частини свіжий огірок і півпачки печива, Івушкін вийняв з кишені носову хусточку й ретельно прив’язав свій брючний ремінь до нашої мотузки.

— Про всяк випадок, — похмуро пояснив він.

Огірок з’їли в повному мовчанні, а коли взялися до печива, Бориса потягло на філософію:

— Ми зробили велике наукове відкриття й тепер прославимося і загребемо купу грошей!

Івушкін подивився на нього якось дивно, але не сказав нічого.

— Якщо ти тепер зробиш таке ж наукове закриття, я поступлюся своєю славою тобі! — запропонувала я.

— Таким, як ти, треба вдома біля неньки сидіти, а не в експедиції ходити! — образився Борька. — Вряди-годи зіштовхнулися зі справжньою пригодою — тут радіти треба!..

Івушкін почав радіти:

— Устати! Зібрати рюкзак! Уперед!

Ми поплелися завершувати своє наукове відкриття, але знову відійшли недалеко…

Шалене ревіння моторів. У першу мить я зраділа: додому, думаю, потрапили, але потім побачила цих… На головах каструлі з дірками для очей, самі в залізі, у руках списи, а сидять верхи на мотоциклах!

У Борьки щелепа так і відвисла, Івушкін на виду перемінився й нас, як щенят на шворці, за мотузку до себе підтягує. Отут Борис отямився:

— Це ми на зйомки втрапили. Історичну картину знімають!

Фільми, звичайно, штука гарна, але надто вже натурально в руках цих типів списи погойдувалися! По полю носилися, як мотоболісти, а м’яча не видно! Я тільки хотіла Івушкіна щодо режисера запитати, як раптом один нас помітив і зупинився.

— Шляхетні лицарі! — загримів із глибини каструлі бас. — На обрії язичники!

— Де у вас тут режисер? — нахабно запитав Борька. — Ми хочемо в масовку записатися.

Той, котрий під каструлею був, навіть гикнув від несподіванки. Інші заглушили мотори й потихеньку стяглися до нас.

— Їх бін абітурієнт, — Івушкін від хвилювання чомусь перейшов на німецьку. — Бо іст дер режисер?

— Що він лепече? — перепитав у мотоцикліста в каструлі мотоцикліст у горщику.

— Я по-язичницьки не розумію, — відгукнувся бас з-під каструлі. — Але нічого хорошого він не скаже. Заколемо їх, та й по всьому!

— Не маєте права! — заволав Борька, шарахаючись від націленого списа.

Івушкін стис кулаки.

— Містер, у вас каструля задом наперед надіта! — сказала я власнику баса.

— Що? — перепитав мотоцикліст й опустив спис.

— За яку ціну посуд брали? Якої фірми?

— Дівчинко, ти як зі шляхетним лицарем розмовляєш? Хто тебе виховує?

— З питань виховання, — кажу, — звертайтеся до Олександра Петровича, — і на Івушкіна киваю.

— Язичницьке поріддя! — проричав «лицар».

Отут мене вже зло взяло:

— Від підкаструльника чую!

У нього, здається, навіть каструля від злості розжарилася, аж вишнева стала. Інші мотоциклісти моторами заревіли…

— Ні! — крикнув він. — Не заважайте, я сам!

Від’їхав він назад, начебто б націлився спис метати з розгону, але тут мотор його драндулета несподівано стих! Івушкін потягнув нас у той бік, звідки прийшли, тільки, напевне, напрямком помилився, бо вискочили ми знову в степу, де безтурботно скрекотіли цвіркуни.

Віддихавшись, Івушкін докірливо похитав головою:

— Ти як зі шляхетними лицарями розмовляєш, Свєтко?

Він хотів було прочитати лекцію про правила хорошого тону, але не встиг, позаяк Борька привернув його увагу до хмари пилу, що клубочилася вдалечині. Хмара швидко наближалася, а з нею наближався тупіт. Земля під нашими ногами почала помітно дрижати.

Коли з пилової хмари виринув кінний загін червоношкірих індіанців, Івушкін обсмикав на собі сорочку й пригладив волосся.

— Світлано, не забудь привітатися, — нагадав Олександр Петрович. — Борисе, вийми руки з кишень!

Борька знехотя витягнув руки з кишень і постарався набрати вигляду добропорядного учня.

Не доїжджаючи до нас метрів п’ятдесят, червоношкірі осадили коней і за командою довговолосого вождя вигукнули бойовий клич. Івушкін сліпуче посміхнувся й помахав рукою. На цьому церемонія вітання завершилася.

— Що треба на нашій землі блідолицим собакам? — довідався вождь.

Посмішка Івушкіна стала трохи натягнутою.

— Ми зі школи, — після секундної затримки повідомив він, — вивчаємо історію рідного краю. Дозвольте уточнити: на чиїй території ми перебуваємо?

— На землі доблесних скіфів.

Івушкін закашлявся.

— Ага! — захоплено завив Борька. — А Славка ще сперечався, що в нас індіанців не було!

Вождь замислево подивився на Бориса, зсунув головний убір з пір’я на вухо й почухав голову.

— В яку ціну нині іноземні раби на внутрішньому ринку? — запитав він у воїна, який сидів на рябій конячці праворуч від начальства.

Воїн відповісти не встиг.

— А таких скіфів не буває, — тихо сказав Івушкін.

Від гнівного крику, що вирвався із сотні горлянок, шарпнулися коні, з голови вождя впало пір’я і було втоптане в пилюку копитами. Вождь звісився із сідла, подивився на свою розтрощену прикрасу, потім на Івушкіна й важко зітхнув. На Олександра Петровича відразу накинули аркан, а оскільки його брючний ремінь усе ще був прив’язаний до нашої мотузки, нам з Борисом довелося жваво рушати за керівником. На бігу Івушкін вигукував масу цікавих слів з тих, які мама мені говорити забороняє.

На щастя, ряба конячка виявився ще й кульгавою, тому на понукання господаря реагувала слабо. Не припиняючи «красиво» говорити, Івушкін пришвидшив ходу, порівнявся із сідлом і висмикнув кінець аркана з рук воїна-скіфа. Скіф натягнув повід, подивився вслід побратимам, які набагато обігнали його, і зіскочив зі свого одоробла.

— Від такого чую, — сказав він Івушкіну.

Олександр Петрович почервонів, оглянувся на мене й раптом почав швиденько розв’язувати носову хустку.

— Сашко?

— Згинь, Свєтко! — крізь зуби порадив Івушкін, акуратно закочуючи рукави.

Борис миттєво відв’язався від свого кінця мотузки.

— Сашко, візьми мене, я півроку на карате ходив! І-ія! — продемонстрував він свою бойову міць.

Скіф мовчки покрутив пальцем біля скроні й витяг з-за пояса томагавк…

— У скі-іфа чотири ноги, позаду — довгий хвіст, але торкнути його не моги за малий його зріст! — чомусь мене потягнуло на древню дражнилку.

Скіф образився.

— Послухай, угамуй свою жінку! — закричав він Олександру Петровичу. — Коли чоловіки борються, жінки повинні мовчати!

— Згинь, Свєтко! — хором гаркнули Івушкін і Борька.

Тепер уже образилася я: їм хочеш, як краще, а вони…

— Помотав один рогами

Вперся другий там ногами…

А в результаті:

У цій річці вранці рано

Потонули два… ні, три барани!

Виявилося, що Івушкін начисто забув класику, немудрий віршик про впертих баранів набув несподіваного ефекту: Олександр Петрович вихопив у скіфа томагавк і ринувся на мене. Довелося брати мотузку в руки й спішно зникати. Бойовий клич у Борьки з Івушкіним виходив кепсько, але позаду дуже переконливо підвивав скіф — я додала швидкості й відірвалася метри на три…

Під ногами попливло, центр ваги раптово перемістився кудись до ділянки носа (ніс нестримно посунувся до землі), і я з усього маху розтяглася на цій слизоті, відчуваючи, як протирається діра на моєму лікті й незграбно буксує коліно.

Нарешті ковзання припинилося. Саднив здертий лікоть, нило коліно, а спортивні штани увібрали в себе весь пил з тієї ділянки паркету, по якій я проїхала, і тут над моєю головою раптово пролунав сміх, а за ним здивований вигук:

— Боже, звідки це чудо?

Я підвела голову й побачила біляву красуню в розкішній сукні, червоній, з вишитим золотом подолом, з довгим шовковим шлейфом. Мені стало ніяково за запилюжені штани й стареньку кофтинку. Дуже непристойно в’їжджати до чужого будинку на животі та ще в такому вигляді, але що поробиш, уже сталося. Красуня відійшла від дзеркала, перед яким стояла, і впустила на підлогу пуховку з пудрою.

— Чудо, ти хлопчик чи дівчинка?

Їй, бачте, було смішно. Я б теж посміялася, дивлячись, як вона зі своїм шлейфом намагається сісти у вранішній автобус. Я встала, обтрусила пил і відтворила подобу реверансу:

— Мене звуть Світлана.

— Ти моя нова служниця?

Янголам не можна відповідати нечемно. Якби в мене були такі очі, я, може, теж вважала би всіх своїми слугами.

— Але я не терпітиму у своєму будинку такого потворного одягу! А зачіска в тебе…

Я не стала вдаватися в розповіді про особливості моди двадцять першого століття. Красуня ляснула в долоні — набігла юрба дівчат, дам і дівчисьок, мене закрутили, завертіли, нарядили в щось шовково-повітряно-мереживне й прикололи довгі локони до моєї короткої стрижки. Принесли туфельки, але тут панянка, що вбігла останньою, шепнула щось красуні на вушко. Красуня презирливо зморщила носик і звеліла всім негайно вийти.

Юрба розбіглася, пошарудівши шовками. Одначе мені не хотілося йти. Я боялася, що Боря й горе-родич тоді не відшукають до мене дороги, адже в цьому світі варто ступнути крок убік, щоб відразу виявитися в новому шарі простору. Я не хотіла остаточно заблукати.

Красуня помітила мою повільність, але сказати нічого не встигла: тут увійшов Він. Я відразу зрозуміла, що це Він, бо ця людина гепнулася на коліна ще біля порогу й саме так рушила через паркет. (Просто дивно, звідки на паркеті може бути стільки пилу, якщо його щодня протирати подібним чином?)

Підглядати ніяково, але мені було цікаво, до того ж, я не ховалася, а отже, не підглядала, а дивилася.

Ця людина, виряджена, як мушкетер з багатосерійного фільму, з вусами, як у д’Артаньяна, доповзла нарешті до мети і вигукнула: «О!» І припала губами до руки прекрасної дами. Дама теж сказала: «О», але з дещо іншим відтінком — зітхнула й підвела очі до стелі, затягнутої павутинням.

Тут у вікні з’явилася людина з удвічі більшими вусами, ніж у першого чоловіка, і з масивним золотим ланцюгом на грудях, якого й близько не було в попереднього, теж вигукнула: «О!», витягнула шпагу й кинулася в бійку. Перший відвідувач із невдоволенням відпустив руку красуні, крикнув: «Ага!» і теж вихопив шпагу. Прекрасна золотоволоска сказала: «Ах!» і відсторонилася. Вона відійшла ближче до мене, повернулася до дуелянтів боком і взялася ретельно терти скроні, розглядаючи нишком набір капелюшків у розкритих коробках.

— Чому вони б’ються? — пошепки запитала я.

— Вирішують, з ким із них я сьогодні поїду до палацу.

Перший для якнайшвидшої перемоги вперіщив другого щипцями для завивання локонів, але другий розтрощив об нього дзеркало, після чого шпаги знову схрестилися. Другий відступаючи жбурнув у першого коробкою для капелюшка, яка підвернулася під ноги, а перший обсипав пудрою голову другого.

— То з ким же ви поїдете?

— Невже не зрозуміло? — запитала красуня роздратовано. — Природно, з тим, хто вціліє.

Вона з наростаючим занепокоєнням стежила за розгромом свого косметичного кабінету. Зненацька позаду хтось тихо кашлянув. Красуня здригнулася й подивилася на двері:

— Це ти, любий?

— Я, — відгукнувся хрипкий чоловічий голос.

— Ти знову захворів на полюванні?

— Бо ти знову забула покласти мені теплі шкарпетки!

— Ми сьогодні поїдемо до палацу, любий?

— Звичайно. Хто цього разу заплатить за твої розбиті склянки й зім’яті капелюшки, люба? Ці добродії?

— Що ти, радосте моя! Звичайно, король!

Людина за дверима задоволено відкашлялася:

— Тоді я звелю закладати карету.

— Поквапся, любий! — красуня підібрала сірий від пилу шлейф, надягла вцілілий капелюшок і подивилася на себе в уламок дзеркала:

— Коли добродії закінчать, прибереш все!

І тут я згадала, що не довідалася найголовнішого:

— Пробачте, це яке століття, яка країна?

Дама ретельно заправила пасмо волосся, що вибилося з-під капелюшка:

— Ой, яка тобі різниця? Кого це хвилює?

Вона випурхнула, залишивши після себе запах французьких парфумів, і голосок її донісся вже з іншої кімнати:

— Якщо сама не подужаєш викинути труп за вікно, поклич куховарку!

Мені дуже не хотілося виконувати останній наказ, і я вийшла слідом, намагаючись не дослухатися до дзенькоту шпаг і гуркоту розтрощених меблів.

За дверима виявилися кам’яні сходи на кілька щаблів, але щойно я стала на другий, як він різко пішов з-під ніг! Утім, ненадовго, для того щоб знову виникнути, але вже під килимовою доріжкою.

Виявилося, що я стою на сходах на пухнастій килимовій доріжці межи квітів і дзеркал, а праворуч і ліворуч піднімаються дами в білих, блакитних і рожевих платтях, обвішані коштовностями, як новорічні ялинки, у супроводі елегантних і послужливих кавалерів. Угорі, там, де закінчувалися сходи, з відкритих дверей лунали звуки вальсу й сміх.

А в мене лікоть здертий, а на ногах запилені кросівки! Навряд чи вони зійдуть за бальні туфельки.

Я повернулася й побігла вниз під здивованими поглядами дам і власних відбитків у дзеркалах. Фальшиві локони лоскотали шию й стрибали по плечах. Чомусь було страшенно образливо й щипало в очах. Я ще встигла побачити групу нових гостей, перш ніж черговий ривок висмикнув мене із цього святкового світу…

…просто в дощ. Противний, мрячний. До того ж, я опинилася у величезній брудній калюжі, ліва кросівка загубилася під час переміщення, а права надійно загрузла в багнюці.

Розсудивши, що в одній кросівці однаково далеко не зайдеш, я витягнула з неї ногу й потьопала босоніж убік вивернутого з корінням великого дерева, з якого можна було б оглянути це болото, але знову не дійшла.

Знову степ, сонце й коники цвіркочуть. Усе! Досить! Звідси нікуди не піду. Тут хоча б тепло й нікого немає. Сидітиму тут поки не вмру. Від голоду чи… ні, тільки від голоду! Від туги вмирають винятково в дурненьких романах.

Я впала в траву, накрила голову руками й почала уявляти, як восени в школу надягну цю сукню зі стрічками й мереживом і поважно пройдуся коридором… Отут я сіла і прискіпливо оглянула вбрання. На щастя, дощ не надто пошкодив його й, просохнувши, плаття буде дуже симпатичним. Я просто-таки побачила, як скривиться Лариса, а деякі взагалі зомліють… А Івушкін хмикне і покрутить пальцем біля скроні, ніби той скіф. Утім, він завжди був скіфом…

— Драстуйте! Вона тут розсілася, як облізла Білосніжка, а люди її шукають!

Борис, який виник з нізвідки, з явним подивом оглянув моє вбрання, тихо присвиснув і покрутив пальцем біля скроні. Івушкін з’явився слідом, мовчки стягнув з плечей рюкзак, опустив на траву й сів поруч.

— Ну що, вас у скіфське плем’я прийняли? — запитала я, намагаючись говорити бадьорим голосом і не дуже часто кліпати.

— Згинь, — відповів Івушкін і заплющив очі.

— Як ви мене знайшли? — поцікавилася я в Борьки, непомітно змахнувши сльози.

— Тебе важко не знайти, — Борис підтягнув до себе рюкзак, щоб вийняти з нього мотузку й пару кросівок. — Розкидаєшся речами, як Попелюшка, а через це часові парадокси можуть статися.

— Чого?

— Фантастику треба читати! Де ти бачила, щоб Попелюшки на сходах кросівки губили?

— А мотузка теж парадокс викличе?

— А то ні?! — обурився Борька. — Мама назавтра прання планує, а я мотузку для білизни потягнув, знаєш, який парадокс буде?!

Івушкін мовчав. На пропозицію перекусити він ніяк не відреагував, тому шматок хліба ми гризли без нього, залишивши його частку черствіти загорненою в аркуш із зошита.

— Це все інопланетяни вигадали! — заявив раптом Борька, змахуючи з підборіддя крихти.

— З чого ти взяв?

— А більше нема кому. Це вони вирішили випробування провести й вибрали наші кандидатури з усього людства!

Щодо вибору мені було не все зрозуміло. Ну, Олександр Петрович, скажімо, майбутнє світило педагогічних наук, але яку цінність представляли ми з Борисом? І потім, яке випробування й кого, власне, випробовують? І де? Що це за вінегрет: ідеш ліворуч — один час, ідеш праворуч — інший, і скрізь якась нісенітниця? До того ж, усе якесь… без подробиць. Кольори без півтонів: якщо трава зелена, так до єдиної травинки, якщо коники цвіркочуть, то як заведені, якщо дами — красуні, то всі як одна…

— Слухайте! — Борька раптом підскочив. — Чого це ми лише праворуч та ліворуч ходимо? Треба спробувати нагору чи вниз!

Івушкін розплющив очі:

— Ти пропонуєш рити окопи або будувати дирижаблі? А потім твої черевики збирай, де попало?

Похмура перспектива Бориса не злякала:

— Ми зв’яжемося мотузкою, щоб не загубитися! Однаково треба щось робити.

— Надумаєш і справді літати — висічу, — пообіцяв Івушкін, але прив’язати свій ремінь здвоєним шнурком до нашої мотузки дозволив.

Рюкзак Борька для дотримання чистоти експерименту віддав мені, а сам, трохи поміркувавши, став підстрибувати на місці.

— На кенгуру схожий, — визначив Івушкін. — Якщо до неба не дострибнеш, то вже землю точно проб’єш…

Рвонуло сильно. Чітко пролунав тріск, в обличчя пахнуло гаром, і перед нами звалилася, розкидаючи іскри, дерев’яна балка.

Будинок горів. Біля стіни корчився в полум’ї диван, жаром палахкотіли штори, скалився осколками екрана телевізор.

Івушкін згріб нас за плечі й притягнув до себе.

— Тримайтеся за мене! — гаркнув він на все горло. — Проскочимо!

Але горіло і спереду і позаду, у горлі дряпало від диму, сльозилися очі. Тріск повторився.

— Падає! — здається, це був мій крик.

Івушкін жбурнув нас до вікна, у якому не було жодного цілого скла. Високо!

— Стрибати! — він вискочив на підвіконня.

Останнє, що ми почули, залишаючи палаючий світ, — гуркіт падаючих стін.

Тиша в першу мить оглушила. Шурхіт хвиль, що набігали на пісок, прогримів барабанним боєм. Ми загрузли по коліно в рудуватих піщинах морського пляжу.

— Рюкзак горить! — придушено пискнув Борька.

Івушкін чортихнувся, випустив напівзадушених мене й Бориса, зірвав з моїх плечей рюкзак і став люто топтати. Потім віддихався, ретельно розмазав рукавом сажу по обличчю і сказав зовсім спокійно:

— Свєтка без підпалу не може.

Тут мене стало злегка трусити, я хотіла сісти, але Івушкін не дав:

— Не внось паніку, Свєтко, висічу!

Виявляється, я встигла заплакати. Кожна людина має право іноді поплакати.

— Сашко, це-е що було? — ледь заїкаючись, запитав Борька. — Це зараз чи потім?

Івушкін ще інтенсивніше розмазав бруд, зітхнув і сказав:

— Яка різниця, коли однаково — мерзенно!

Отже, ми по коліно загрузли в піску. Ліворуч синіло море, праворуч, метрах у трьох від нас, піднімався крутий берег, що поріс травою й чагарником, над самим краєчком обриву паслася коза. Симпатична біла коза щипала травичку й повністю ігнорувала прибуття мандрівників у часі й просторі.

— Дике м’ясо пасеться, — натякнув Борька.

— Томагавк залишився у скіфів, — нагадав Івушкін.

— А… — що там іще планував Борька, залишилося невідомим: над обривом з’явився хтось металево блискучий, установив лавочку й сів доїти козу.

— Лицар, — припустила я.

— Робот, — припустив Борька.

— Баба Маруся в скафандрі, — припустив Олександр Петрович.

Наші сумніви розвіяв сам металевий: він закінчив доїти, забрав лавочку й повернувся в нашу сторону.

— Агов, люди, молока хочете? — прогримів над затокою потужний голос.

Івушкін склав долоні рупором.

— Це яке село? — запитав він замість відповіді.

— Нержавійка дубль зет.

— А століття яке?

Металевий подумав, погладив козу по рогах:

— Майбутнє.

— А ви хто?

— Універсальний робот з перевагою сільськогосподарських програм.

— А поруч хто?

— Коза Зіронька.

Діалог було перервано наростаючим свистом. Коза мекнула, мимохідь буцнула універсального й, стрибаючи, як зовсім дика тварина, гайнула в зарості. Робот подивився на небо, взяв лавочку й цебро з молоком і повернувся йти.

— Що трапилося? — поцікавився Борис.

— Колеги з Чумацького шляху на консультацію прибули.

— А кіз їм теж ми поставляємо?

Однак запитання залишилось без відповіді: робот уже пішов.

— Дарма від молока відмовилися, — запізніло пошкодував Борька.

— Соромся, досліднику, інформація дорожча! — прикрикнув Івушкін. Борис подивився на залишки рюкзака й важко зітхнув. Олександр Петрович простежив за його поглядом і звелів всі вцілілі предмети розкласти по кишенях, а рюкзак зарити в піску, зробивши вигляд, що це викопна річ.

Потім Борька рвався перевірити якість моря майбутнього, а заодно свою теорію про підйоми й занурення, але Івушкін заборонив забруднювати світлу воду майбутнього пилом століть і не пустив його купатися. Спокійно ми пройшли метрів п’ять, поки Борька не побачив на піску краба й не захотів його піймати. На цьому спокій закінчився.

У наступну секунду небо розійшлося і відтіля вдарила блискавка. Втім, це була не блискавка. Ми виявилися посередині вулиці, будинки навколо горіли й рушилися. А в небі малесенькі сріблясті трикутники лупили один в одного вогняними стрілами.

За два кроки від нас над купою покручених автомобілів височів металевий гігант. З рук гіганта в небо теж неслися вогняні траси.

— Космічна війна! — захоплено завив Борька.

Гігант обернувся. Одна з піднятих рук почала опускатися…

Івушкін сильним поштовхом буквально вибив нас ліворуч, і ми вивалилися під ноги чорним, одягненим у бронежилети автоматникам. Нас одразу схопили й підвели до людини з пов’язкою на одному оці. Обличчя цієї людини мені здалося дивно знайомим, але я нікому не встигла про це сказати.

Гидливо оглянувши нашу побляклу трійцю, одноокий наказав:

— Розстріляти!

— Нас?! — здивувався Борька. — Та ви що?!

— Це ж діти! — зірваним голосом викрикнув Івушкін.

Одноокий здивовано звів брови й витяг з кобури пістолет. Все в мене всередині закрижаніло, Івушкін ще щось говорив, а я невідривно дивилася на випещені руки одноокого. Він діставав пістолет дуже повільно, як у кіно. І в цей момент я згадала: це ж типовий негідник! Щось має нас урятувати! Герої завжди рятуються в останній момент!

— Борька, плі!

На щастя, Борька мене зрозумів. Ми з ним не один раз відпрацьовували цей трюк із влученням по сірниковій коробці. Плюнули ми одночасно, та чи потрапили — не знаю: нас викинуло із цього місця.

І тут навколо почалася метушня. Ми не рухалися, зате навколо нас усе скакало, метушилося, бігало й кричало. Якісь люди з мужніми обличчями наступали, з боягузливими — відступали, звідусіль гриміли духові оркестри й гармати. Поблискуючи шаблями, промчала кіннота в будьонівках, від неї драпала кіннота в кашкетах: пригинаючись до землі, пробігла людина в короні, потім втратила корону, потім загубилася сама. Потому на хвилину запала тиша. Потім знову гримнув духовий оркестр, і з-під землі, як гриби після дощу, полізли будинки, автомобілі й усміхнені люди. Усі посміхалися, дехто навіть реготав, окремі неусміхнені випаровувалися. Іноді в юрбі з’являлися люди з білими плямами замість облич. Потім побігли якісь люди у ватниках, загавкали собаки. Мені стало трохи не по собі, я потупила очі й, напевно, пропустила якийсь перехід, бо люди навколо були вже в іншому одязі, не такі худі, але, як і раніше, веселі. Будинки з-під землі полізли з потроєною швидкістю й неабияк витягнулися у висоту. То тут, то там знову миготіли безликі й розважалися дитячою грою: один безликий щось зробить, люди на нього пальцем насваряться, дехто навіть головою похитає, і знову всі біжать. Один безликий на землю цебро з мазутом вивернув, трава навколо почорніла, люди головами похитали, пальцями посварилися й місток побудували, щоб через чорну траву перебиратися. Інший безликий будинок з асфальту витягнув, будинок на цеглинки розвалився. Люди головами похитали, пальцями посварилися й стали на цеглинках альпіністів тренувати. І знову всі посміхаються. І знову музика грає, тільки вже не духова, а просто оркестри й переважно туш. А безликі й тут собі роботу знайшли: у тарілки й барабани гупати. Люди пальцями посварилися, головами похитали й знову забігали, деякі навіть танцюють під туш. Весело. А потім раптом грім гримнув з ясного неба. Будинки захиталися, і на безликих ніби обличчя проступати почали, тільки не на всіх, а на деяких, і не чіткі, а немов туманом затягнуті, і люди навколо усе менше посміхатися стали, але бігають, бігають…

А потім вже грім почав гриміти безупинно, і взагалі метушня почалася. Хтось когось лупить, хтось кудись біжить. То по землі вітер гроші розносить, а то постріли гримлять. А люди взагалі тінями стали…

Голова запаморочилася, напевно, не тільки в мене. Коли я очі розплющила, Борька кривився так, ніби з’їв лимон без цукру, та й Олександр Петрович вигляд мав далеко не сяючий. Але ж все вже закінчилось: не було навколо нікого й нічого.

Утім, ні, одна людина таки була — сивенький дідок з бородою, із тростиною й у довгому старомодному плащі. Стояв дідок на білій матовій підлозі, й стіни навколо були білими, як у лікарні.

— Ну, молоді люди, — сказав дідок. — Які ваші перші враження?

— Ви, дідусю, не сумнівайтеся, — солідно відповів Борька. — Нерви в нас міцні. Летіти ми готові.

— Куди?! — здивувався дідок.

— Куди треба! Хоч у космос, хоч куди на завдання. Ми — цілком…

Тоді дідок стукнув себе кулаком по лобі й заайкав.

— Боляче? — співчутливо запитав Борька.

Тут я відчула, як заколихалася мотузка на поясі. Івушкін знову свій ремінь відв’язував!

— Чуєш, діду! — сказав він якимось неприродно дзвінким голосом. — Ти або поклади цьому край, або я тобі зараз бороду злегка вкорочу! Поверни дітей назад!

(Це хто тут «діти»?)

— Та він, напевно, з мафії? — припустив раптом Борька.

Дідок перестав айкати й уважно подивився на Бориса:

— Я не з мафії, хлопчику, я з майбутнього.

— З майбутньої мафії?

— Я вчений! З майбутнього! Вивчаю моделі ваших уявлень про історію! Тільки в мене щось розладналося, і я замість лота, ну копій ваших, випадково живих людей у модель запустив!

— Мені плювати, як це вийшло! — остаточно втратив ввічливість Івушкін. — Розкручуй свою машину назад!

— Зараз! — заметушився дідок. — Одну хвилину.

— Сашко, — занепокоївся Борька, — ми ж так нічого довідатися не встигнемо!

А дід метушиться, і під його руками в повітрі раптом починають якісь деталі висвічуватися: то колесо мигне, то коробка зелена.

— Зараз, — повторює він.

— Дідусю! — гукнув Борис. — Скажіть, де це ми подорожували — у часі, так? В історії, так?

Дідок зупинився й руками сплеснув:

— Невже ти так нічого й не зрозумів, хлопчику? Це не історія, це те, що ви про неї думаєте! Ваші уявлення про історію.

— Дурниці, — образився Борька. — Я знаю, що таких скіфів не буває і взагалі…

— А які вони бувають, знаєш?

— Ну, такі, — Борис невиразно покрутив рукою. — На конях! Та кому яке діло взагалі до цього? Що це міняє?!

— Ну, гаразд, діти, а у вас, юначе, звідки такий хаос у голові?

— Відтіля! — сказав Івушкін. — А що це у вас у майбутньому всі такі недбалі щодо експериментів? Заводь свою машину, діду!

— Будь ласка…

Дідок знизав плечима, щось клацнуло, і ми знову опинилися перед тими ж руїнами. Неподалік, біля кістяка пам’ятника, лежали книги, зошит, наш рюкзак і чорні окуляри Олександра Петровича. Моє дивовижне платтячко зникло, змінившись на стареньку кофтинку й спортивні штани. Пропало без сліду й наше таємниче підземелля. Залишилося сонце, що схилялося до заходу, і голодні комарі.

Ми повернулися додому вчасно. Борина мама залишилася задоволена й попросила Івушкіна частіше проводити такі заходи. Івушкін кивнув тужно, але обіцяти нічого не став.

Увечері дзвонив приятель Івушкіна з’ясовувати, чого це він не з’явився на домовлену зустріч, але я сказала, що Олександра Петровича змусили вдома фарбувати підлогу. Дядькові Петрові я пояснила, що Івушкін пішов за хлібом і тому до телефону не підійде. Маринці я взагалі нічого не сказала, бо вона дихала в трубку й мовчала.

Увесь цей час Івушкін лежав на дивані, заклавши руки за голову і втупившись у стелю.

Наступного дня він акуратно склав книги на полицю, засунув у кейс магнітофон і вже зовсім зібрався було йти, але тут виявив на порозі мене з Борисом.

— Я приніс гарну мотузку, — пояснив Борька, — можна буде обійтися без шнурків. Зв’язка буде ліпша, ніж в альпіністів.

Івушкін важко зітхнув, засунув мотузку в кейс і кивком звелів нам рушати позаду.

Ми перейшли через двір, піднялися на другий поверх будинку навпроти. Під’їзд третій, квартира номер п’ять. Там живе самотній старий, який дуже рідко виходить.

Бориса Олександр Петрович відразу відправив до магазину за продуктами, мене — у ванну прати білизну, а сам установив магнітофон і став розмовляти зі старим про життя-буття. Старий дуже зрадів несподіваному співрозмовникові, і так вони просиділи до самого вечора.

Борина мотузка придалася, ми розвісили на ній випрану білизну.

А потім, коли ми поверталися додому, Івушкін сказав, що кожна людина — це шматочок історії і дуже добре, якщо вдається знайти в ній своє місце.

Черв’як на прізвисько Тайфун

Тайфун

Клянусь, я цього не хотів! Так, патрульним кораблям запропоновано уникати цього району Всесвіту, але мій борт було продірявлено двічі, а нишпорки Абукраба сиділи в мене на хвості! Сподіваюся, вам не треба пояснювати, що зробить Абукраб з патрульним, який потрапив у його лабети?

Так, я міг сповістити Базу в той момент, коли кораблі Абукраба тільки з’явилися в межах видимості, але я вирішив вистежити їхнє лігвище. Не піднімаючи зайвого шуму в ефірі, я пристроївся у хвіст каравану й добрався аж до планети Роїна, де зафіксував місце посадки. Але тут мене помітили з планети й підняли перехоплювачі! І тоді знову можна було викликати Базу, хоча жоден патрульний корабель однаково не встиг би до мене на допомогу!

Я спробував утекти через підпростір, та молодчики Абукраба метнулись, і при виході з нуля мій корабель потрапив в «мишоловку». Втрачати було нічого — я змусив свою колимагу згадати героїчну молодість і пішов на таран. З оточення я вирвався, але один з братків Абукраба встиг уліпити мені у двигун два заряди, і тільки зношеність патрульного корабля врятувала від вибуху. Якби не скупість начальства й систематичний витік енергії з ходового відсіку, ми з кораблем розлетілися б на атоми. А так — вдалося доповзти до якоїсь системи й почати гальмування.

Хоч я і не сподівався таким чином відірватися від погоні, але думав, що на планеті зв’яжуся з кимось із представників Дружнього світу і передам інформацію про Роїну. Ви запитуєте, чому я все-таки не викликав Базу? Про це згодом.

Отже, я сів, точніше, майже звалився на третю планету від світила, і відразу ж надіслав прохання про допомогу. Будь-який представник Дружнього світу, який прийняв цей сигнал, посприяв би моєму порятунку, але я не міг просто сидіти й чекати, хто примчить першим — союзник чи нишпорки Абукраба, тому вирішив замаскуватися.

Я навісив над кораблем поле імітації, перемістився подалі й став вибирати форму маскування. Хотілося чогось нескладного, але такого, щоб отримати максимальну свободу дій на незнайомій планеті. Загалом, після аналізу навколишньої дійсності, я вибрав довгасту істоту, вкриту кільцями насічок. Істота пересувалася й по поверхні ґрунту, і під нею, зустрічалася досить часто, тож моя поява не приверне особливої уваги.

Я зібрався з думками, пригадав заняття з мімікрії, зробив адаптацію за системою Першого косморозвідника і набув нової форми. Не скажу, щоб зовнішність цієї істоти була дуже зручною для мого змученого тіла, але я пропісочив собі мізки й примирився з необхідністю.

Невелике скупчення схожих істот я спостерігав у районі найближчої калюжі й вирішив до них приєднатися, але швидкість пересування в новій формі виявилася замалою. Тоді, застосувавши систему атмосферного переміщення, я миттю опинився біля краю калюжі серед побратимів за виглядом.

Я не знав, у якому вигляді прибуде представник Дружнього світу, тому за появою нових істот стежив дуже уважно. А цю істоту не помітити було важко завдяки досить голосним звуковим сигналам, які вона видавала. Я швиденько увімкнув перекладач і спробував розшифрувати значення сполучення звуків: «Васько, козел смугастий, киць, киць, киць!»

Світлана Дудар

Зачекай, Тайфуне, дозволь, краще я розповім, тоді вони відразу зрозуміють, що ти не винен!

Я справді прийшла на пустир шукати свого кота Васька. Кіт — це таке сіре, смугасте, із хвостом і кричить: «Няв!» Ні, не так, треба ширше розкривати рота і кричати гучніше. Васько кричить дуже голосно, особливо коли голодний.

Пустир знаходиться за нашим будинком: там знесли старий барак і начебто щось збираються будувати. Васько часто бігає на пустир битися з чужими котами, але цього разу його не було надто довго, і я пішла шукати.

Зранку мрячив дрібний дощ, і тому дощові черв’яки вилізли на поверхню землі. (На пустирі водяться великі дощові черв’яки. Хлопчиськи на чолі з Борькою, коли збираються на риболовлю, бігають туди їх копати.) Я йшла й кликала Васька, аж раптом біля однієї калюжі побачила змію! Тобто мені здалося, що це змія, вона була довжиною майже з мою руку… Це потім Тайфун пояснив, що я нічого не розумію в мімікрії і що такі великі дощові черв’яки теж зустрічаються у Всесвіті, але тоді я цього ще не знала. Я закричала й хотіла втекти, але передумала. Змія була напрочуд гарна: рожева, вся в кільцевих насічках, а оченята чорні й блискучі. Раніше я хотіла стати зоологом (поки Борька не перевербував мене в льотчики-випробувачі) і дуже уважно читала книжки й журнали про тварин. Такої змії я не зустрічала в жодному журналі, і мені схотілося зробити наукове відкриття.

Тайфун

Зачекай, Свєтко, я відповідатиму сам за себе! Поки я розшифровував таємничу фразу, припускаючи, що вона може бути паролем, істота пронизливо заверещала і на півтора метри відскочила від моєї базової калюжі. За реєстром загальногалактичних реакцій така поведінка підпадала під два параграфи. За першим, це характерна ознака переляку, а за другим — ритуал радісної зустрічі мешканців планети Дац із братами по розуму. Може, я зустрів брата з планети Дац? Про всяк випадок я повторив звук аборигена.

Світлана Дудар

Я нічого не чула про змій-пересмішників! Такий випадок не варто було втрачати! Я спробувала зайти з боку зміїного хвоста, але чорні оченята не спускали з мене настороженого погляду, і я запитала якомога лагідніше:

— Змійко, ти не будеш мене кусати?

Очі змії раптом замигали синім кольором. Це було красиво!

Мені ще сильніше захотілося забрати цю незвичайну змію з пустиря. Їй не місце серед битої цегли й іржавих труб! Така змія має жити десь на березі чистої річечки в заростях, де голосно квакають жаби й літають кусючі бабки.

Мені не вірилося, що така цікава змія отруйна, але про всяк випадок я взяла тоненьку паличку і погладила її по спині: буде кусатися чи ні…

Тайфун

Я опинився у складному становищі: Дружній світ широкий, важко запам’ятати звичаї всіх його мешканців, у всякому разі, поведінка істоти не скидалася на ворожу. Я активізував свого перекладача, намагаючись розпізнати смисл фрази: «Змійка гарна, змійка симпатична», але тут з’явилися абукрабики!

Я відразу їх впізнав, хоча вони теж змінили вигляд. Уся братія Абукраба носить розпізнавальні жетони із зображенням свого лідера. В мене на ці жетони нюх, хоч як маскуй, я бачу їх за парсек.

Я поспіхом застосував систему атмосферного пересування, однак мене відразу збили енерною сіткою й спробували запроторити в обмежений простір. Але патрульних голими руками не візьмеш, я викрутився і стукнув їх розрядом…

Світлана Дудар

Я не зрозуміла, звідки взялися ці дядьки. Один височезний такий з сизим носом, а піджак забруднено фарбою, другий нижчий, у спортивному костюмі й у тапочках на босу ногу. Пам’ятаю, я ще подумала, що вони тут десь у карти грали. Мені мама завжди каже, щоб я не ходила на пустир, бо там часто картярі збираються, та я дотепер ніяких картярів там не бачила.

Дядьки, коли змію помітили, аж затрусилися, руки розчепірили й очі витріщили. Знаю я таких, їм щеня ногою копнути — раз плюнути, та й людині потиличник заліпити — нічого не варто. Борька разочок попав м’ячем одному такому в машину, то я думала, він його вб’є. Спасибі, дядько Гриша заступився.

Мені стало страшнувато, але вони на мене навіть не глянули, все на змію витріщалися. А змія раптом дзиґою закрутилася й у повітря здійнялася! Та високий ударив її чимось, а другий вже мішок розкриває, а в самого руки трусяться. Змія сюди, потім раптом спалах! Високий відсахнувся, а низенький одразу очі рукою закриває. Отут я вирішила моментом скористатися: юрк між ними, змію в руки цап і тікати!

Тайфун

Як я її розрядом не вдарив, просто диво. А може, й не зовсім диво, адже вона, коли мене на руки схопила, «мама!» закричала. У мене перекладач аж завібрував від того лементу, і тут я все відразу зрозумів. Кажете, пізненько? Може. Звідки я тоді міг знати, що в районі Сонячної системи немає представництв Дружнього світу.

Тоді я спробував вивільнитися з її рук, але вона вчепилась у кільцеві насічки ще міцніше й закричала ще голосніше.

Світлана Дудар

Я бігла дуже швидко й чула, як ці дядьки тупотять за спиною. Найголовніше, мені треба було добігти до гаражів: там, я бачила, дядько Гриша возився зі своїм мотоциклом і Степанівна збиралася білизну вішати. Але саме тоді під ноги попала якась цеглина, і я з усього маху брякнулася на землю, відчуваючи, як рвуться на коліні джинси, але змію не випустила. Тупіт стих.

Я розплющила очі й побачила сизий ніс високого.

— Дівчинко, віддай черв’яка, — наказав високий, а «спортсмен» квапливо закивав.

— Не віддам! — заперечила я й накрила змію полою куртки. — Це мій улюблений черв’як, він у нас вдома живе, будь-кого запитайте! Його Тайфуном звуть.

— Віддай черв’яка! — загрозливо порадив низький.

— Не віддам! Дядько Гришо!

Але до гаражів було далеченько. Дядьки переглянулися. Змія заворушилася під полою куртки й спробувала вилізти, я заштовхнула її назад і тут побачила палку в руках високого. Мені стало страшно.

— Віддаси?

Тайфун

Тоді я вирішив здатися, але абукрабик уже замахнувся, і довелося стукнути його розрядом. Він упустив свою зброю й засичав по-своєму, по-абукрабиному: «Ну, начувайся!..» Тоді я здійнявся в повітря й ударив його зверху, але в ту ж мить відчув, як замкнувся обмежений простір!

Світлана Дудар

Поки сизоносий вив від болю й лаявся, низенький накинув мішка на змію й швидко затяг шворку. Я підхопилася й вчепилась у мішок:

— Віддай Тайфуна!

Я репетувала так відчайдушно, що почув навіть дядько Гриша й кинувся до нас, але був ще далеко, бо бігає погано через кульгавість. Сизоносий знову взявся за палку!..

Але в цю мить пролунало несамовите: «Няв!» Низенький здригнувся й відпустив мішок, так що я ледве не впала. Сизоносий аж на виду змінився й завмер із палицею в руках.

«Няв», — знову долинуло із труби. Сизоносий позадкував, а низенький став ще нижчим. Із труби виліз Васько, подивився на мене зеленими очима й розкрив рот, волаючи від голоду. Він добре вигулявся, згадав про свою рибу й вирішив повернутися додому. Я схопила Васька, другою рукою міцніше притиснула до себе мішок і поспішила назустріч дядькові Гриші. Дядьки не рушили з місця.

— Я зараз міліцію викличу! — пообіцяв їм дядько Гриша, проводжаючи мене до дверей під’їзду.

Тайфун

Вона розімкнула обмежений простір і випустила мене на підлогу свого житла, поруч із волохатим і смугастим звіром. Звір наїжачився, надув хвіст і став схожим на знак питання.

— Ваську-дурнику, — сказала вона йому, — це не змія. Виявляється, це черв’як. Ми зватимемо його Тайфуном.

— Няв, — відповів Васько.

Від його голосу на мене повіяло теплом і стало навіть якось спокійніше. Так виє армада патрульних кораблів у бойовому строю.

Потім вона сходила й принесла звірові щось схоже на мій нинішній вигляд, тільки зі щетиною на хвості й на спині. Васько знову нявкнув.

— Ненажера, — сказала вона йому, — ти спочатку цю рибу з’їж.

Поки Васько їв, я відчув, що теж би не проти підкріпити свої сили. Видно, вона була такої ж думки, бо принесла посудину й налила туди білої рідини невідомого хімічного складу.

— Якби ти був вужем, ти б, напевно, пив молоко? Я не знаю, чим годувати черв’яків.

— Няв, — сказав Васько.

— Обійдешся, — відповіла вона йому.

Я добре подумав, проаналізував склад рідини й випив її. Було смачно. Васько, видно, знав це, бо дивився зеленими очами досить жадібно.

— Ну ось, — сказала вона. — Тепер можна знайомитись. Його ім’я ти вже знаєш, а мене звуть Свєтка. А тебе Тайфун?

— Не зовсім, — заперечив я.

Очі Свєтки збільшилися вдвічі. (Об’єктивно я розумів, що цього не може бути, але суб’єктивно спостерігав абсолютно чітко.)

— А як же тебе звуть? — несміливо запитала вона.

— У мене дуже довге ім’я. Якщо тобі подобається, можеш називати мене Тайфуном.

Вона сіла на підлогу й сиділа так хвилин зо п’ять.

— А ти, взагалі-то, хто? — нарешті запитала Свєтка й чомусь підтягнула кота ближче до себе.

— Взагалі-то, я — патрульний сектора 147 дріб Бета.

Свєтка відпустила кота.

— А це де?

— Досить далеко звідси, у космосі.

Вона перейшла на шепіт:

— А в нас ти з яким завданням?

— А у вас я випадково. Ти ж нічого не чула про Дружній світ?

— Ні, — винуватим тоном підтвердила Свєтка.

— Я летів у Дружній світ, а потрапив до вас.

— Це погано?

— Для мене погано, я не встигну передати інформацію про планету Роїна. Того й дивись абукрабики перехоплять.

Вона хвилину помовчала:

— Абукрабики — це ті, на пустирі?

— Так.

— І що ж робити?

Я відповів, що спробую повернутися на свій корабель і злетіти, хоча шанси невеликі, бо двигун пошкоджено. Мені не варто було про це говорити, Свєтка розхвилювалася:

— А наші вчені твій корабель полагодити зможуть?

— Ні.

— Зовсім-зовсім допомогти не зможуть?

— Зовсім.

— А в абукрабиків корабель є?

— Є, — відповів я і замислився.

Світлана Дудар

Дуже добре, що завтра була неділя, бо робити уроки, розмірковуючи про справи космічні, досить складно.

Тато поставився до появи в нас Тайфуна з олімпійським спокоєм, зате мама трохи розхвилювалася. Вона сказала, що тепер мої витівки стають усе нестерпнішими, й попросила тата вжити заходів. Тато відповів, що в моєму віці в нього вдома проживали три вужі, одна черепаха… Мама припинила цей перелік і видала нам наряд на кухню.

Тайфуна я взяла із собою, бо мама наказала запхати його в коробку з-під черевиків, а я не знала, як ставляться патрульні сектора 147 дріб Бета до проживання в коробках.

Ми сиділи з татом на кухні, чистили картоплю й слухали по транзистору репортаж з футбольного матчу, а Тайфун лежав під табуреткою й думав. Коли наші пішли до чужих воріт, тато облишив ніж і додав звуку. Я продовжувала чистити картоплю одна, аж раптом почула, як Тайфун просить хлюпнути на нього водою, і теж поклала ніж. Я забула, що дощовим черв’якам тепло протипоказане, а в нас на кухні навіть жарко. Поки я загортала Тайфуна в мокру ганчірку, наші програли, і тато остаточно засмутився. Він сказав, що від картоплі в нього почалися слухові галюцинації, що їсти картоплю в наш час абсолютний анахронізм і, якщо ввечері справді прийдуть гості, нехай чистять собі картоплю самі. Він вимив ніж і пішов дивитися концерт по телевізору.

— Ти мені допоможеш? — запитав Тайфун, коли тато пішов, і виповз з-під мокрої ганчірки. — Ти давала Васькові рибу?

Увечері я Васька ще не кормила, тому, почувши своє ім’я, він одразу зістрибнув із шафи. Тайфун привітно мигнув у його бік оком і сказав, що вирішив змінити вигляд. Нехай абукрабики шукають черв’яка, а він стане кимось іншим. Мені не хотілося, щоб мама побачила, як черв’як в когось перевтілюється, і я забрала Тайфуна й Васька та віднесла до себе в кімнату.

Тайфун попросив відсунути вбік килим, ще раз хлюпнути водою на рожеву шкірочку і став змінюватися. Побачивши черв’яка, який збільшується в розмірах, Васько злетів на штору й завив страшним голосом. Дурний кіт міг все зіпсувати, тому я присунула до вікна стілець і полізла віддирати Васька від штори, а Тайфун тим часом закінчив перевтілення. Коли я спустилася зі стільця з котом на руках й обернулася, мені теж стало зле: на мене дивилося власне відображення! Тайфун скопіював навіть латку на подарованих бабусею джинсах, тільки напис на футболці в нього чомусь вийшов перевернутий. І тут я почула мамині кроки за дверима.

— Під ліжко, швидко!

Тайфун здивовано округлив очі, але я ткнула йому пальцем на двері, і він без жодного звуку метнувся під ліжко. Мама відчинила двері:

— Що ти робиш? Чому Васько кричить?

— За вікном пролітав кажан, — повідомила я найчеснішим голосом і взялася віддирати Васьчині пазурі від своєї футболки. Мама похитала головою, але двері зачинила й голосно сказала татові:

— У цьому домі навіть коти стають нервовими!

Під ліжком Тайфун ледь не застряг, тому що мені самій лазити там складно, але я однаково не дозволила йому вибратися. Ще не вистачало, щоб мама побачила мене у двох екземплярах!

— Змінюй вигляд!

Я притягла альбом, де були наклеєні фото майбутніх знаменитостей із нашого класу. Зупинилися на фотографії Лариси Медведєвої. У Лорки найшикарніша зачіска в нашому класі й очі на півобличчя, та й фасон сукні на фото добре проглядався.

Тайфун важко зітхнув і став інакшим…

— Що ви там робите? — несподівано пролунав над моєю головою мамин голос.

Я здригнулася й упустила альбом. Мама здивовано розглядала білі босоніжки, що стирчали з-під ліжка. Тайфун сіпнувся, але Лариса трохи товстіша, ніж я, і вилізти з-під ліжка йому не вдалося.

— Лариса прийшла до мене задачу розв’язувати, — доповіла я.

— Під ліжком?

— Це новий спосіб активізації мислення.

— Свєто, зараз ти проведеш Ларису й зайдеш до нас, — промовила мама крижаним тоном і вийшла.

Ліжко довелося піднімати, а Васька ловити в кухні. Мішок для черв’яків виявився в коморі, риба знайшлася в холодильнику, а куртку поверх «Ларисиного» літнього плаття накинули татову.

Виходили тихо, щоб не стукнути дверима, я тримала в руках мішок, а Тайфун ніс Васька й у кишені татової куртки рибу.

На вулиці майже стемніло, запалили ліхтарі. Біля під’їзду я побачила Бориска з компанією хлопчисьок, які люто сперечалися про щось й у наш бік навіть не подивилися. Бабця із чотирнадцятої квартири навпаки провела нас несхвальним поглядом і пробурмотіла щось про «Лорчину» зачіску.

— Чому вона незадоволена? — запитав Тайфун.

— Це я незадоволена, — відповіла я, — бо темно. І Васько, тому що йому не дають риби…

— Дівчинко, віддай черв’яка, — пролунало майже поруч.

Васько повернув голову й уп’явся своїми зеленими «фарами» в боязкі фігури осторонь, Тайфун почухав кота за вухом і прискорив крок.

— Віддай черв’яка, — тихо молили голоси.

Мені стало огидно:

— Спочатку з палицею нападаєте, а тепер просите!

— Віддай, навіщо тобі черв’як?

— А вам? Я його дресируватиму!

— Він погано піддається дресируванню, — сказав вищий на зріст. — А нам потрібен для дослідницьких цілей. Ми — доктори наук. Посадимо черв’яка в теплу клітку, годувати добре будемо, фотографувати для дисертації.

Я оглянула дядьків із сумнівом:

— Хіба вам довірять лабораторію?

— Довірили! — гаркнули обидва в один голос, але, побачивши розширені Васьчині зіниці, притихли.

— А де ваша лабораторія?

Тайфун нервово погладив Васька по голові так, що той мимоволі фиркнув. Мені не хотілося звертати на пустир, але ми туди й не пішли, а зупинилися біля шосе, уздовж якого росли пірамідальні тополі. Проїжджаючі автомобілі на мить вихоплювали з напівтемряви товсті стовбури дерев і мчали далі.

Що там зробив високий, я не зрозуміла, але пролунало клацання і відкрилося досить велике приміщення…

Тайфун

Найбільше я побоювався, що вони запідозрять підступ і не знімуть захисного поля зі свого корабля (тоді виявити його було б неможливо). Але абукрабики відкрили люк, і ми ввійшли.

Шлюзовий відсік корабля абукрабиків був значно більшим, ніж у мого, але особливо роздивлятися було ніколи: я зосередив увагу на механізмі, що замикає люк, і дістав з кишені рибу… Васько учуяв її миттєво й вимогливо заверещав. Абукрабики остовпіли. Тоді я всунув рибу в пащу котові, кинув його на руки Свєтці й трахнув абукрабиків розрядом. Вони покірно вивалилися назовні.

— Свєтко, стрибай!

Вона сіпнулася слідом, але тут я раптом побачив, що в неї в руках немає кота:

— Стій! Де Васько?

— Утік разом з рибою, — пролепетала вона розгублено.

Я захлопнув люк перед носом абукрабиків і включив зовнішній зв’язок. Зовні доносилося шипіння нападників:

— Виходь, тобі однаково кінець.

— Мені треба додому, — боязко нагадала Свєтка.

— Куди втік кіт — усередину чи назовні?

— Назовні. Він схопив рибу й вистрибнув раніше за цих…

Шипіння стало ще противнішим:

— Виходь, а то ми знищимо тебе разом з кораблем!

Не вистачало ще, щоб вони відкрили вогонь із гармат другого корабля, він напевне стоїть десь поблизу. Треба злітати.

— Ти не можеш вийти, — пояснив я. — Васько був нашим захистом, — (вона розгублено закліпала). — Зараз ми трішки злетимо, зіб’ємо абукрабиків зі сліду, а потім одразу сядемо, і я тебе висаджу.

«Трішки злетимо». Гм…

— За мною!

Відсік пілота я знайшов дуже швидко й одразу дав команду «старт». Свєтка злякано ойкнула, коли сила тяжіння, що різко збільшилась, припечатала їй до підлоги; довелося терміново видати їй адаптаційний скафандр, що виявився у відсіку. Таки гарні скафандри в абукрабиків: на всі випадки життя.

Поки я вивчав пульт управління, другий корабель абукрабиків спробував підійти на відстань пострілу, але я не люблю, коли мене збивають двічі протягом одного сезону! Якщо гармати мого патрульного корабля підходили тільки для полювання на шмяклів, це не означає, що я зовсім не вмію стріляти. Гарматні залпи змусили абукрабиків дещо відстати.

Я хотів вийти на рівень нуль-переходу (там загубитися легше), але абукрабики знову розкусили мою тактику і спробували загнати в топку місцевого світила. Така перспектива теж мало приваблювала, хоча абукрабики дуже наполягали. У розпал маневру я раптом зрозумів, що не справляюся з керуванням: просто не вистачає рук. Повертатися у власну оболонку завжди простіше, ніж з неї виходити, і я став самим собою.

Позаду знову ойкнула Свєтка, та я не міг відволікатися. Зрештою, не можна жити застарілими уявленнями про зовнішній вигляд розумних істот. Я анітрохи не страшніший за абукрабика, а рожеві щупальця виглядають набагато гарніше за чорні клешні.

Світлана Дудар

Коли Тайфун став величезним рожевим восьминогом, я зовсім не злякалася, тільки подумала: черв’яком він був симпатичнішим. До того ж, свист восьминога важко зрозуміти без перекладача.

Тайфун

Вони все-таки підставили мені свій борт! Я всадив у їхню металеву оболонку все, що ще залишалося в боєзапасі моїх гармат, і подивився на Свєтку третім, п’ятим і сьомим очима. Вона злякано витріщила два своїх і квапливо сказала:

— Рожевий колір тобі дуже личить.

— Повертаємося, — попередив я. — Сідати будемо на пустир чи на шосе?

— Краще на шосе, — сказала вона й додала: — На пустирі вже зовсім темно.

Шосе так шосе. Я замовк, бо в рідній подобі говорити по-людськи важкувато, а мого свисту вона не розуміла.

Однак повернути назад виявилося не так просто. Корабель завзято пручався моїм спробам лягти на зворотній курс, і я цілком поринув у вивчення позначень над пультом керування.

Свєтці набридло сидіти на підлозі, вона смикнула мене за щупальце й сказала:

— Можна я трішки тут роздивлюся?

— Можна, — свиснув я й повторив по-людськи: — Так.

П’ятим оком я бачив, як вона обтрусила штани, застібнула блискавку на куртці й пішла досліджувати відсіки. Скафандр був майже не помітний на ній, хоча саме він зараз створював навколо Свєтки середовище нормального перебування, такий собі блакитнуватий ореол. Цікаво, де абукрабики роздобули такі скафандри? Напевно, поцупили в Дружньому світі. У нас поки таких немає, ми ще по-дідівському користуємося системою Першого косморозвідника, тобто сподіваємося на природну адаптацію.

Свєтка повернулася дуже нескоро й притягла цілу купу картинок. Я не настільки знаю мову абукрабиків, щоб розбирати їхній живопис, тому довелося застосувати перекладач. Перекладач видав настільки невтішні новини, що я навіть посірів.

— Що сталося? — занепокоєно запитала Свєтка.

— Кепські справи, — свиснув я й переклав: — Здається, ми не зможемо зараз повернутися.

— А коли? — захвилювалася Свєтка. — Завтра?

— Ні. Включилося автоматичне керування. Ми летимо на Роїну.

— І нічого не можна зробити?

— Ні.

Світлана Дудар

У цей момент Тайфун раптом нагадав мені тата, коли той довідався про програш наших, тільки Тайфун не додав про гостей та картоплю.

— Ти не бійся, — сказав він, — абукрабики повинні відправити тебе додому. За нашими законами, немає страшнішого злочину, ніж увести в наш світ істоту з Незнайомого світу, адже ніхто не може передбачити наслідки.

Тайфун склав докупи щупальця і посірів ще сильніше:

— Вибач, я не виконав обіцянки.

Бідний Тайфун, його найбільше непокоїло, що я спізнюся на розмову з мамою.

— Тайфунчику, а навіщо ти вистежував абукрабиків?

Восьминіг заплющив половину своїх очей і відповів ледве чутно:

— Я простежив шлях каравану Абукраба і визначив місце, де знаходяться їхні склади з ультуною.

— А що таке ультуна?

Тайфун

Як я міг пояснити, що таке ультуна, якщо не знав сам? У нашому світі її немає, та й у Дружньому не так вже й багато. Проникаючи в Дружній світ, абукрабики вивозять ультуну караванами, а в союзників потім усілякі катаклізми в природі трапляються. Зате абукрабики штампують із ультуни запчастини для своїх кораблів і надзвичайно задоволені ними. Словом, банальне злодійство.

— Тайфунчику, а хто такі абукрабики?

Я не мав ані найменшого бажання описувати чорні клішні й очі на стеблинках, тому і відповів коротко та ясно:

— Абукрабики — це зграя Абукраба.

Свєтка широко розплющила очі й запитала найбезневиннішим тоном:

— Тайфунчику, а хіба патрульні дріб Бети бояться шахраїв?

Я злегка образився і про всяк випадок сказав:

— Підеш картоплю чистити!

Ця погроза вгамувала її ненадовго. Свєтка залізла з ногами на пульт керування, показала язик електронному мозку й подивилася на мене звисока:

— Тайфунчику, — запитала вона, хилитаючи ногою в небезпечній близькості від екранів кругового огляду, — а чому ти не відпустиш бороду?

Я уявив себе з бородою в строю перед вильотом на вахту й промовчав.

— З бородою, — продовжувала Свєтка, — ти будеш дуже схожий на мого тата.

Двома щупальцями я зняв її з пульта керування і поставив на підлогу.

— Ні, правда! — закричала вона знизу. — У тебе так гарно виходить зі зміною зовнішності, спробуй ще, га?

— Не всі абукрабики такі дурні, як ті двоє.

— Ти просто працюєш непрофесійно, — повідомила Свєтка, — земні розвідники й то краще маскуються!

У нашому світі в такому випадку дітям забороняють змінювати колір, а як карають дітей у людському суспільстві за подібний тон розмови зі старшими, я не знав.

— Хто бачив такого великого черв’яка, яким ти став, та ще й з такими очима? Ти б йому ще лапи прилаштував!

Я хотів закрити її в шлюзовому відсіку, але потім згадав, що абукрабики могли залишити там контейнер із грушмином. Грушмин — досить небезпечна штука для істот, що не володіють системою миттєвої адаптації, а випробовувати на міцність Свєтчин скафандр не хотілося.

— А в Лорки у твоєму виконанні волосся чомусь зеленим кольором переливалося! А в мене ніс кирпатим вийшов! Хіба в мене кирпатий ніс?!

Я вирішив одразу попередити абукрабиків, що, затримуючи в себе Свєтку, вони піддають свою планету серйозній небезпеці.

— Краще спробуй, а то я всім розповім, що патрульні дріб Бети не вміють працювати!

Тоді я став десятилапом із планети Зеакс, який лементував від голоду. Напевно, від злості, десятилап вийшов у мене дуже переконливим, бо Свєтка теж змінила колір і помітно зблідла. Коли я повернувся до своїх щупалець, вона попросила тихо:

— Тайфунчику, ти так не жартуй більше. Спробуй, га?..

Я зрозумів, що відвертітися не вдасться, і перевтілився в її бородатого тата, але Свєтці знову не сподобалося:

— У тебе борода наклеєна криво.

Бороду довелося пересувати.

Світлана Дудар

Тайфун одягнув і скафандр, щоб теж ходити в блакитному ореолі, і вислухав, хоча і з кривою усмішкою, мій варіант легенди:

— Поверталися ввечері додому, побачили відчинений люк, зацікавилися, увійшли, воно полетіло.

— Побачили скафандри, зацікавилися, надягли? Які ми з тобою допитливі. Добре, Свєтко, досить гратися, візьмеш вахтовий жетон… — на моїй руці з’явилося щось невидиме, але тепле на дотик, і щільно приклеїлося до шкіри. — Тут перекладач, система атмосферного руху й багато чого іншого для недотеп, схожих на тебе. Вираз обличчя зробиш якомога дурніший, краще, якщо голосно сумуватимеш і тужитимеш за домом…

Над нашими головами пролунав тріск, а слідом за ним шипіння:

— Чому сідаєш без пароля?

— Тату, що це сичить? — голосно запитала я. Тайфун кисло подивився на мене й нічого не відповів.

Тайфун

Звичайно, я міг спробувати вправити мізки цьому кораблю, але тоді в нас були всі шанси взагалі нікуди не прилетіти. Я ще ніколи не ламав чужих кораблів, перебуваючи в далекому космосі й, боюся, уже цим не займуся. Цікаво, невже Абукраб настільки не довіряє своїм абукрабикам, що задає програму автоматичного повернення?

Спасибі ще, що Роїна не обстріляла нас на підльоті, хоча ми сідали без подачі пароля. Все-таки Свєтка — істота везуча.

Одразу після посадки на корабель заявилися абукрабики. Свєтка, побачивши їхні здвоєні клешні, сховалася за мою спину й закричала звідти:

— Тату, я боюся!

— Це вивідачі, — прошипів один абукрабик другому. Я ледве не засичав у відповідь, але вчасно згадав, що за легендою не повинен знати місцевої мови, і сказав людською:

— Вітаю братів по розуму!

— Що він варнякає? — запитав один абукрабик другого.

— Не знаю, не брав свого перекладача.

Тут раптом Свєтка вискочила з укриття, схопила абукрабика за клішню й закричала: «Здрастуйте!» Абукрабик клішню відсмикнув і миттєво опинився на стіні.

— По-моєму, їх треба знищити, — прошипів він.

Другий абукрабик позадкував:

— Вони схожі на істот Незнайомого світу. Треба доповісти Абукрабу!

І після цієї зустрічі нас під посиленим конвоєм переправили до Абукраба.

Світлана Дудар

Абукрабики мені не сподобалися. Тайфун зі своїми щупальцями виглядав набагато симпатичніше, ніж ці таргани з клішнями. Мама, напевно, втратила б свідомість при одній думці про можливість існування таких чудовиськ: вона дуже боїться різних комах. Тайфун намагався поводитися по-людськи, хоча борода увесь час норовила сповзти вбік, і він періодично її поправляв. Прибігли ще три абукрабики. Всі в шлюзовому відсіку не помістилися, тому один залишився зовні, а двоє почали допомагати першим виводити нас із корабля. «Виводити» — це тільки так говориться, а насправді вони спробували засунути нас у мішок. Тайфун розлютився, забув про те, що він мій тато і клацнув абукрабиків розрядом. Не розумію, як таких невитриманих… восьминогів приймають у патрульні. Абукрабики відразу заметушилися, кинули свій мішок і влаштували нараду. Поки вони сичали, ми з Тайфуном добровільно вийшли з корабля, неабияк налякавши вартового абукрабика.

Роїна виявилася такою ж непоказною планетою, як і її мешканці: сіре небо з низькими чорними хмарами, брудно-жовта рівнина з рідкими клаптиками якихось зламаних кущів і перекошено-кубічна споруда за два кроки від корабля. Корабель на цьому тлі здавався палацом з кришталю й сліпив очі відблисками на своїх боках.

— Тому що оболонка з ультуни, — пояснив пошепки Тайфун.

З обуреним шипінням з корабля висипали абукрабики. Вони розмахували клішнями й тупотіли, як юрба переляканих страусів. Запхати нас у мішок більше ніхто не намагався, до під’їзду подали карету, вибачте, підігнали якийсь танк і запропонували сісти. Як тільки ми сіли, танк рвонув з місця. Тайфун трішки нервувався, увесь час намагаючись злетіти над сидінням, потім спохвачувався і спускався назад.

Так ми досить швидко під’їхали до височенної вежі, увінчаної переверненою тарілкою, що в цілому сильно скидалася на гриб-поганку. Видно, це була резиденція Абукраба.

Тайфун

До найостаннішого останнього моменту мені не вірилося, що Абукраб змилостивиться на зустріч з нами: занадто багато вже легенд ходить про нього у Всесвіті.

Ліфт підніс нас на самий верх вежі, звідки чудово проглядалися околиці до самого космодрому, абукрабики виштовхнули нас із кабіни, і ліфт помчав. Зсередини вежа виявилася прозорою, що створювало відчуття зависання в атмосфері. Під ногами виднілися складні конструкції, розташовані на нижніх поверхах. Я впізнав енердетаксель, думі-2, а решта через відстань зливалися в суцільну масу, і розпізнати їх не було можливості. Підвівши голову, можна було спостерігати за поведінкою хмарного шару Роїни. Дуже зручно.

Поки я розглядав околиці, Свєтка сіла на підлогу й замружилася.

— У мене голова запаморочилася, — повідомила вона жалібно. — Я висоти боюся.

Чим далі, то гірше! Поки я розмірковував над цією обставиною, тоненько заспівав ліфт, і від самої поверхні до нас рушила чорна цятка.

— Абукраб їде, — сказав я.

Свєтка розплющила одне око, глянула вниз і відразу закрила:

— Я хочу додому, Тайфунчику.

Тоді я теж сів на підлогу й зажмурився. Ліфт замовк. Мабуть, розчинилися двері кабіни, тому що через пару секунд пролунав цокіт пазурів по підлозі.

Світлана Дудар

Коли я влітку гостювала в бабусі в селі, у неї вдома жив їжак. Уночі він виходив полювати на мишей. Їжак тупотів так, що я просиналася і довго потім не могла заснути. У дурній скляній роїнській вежі мені раптом здалося, що їжак знову бігає десь поруч і стукає кігтиками.

Але це виявився не їжак, а величезне чорне чудовисько із чотирма клішнями й шістьма ногами для ходіння. Воно було вдвічі більше за найбільшого з абукрабиків. Чудовисько не поспішаючи рухалося до нас від ліфта.

І тут мені чомусь здалося, що ми сидимо в якомусь гігантському акваріумі й чекаємо, коли чорний краб почне нас їсти. Я розуміла, що це все — дитячі дурниці, що інопланетяни, найімовірніше, людьми не харчуються, та однаково було страшнувато.

Чудовисько зупинилося за два кроки від нас, клацнуло правою верхньою клішнею й прошипіло:

— Відпочиваємо?

— Відпочиваємо, — відповіла я й одразу зметикувала, що зробила дурість. Вахтовий жетон Тайфуна без особливих зусиль перекладав інопланетну мову на людську, але я ж не повинна була цього показувати!

Тайфун теж відкрив очі, зміряв Абукраба поглядом і відвернувся, демонструючи цілковиту байдужність. Чудовисько неголосно свиснуло:

— Не бажаємо спілкуватися?

Тайфун знову промовчав, і тоді Абукраб раптом став перевтілюватися. Чотири клішні різко скрутилися, панцир на очах зменшився в об’ємі й почав світлішати, шість ніг перетворилися у дві, взуті в босоніжки, очі на стеблинках стали звичайними, зате з довгими віями. Коротше, за десять секунд перед нами красувалася Лорка Медведєва власною персоною. Я тихо ойкнула, Лорка презирливо зморщила носик.

— У наших кораблях ведеться безперервний запис подій, що відбуваються усередині й навколо, — сказала вона чистою українською мовою. — Маскарад можна було й не застосовувати.

Тут Тайфун уперше подав голос:

— А я люблю маскарад.

— Це твій корабель вистежив мій караван? — запитала Лариса, ледве чутно постукуючи каблучком по підлозі.

— Мій, — підтвердив Тайфун.

Тайфун

Взагалі ж я від самого початку підозрював щось подібне, але Свєтка причепилася зі своєю бородою… Негаразд вийшло, ніби я злякався. Я вирішив не затягувати справу, швиденько в усьому зізнатися й порадити Абукрабу відправити Свєтку додому, щоб уникнути можливих ускладнень у майбутньому. Але Абукраб, як виявилося, мав свої плани.

— Отже, тобі потрібна ультуна? — запитав він. Я не встиг відповісти, Свєтка мене випередила:

— Так, нам потрібна ультуна! Нам потрібно багато ультуни! Ти нам покажеш ультуну?

Абукраб подарував Свєтці презирливий погляд.

— Багато ультуни є тільки в мене, — процідив він крізь зуби. Свєтка підхопилася на ноги, забувши про своє запаморочення:

— Покажи нам ультуну! Може, в тебе погана ультуна?

— Ультуна не може бути поганою, — поблажливо повідомив Абукраб, — поганим буває її власник. Скажімо, якщо він не знає, що хоче, ультуна не зделявує.

Свєтка хлопнула віями, зробила великі очі, потім знову їх звузила.

— А в тебе вона зделявує?

— Я зделявував собі чудові кораблі, — терпляче пояснив Абукраб, — цю вежу й багато інших речей. Я бачив такі в Дружньому світі й хотів їх мати.

— А Дружній світ теж делявує собі речі? — поцікавилася Свєтка. Абукраб сконструював собі посмішку:

— Ні, ці дурні істоти воліють створювати необхідне за допомогою праці.

— А ти, виходить, делявуєш їхньою ультуною їхні речі? Молодець. А в них без ультуни планети вибухають?

— Вибухають, — знехотя визнав Абукраб, — але це їхня особиста справа.

— Правильно мислиш, — захопилася Свєтка, — так їм і треба! Так ти покажеш ультуну?

Абукраб набув свого звичного вигляду, Свєтка відсахнулася, трішки змінилася на обличчі, але продовжувала наполягати:

— Покажи!

— Скажи, істото, — замість відповіді запитав Абукраб, і три його очиська висунулися на всю довжину своїх стеблинок, — у вас, у Незнайомому світі, є щось, що могло б мені придатися?

— У нас повнісінько різних цінних речей, — повідомила Свєтка. — Наприклад, без кота Васька тобі в найближчому майбутньому ніяк не обійтися!

Після декількох секунд роздумів Абукраб сказав:

— Добре, я покажу вам ультуну. Ти… Тайфунчику, теж дивися. Якщо служитимеш в мене, теж матимеш багато ультуни й літатимеш на прекрасних кораблях. Я зроблю тебе змінним абукрабиком, і ти зможеш набувати свого справжнього вигляду, коли захочеш. У мене повнісінько абукрабиків, але їхня невгамовна жадібність відібрала в них розум. Кожен хоче мати речі кращі, ніж у сусіда, і щотижневих порцій ультуни їм не вистачає. Я втомився від їхньої дурості й постійних підступів, я годен стежити за кожним їхнім кроком, щоб вони не перегризлися й виконували свої обов’язки. До того ж, у них абсолютно відсутня уява, і придумати річ, яку ніхто не бачив, вони не здатні! Мені відомо, як ти намагався вистежити мій караван і втекти від погоні на своєму кораблі. З тебе може вийти непоганий змінний абукрабик. Станеш моїм першим помічником…

Я знову не встиг відповісти, втрутилася Свєтка:

— У тебе, напевно, взагалі немає ультуни! — затараторила вона. — Як Тайфун може погодитися, коли не бачив, заради чого має старатися?!

— Добре, — урочисто сказав Абукрабик, — я поведу вас до ультуни.

Він схрестив чотири свої клішні, повернувся й не поспішаючи рушив до ліфта. Свєтка схопила мене за руку:

— Ходімо, Тайфунчику, нам покажуть ультуну! — і я встав і пішов за Абукрабом.

Світлана Дудар

Тайфун надувся як миша на крупу. Він не висмикнув руку, але підвівся з явним небажанням, а потім раптом різко перевтілився й знову став рожевим восьминогом. Та однаково я щупальце не випустила, хоча натяк був достатньо прозорий: патрульний дріб Бети відтепер не хотів навіть виглядом нагадувати землянина, він навіть адаптаційний скафандр скинув дорогою, не бажаючи відсвічувати блакитним ореолом.

Ми ввійшли в ліфт слідом за Абукрабом, і кабіна помчала нас униз повз скляні поверхи, захаращені чи то технікою, чи то настільки необхідними Абукрабу «речами».

Ми проїхали рівень поверхні планети й поринали усе глибше й глибше. Стіни тут втратили прозорість, і нічого не було видно, крім блимаючих світлих смуг у шахті ліфта. Нарешті ліфт зупинився.

— Треба трохи пройти, — попередив Абукраб.

Іти довелося досить довгим коридором з написами абукрабською мовою, точніше з картинками абукрабською мовою, бо найбільше це нагадувало вернісаж у дитячому садку. Перекладач транслював своє тлумачення просто мені у вухо, але я однаково не розуміла. Яка користь говорити «ольшен», якщо я не знаю, що це таке?!

В одному місці довелося оминати великий барабан (розміром з дяді Гришин гараж), у якому щось ричало. Абукраб клацнув клішнями, і за стінкою «барабана» гаркнули у відповідь.

Зрештою прийшли до великої зали, схожої на ту, нагорі, але з непрозорими стінами й не зовсім порожньої. «Не зовсім» тому, що в кутку зали був кран, майже як водопровідний, тільки більший. Абукраб звелів мені думати про те, чого найбільше хочеться зараз, а сам почав потихеньку відкручувати кран. Я замружилася й гарненько уявила…

Пролунало тихе шипіння, з носика крана з’явився зелений димок і тоненькою цівочкою закрутився в повітрі. Ось уже ціла хмарина зеленого туману попливла до стелі. Я давно розплющила очі, але, крім отрутної зелені, нічого не бачила.

Абукраб закрутив кран й спантеличено вп’явся у хмарину.

— Я не можу зделявувати, мабуть, ультуна під надто великим тиском. Треба перевірити сховище, остання партія…

Договорити він не встиг: хмарина раптом потемнішала, потім посіріла й зникла! Хлоп! І з цим звуком на всі чотири лапи з колишньої «хмарини» на підлогу приземлився Васько. Абукраб від подиву закліпав трьома очима, а я відразу сказала «киць-киць-киць-киць».

— Няу! — задерши хвоста, заверещав Васько. Тієї ж миті Тайфун кинувся на Абукраба. Хотів він клацнути чорне страховисько розрядом чи просто обплести щупальцями, не знаю, але пролунав страшний гуркіт, мене відкинуло вбік, і тільки невідома сила пом’якшила удар і не дала мені впечататися в стінку на кшталт абукрабської картинки! Тайфун відлетів до протилежної стіни й, напевно, добряче вдарився, бо з рожевого раптом став сірим, як Васько. Абукраб похитав верхніми клішнями.

— Я зрозумів, — повідомив він, — ви вирішили здолати мене хитрістю. Не вийде. Я не боюся подібних звуків.

Одним оком Абукраб подивився на мене, другим на кота, що скулився в куточку, третім на Тайфуна.

— Але з твоєю кар’єрою покінчено, — сказав він Тайфуну, — ти будеш носити жетон простого абукрабика довічно й незабаром станеш таким же дурним і жадібним, як вони.

— Ніколи, — просвистів Тайфун. Абукраб примружив двоє очей:

— Стати абукрабиком, навіть простим, велике щастя: не кожен може його удостоїтися! Але я милостивий і дозволю тобі замінити в строю збитого абукрабика. Дякуй фортуні, що ти з’явився до нас не патрульним і зможеш отримати на рівні з усіма свою тижневу порцію ультуни!

— Я патрульний! — заперечив Тайфун і порозовів. Абукраб презирливо махнув клешнею:

— Дурниці. Жоден патрульний не віддасть свій вахтовий жетон істоті з Незнайомого світу! Ти не валявся б зараз під стіною і не міняв би кольори, як зіпсований думі-2, жетон уберіг би тебе від мого впливу.

Тайфун здійнявся над підлогою й зібрав щупальця в пучок, але Абукраб загрозливо розкрив клішні:

— У тебе вистачить агресивності, щоб зайняти місце начальника каравану, мені потрібно багато ультуни!..

— Я патрульний, — відповів Тайфун.

Абукраб підстрибнув, тупнув ногами:

— Якщо ти патрульний, то й отримаєш усе, що належить патрульному!

З прорізів, що несподівано відкрилися в стіні, вискочили абукрабики й заметушилися, розтягуючи мішок. Тайфун подивився на мішок п’ятим і сьомим очима, одним на Абукраба й одним на мене.

— Затримуючи на Роїні істоту з Незнайомого світу, — сказав він Абукрабу, — ти піддаєш себе серйозній небезпеці. Наслідки непередбачувані.

Тайфун

Судячи з того, що цей тип не боявся Васьчиного лементу й володів чудовим ро-захистом, він був прекрасно знайомий з нашим братом. На волі я б із задоволенням поговорив з ним про переваги тактики ближнього бою, однак, на жаль, це було неможливо. Я обмежився усним нагадуванням про незаконність Свєтчиного перебування на Роїні й уявним зверненням до начальства нашої патрульної бази.

Світлана Дудар

Коли абукрабики потягли Тайфуна, я швиденько піймала Васька, засунула його до себе під куртку й застебнула «блискавку». Проходячи крізь ореол, кіт пчихнув (можливо, ультуновий Васько все-таки злегка відрізнявся від земного). Після цього я підійшла до замисленого Абукраба й запитала:

— Абукрабе, нічого, якщо я злегка підірву Роїну?

Абукраб витріщив очі так, що вони ледве не відірвалися від своїх стеблинок, і нічого не відповів.

— У нас, у Незнайомому світі, прийнято час від часу підривати невеликі планети. Ти не заперечуєш? Я хочу побудувати собі з уламків Роїни астероїд, де можна було б проводити літні канікули.

— Я відправлю тебе додому негайно! — відразу пообіцяв Абукраб.

— А Тайфуна?

Тайфун

Усе, що хотів, я вже дізнався, але, на жаль, не міг своїми знаннями поділитися з колегами. Наші досвіди з використання телепатії в космозв’язку поки не увінчалися успіхом, а шкода. Я уявив собі кольори нашого диспетчера, головного диспетчера бази, якби він почув новину… Гаразд, не варто витрачати час на порожні мрії! Сам винен.

Цього разу довго перебувати в обмеженому просторі не довелося: абукрабики витрусили мене з мішка в якийсь люк, що відразу зачинився над моєю головою. Падати на підлогу не хотілося, і я завис у повітрі й трохи оглядівся.

Спочатку було темнувато, але потім очі звикли, і я виявив, що перебуваю усередині великого циліндра, саме над головою десятилапа із планети Зеакс. Десятилап принюхався й розвернув згорнутий кільцем хвіст. Хвости в цих звіряток усипані шипами й легко трощать навіть важкі скафандри. Я здійнявся вище, вперся спиною в люк і вирішив зусібіч обміркувати нашу зустріч.

Однак десятилап попався нервовий, не витримав вигляду моїх щупалець і заревів від голоду (знамените-таки в нього ревіння!). Тоді я теж став десятилапом й упав зверху звірові на спину.

Світлана Дудар

Тут залунало таке ревіння, що Васько сховав морду й тихо загарчав у мене під курткою, ніби побачив собаку. Одного разу я вже чула таке ревіння…

— Хочеш подивитися на свого Тайфуна? — прошипів Абукраб.

Він привів мене до «барабана» у коридорі, навколо якого скупчилися абукрабики. Вони витріщали очі на абсолютно непрозорі стінки «барабана» і збуджено клацали клішнями. Абукраб теж клацнув верхньою клішнею, і «барабан» раптом перетворився в освітлений акваріум. Там, у середині, зчепилися в смертельному поєдинку дві багатоногі істоти, схожі на скорпіонів. Два наїжачені шипами хвости зі страшною силою били в стінки акваріума, так що тремтіла підлога під ногами. Дві пащі рвали ворога, потужні щелепи трощили панцири, відкушували лапи, ламали шипи.

Мені стало зле. Зате Абукраб трьома очима впився в бійку. Невже одне із цих страховиськ Тайфун? Не може бути!

— Тайфун!

І раптом одне із чудовиськ повернуло свою рогату морду до мене!

— Йди, Свєтко, — по-восьминожому свиснув Тайфун і знову вдарив ворога хвостом.

Я позадкувала (на очі навернулися сльози, затуманюючи все навкруги), потім швидко пішла назад до зали.

— Поверніть її, — прошипів Абукраб, не відриваючись від видовища.

Два абукрабики знехотя рушили за мною. Я побігла, вони теж. Вони тупотіли все ближче й ближче, і мені страшенно схотілося закричати: «Мамо!», але я не встигла, бо мене раптом підкинуло в повітря й понесло з такою швидкістю, що абукрабики відразу відстали!

Але тут коридор скінчився, і я влетіла до зали ультуни. Далі шляху не було.

Я розуміла, що десь у стінках мають бути проходи, але не знала, як їх відкрити. Поки лапала по стіні, розшукуючи перемикач, абукрабики вбігли до зали.

— Лови! — наказав один абукрабик іншому.

— Сам лови! — відповів той і втяг очі в панцир. — Це істота з Незнайомого світу, і літає вона, як птерод.

У дверях з’явився третій.

— Довго возитесь! — прошипів він.

Абукрабики розчепірили клішні й спробували мене збити, та це їм не вдалося.

— Без енерної сітки не обійдемося, — сказав перший, — вона вертка.

— Дурниці! — розсердився третій і спробував схопити мене клішнею за ногу, але я її піджала, і він схопився за звисаючий з-під куртки котячий хвіст.

— Няу! — басом заревів Васько.

Абукрабики заціпеніли. Тоді я осміліла й спікірувала на них з-під стелі, наслідуючи котячий крик. Абукрабики кинулися врозсип, ми з Васьком продовжували лементувати дуетом. Нарешті, вороги безладно відступили, залишаючи залу ультуни.

Я погладила сіру Васьчину голову і запитала:

— Далі що? Зараз абукрабики приведуть Абукраба, який не боїться котячого нявчання й має чотири клішні. Що далі?

Ультуновий Васько промовчав так само, як його земний побратим… Ультуновий?

Якщо Абукраб дорожить ультуною, зараз я йому влаштую делявування. Випущу її побільше, нехай потім ловить свій зелений туман!

Як тільки я це вирішила, мої кросівки відразу торкнулися підлоги. Шкода, що Тайфун не подарував мені цей вахтовий жетон ще на Землі, ото можна було б політати…

Кран відкручувався туго, але відкручувався. Незабаром з нього заструменів зелений димок, спочатку тоненькою цівкою, потім товстішою…

«Тиск високий», — згадалися мені слова Абукраба. Добре, коли тиск і справді був надто високий, щоб ультуна зірвала кран, вирвалася назовні й понеслася до поверхні, змітаючи все на своєму шляху! Мені просто зримо уявилося, як тріщать стіни сховища й ультуна вислизає, повертається у свій Дружній світ, де без неї вибухають планети!..

З коридору почувся неквапний тупіт, у зал просунулася туша Абукраба. Він важно схрестив клішні й хотів щось сказати, але раптом троє очей здивовано хитнулися в різні боки, а клішні опустилися. Я обернулася й побачила, як по стіні повільно побігла тріщина, з якої відразу поліз зелений туман. Зелена хмара усе збільшувалася й збільшувалася, а тріщина усе ширшала й ширшала, і тихий свист ультуни поступово перейшов у грізне ревіння. А потім Абукраб зник, а мене кинуло на підлогу. Жалібно нявкнув придавлений Васько й упився пазурами мені в живіт. Нас тягло коридором, бо навіть вахтовий жетон не міг згасити люті ультуни, що сказилася. Нас шбурляло об стіни, але болю не було: удари пом’якшував адаптаційний скафандр. На якомусь повороті я втратила Васька, а потім пролунав страшний гуркіт!

Тиша. Я пролежала, уткнувшись носом у підлогу, напевно, хвилин десять, поки не зрозуміла, що навколо ні звука. Тоді я підвела голову й побачила, що лежу перед купою уламків, які підіймаються майже до самої стелі. І тільки під стелею чітко виднілася щілина. Виділялася, бо світло, що проникало з неї, було не блідо-зеленуватим, як у коридорі, а яскраво-білим.

Я встала й полізла на цю гору уламків, бо дуже хотіла нарешті вибратися з коридору з його абукрабиками й зеленим туманом, що перетворюється на вихор.

За уламками виявилася намертво заклинена кабіна ліфта, над якою зіяла шахта, що тяглася вгору. Саме діра над кабіною пропускала те біле світло. Мабуть, ультуна пробила стінку шахти ліфта й пішла вгору, викинувши в простір інші кабіни.

Задерши голову, я спробувала прикинути відстань до поверхні, але в мене нічого не вийшло, тільки голова запаморочилася. Я ж не альпініст. Поки стояла, заплющивши очі, з-під уламків почулося виразне: «Няв!»

Наступні п’ятнадцять хвилин я длубалася в купі сміття, намагаючись відшукати ультунового кота, який не схотів відправитися в Дружній світ і тепер волав десь унизу. У процесі пошуку купа раптом заворушилася, і над нею здійнялася рогата голова. Голова подивилася на мене великим опуклим оком і відкрила пащу…

Не пам’ятаю, як зіскочила з купи й опинилася на кабіні ліфта. Далі бігти було нікуди, і я з жахом чекала, що зараз у шахту просунеться потворна морда з короткими ріжками над низьким чолом, але нічого не відбувалося. Тоді мені чомусь подумалося, що це Тайфун, він хотів сказати щось, а я злякалася, як дитсадівка…

Я потихеньку вибралася із шахти й встала навшпиньки, намагаючись заглянути наверх. Голова лежала на уламках і тьмяним незрячим оком дивилася в стелю.

Тут я повелася зовсім погано: піднявшись на уламки, обхопила рогату голову руками й заревіла найганебнішим чином. Плакала б, напевно, ще й досі, але зненацька над самим вухом пролунав шепіт перекладача:

— Черв’яки солоної води не люблять.

До чого тут черв’яки? Я підвела голову й огляділася: здається, лівіше від рогатого звіра щось рожевіє. Кинулася туди: щупальце! А перекладач знову шепоче:

— Я тут ледве не задушив твого нового кота.

Лишенько, як я кинулася витягати це щупальце! А перекладач завив над вухом:

— Легше, легше, відірвеш!

Не знаю, скільки довелося розгрібати Тайфуна. Довго. Він справді виявився засипаний майже поруч із Васьком. Кіт, до речі, виліз сам.

Рожевими в Тайфуна залишилися тільки щупальця, а сам він став сірим, як миша, та й щупалець залишилося небагато. Із семи очей уціліли тільки чотири, інші затяглися сірою плівкою, на тулубі — рвані рани, ніби собаки гризли. Загалом, картина невесела.

Тайфун

Не думав, що виберуся. Десятилап усе-таки порвав мене неабияк, хоча могло бути й гірше, адже я вперше брав участь у подібному турнірі, добре б, в останнє. Треба подати пропозицію, щоб у підготовку патрульних включали елементи рукопашно-зубохвостого бою.

Свєтка, побачивши моє сумне обличчя, підозріло засопіла, але її відволік Васько, який прийняв сопіння за «киць-киць». Він сказав «няв» настільки противним голосом, що Свєтка розсердилася й взялася його лаяти:

— Ти, Васько, — егоїст! Ти думаєш, один їсти хочеш, і в мене є тут у кишені запаси минтаю! Якщо ти ультуновий, то маєш харчуватися енергією просто з повітря!

— Няв! — стояв на своєму кіт.

— Біжи до Абукраба, нехай він тебе рибою годує.

Кіт нервово смикнув хвостом і метнувся в шахту ліфта.

— Думаєш, там для тебе спеціально мишей розплодили? — крикнула Свєтка йому навздогін.

Відповіді не було, кіт не повернувся. Свєтка машинально струсила білий пил зі штанів і запитально глянула на мене.

— Можливо, ультунові коти запросто лазять по стінах, — припустив я.

Як би там не було, Васько зник. Свєтка бігала дивитися й казала, що бачила чорну цятку, котра нібито повзла по стіні нагору. Коли я запропонував їй піти за Васьком, Свєтка спочатку злякалася:

— Я боюся висоти!

Тоді я пояснив: можна замружити очі, тому що система атмосферного руху не вимагає зорової координації. Вахтові жетони спеціально призначені для тих, хто зі страху розучився літати, розуміти чужі мови…

— До чого тут страх?! — розлютилася Свєтка. — Це розумна обережність.

— Ти ж не збираєшся вести підґрунтовий спосіб життя?

Тепер вона заявила, що не пам’ятає, як включається літальний апарат.

— Нічого включати не треба! Якщо хочеш летіти, злетиш.

— Тоді ти лети першим!

Я зібрав щупальця, що залишилися, докупи і спробував злетіти, але не відірвався від підлоги навіть на сантиметр.

— Ти сам боїшся! — закопилила губи Свєтка й подивилася нагору, туди, де був вихід на поверхню. — Тут літати — однаково, що в камінній трубі плазувати.

Із другої спроби я здійнявся майже до рівня заклиненої кабіни, що стирчала над підлогою, потім зірвався й відключився від зовнішнього світу.

Опам’ятався тому, що Свєтка несамовито смикала мене за напіввідірване щупальце й волала при цьому:

— Тайфунчику, не вмирай!

Добре, що десятилап скалічив не тільки центр атмосферного руху, але й систему захисту, інакше б я мимоволі клацнув її розрядом за таке знущання. Розгледівши, що двоє очей я все-таки розплющив, вона кинула щупальце й залилася слізьми:

— Тайфунчику, не вмирай!

— Ти злітатимеш чи ні?! — свиснув я, намагаючись увернутися від солоної рідини, що обпалювала не гірше за кислоту.

— Тайфунчику, а як же ти?

Мені зовсім не хотілося підніматися на поверхню й зустрічатися там з Абукрабом ще раз: складно сподіватися, що за час нашої розлуки він сповнився до мене ніжними почуттями. Однак переконати в цьому Свєтку виявилося справою нелегкою.

— Я одна нікуди не полечу: я боюся. Усі мене кинули. Васько втік, ти збираєшся валятися тут!.. Зараз перелізу через ліфт, кинуся вниз і розіб’юся!

Одним оком я подивився на кабіну, переконався, що в щілину між нею й стінкою шахти не пролізе навіть мишка, і запитав:

— Як ти збираєшся розбиватися в адаптаційному скафандрі? До того ж, ще невідомо, чи є поверхи під нами, може, там нема куди кидатися?

Свєтка задумалася, але ненадовго:

— Тайфунчику, перевтілься в черв’яка, га… Будеш мені дорогу підказувати, все-таки, твої чотири ока й мої два — майже комплект.

Легко сказати, перевтілься. Жували б її стільки часу, як мене, подивився б, як вона перевтілювалася!

Свєтка часто закліпала, і я, щоб уникнути нового солоного душу, став перевтілюватися…

Вона заверещала так, що ліфтова шахта загуділа, і відстрибнула подалі:

— Це не це!

Здається, десятилапи почали непогано в мене виходити. Це рогате чудовисько робити простіше, ніж стискатися в маленького хробака, але я переборов труднощі й перевтілився в істоту з кільцевими насічками. Свєтка відразу схопила мене й намотала на шию:

— Ти будеш моїм шарфиком!

Шарфиком так шарфиком.

Світлана Дудар

Підніматися нагору виявилося не так страшно, як я думала: пливеш, майже як у прозорому ліфті. Ваську, напевно, лізти по стіні було страшніше. Вискочили з шахти, ніби чорт із труби, і здійнялися над поверхнею планети.

Вежа, вежа-гриб, лежала на боці, виставивши небесам розкидані нутрощі! Немов гігантський ніж розпоров грибну ніжку, вихопив край з капелюшка й, зрештою, звалив поганку. Крізь прозорі стіни виднівся хаос покручених поверхів і гора мотлоху, у яку перетворився речовий світ Абукраба. Ультуна, що вирвалась з підземелля, змела все на своєму шляху.

Однак далеко полетіти не вдалося: якась пружна, чи невидима сітка накрила нас із Тайфуном і потягла вниз.

— Енерна сітка! — тривожно свиснув Тайфун. Але я вже побачила внизу чорний панцир Абукраба й чотири клішні, які ретельно змотували знаряддя лову. Під ногами Абукраба шастав Васько, час від часу розриваючи повітря несамовитим криком.

— Попалися, птероди! — прошипів Абукраб, намагаючись перекричати Васька. — Не дарма я над шахтою сітку розтягував!

— А я тебе попереджала: відпусти по-доброму! Тобі мало однієї висадженої вежі? Хочеш всю Роїну знищити?

Абукраб витріщив усі три ока й навіть сітку змотувати перестав.

— Які огидні істоти живуть у Незнайомому світі! — сказав він нарешті.

Мені стало кривдно:

— Ну, не огидніші за тебе! Обікрав половину Всесвіту і ще й ображає!

— Няв! — гаркнув Васько.

На околицях не було жодного абукрабика, тому тягти сітку Абукрабу довелося самому. Він несподівано рвонув з місця, намагаючись втекти від настирливого кота, але Васько жваво припустив слідом, а ми з Тайфуном бовталися в повітрі, намагаючись у міру можливості не перевертатися вниз головою.

Нарешті Абукраб добіг до космодрому й витрусив нас у шлюзовий відсік якогось корабля. Через секунду там же опинився й кіт, нешанобливо вкинутий до середини за хвіст. Тайфуну роль шарфика набридла, він упав на підлогу й знову перевтілився в себе.

— Ми на цьому кораблі летіли, Свєтко! — присвистів він. — Он куртка твого батька лежить!

Справді, у перехідному відсіку між шлюзом та основними приміщеннями валялася татова куртка, у кишені якої Тайфун виносив з дому рибу. Куртка мала досить непривабливий вигляд, і мені відразу пригадалася недочищена картопля й суворий мамин голос.

— Тайфунчику, а у вашому світі хімчистки бувають?

Але Тайфун не відповів: він був уже на півшляху до відсіку пілота, пересування по кораблю в нього виходило набагато краще, ніж по Роїні. Я застала Тайфуна вже за пультом керування, де він люто нажимав якісь кнопки.

— Керування заблоковане, — повідомив він через пару хвилин, — корабель, як і раніше, на автопілоті. Ох, не подобається мені все це, Свєтко!

Тайфун

Абукраб мав відправити Свєтку додому, але зникла ультуна могла збаламутити його розум. Я добрався до зв’язку й став прослуховувати ефір в усіх напрямках. Десь поруч ішли переговори абукрабиків про якийсь екстрений виліт, уточнювалися координати наміченої цілі, на хвилі впізнавача звучали чиїсь позивні, іноді всі звуки перекривало ревіння Абукраба: «Що ви там возитеся?!»

Якийсь час Свєтка ходила навколо мене з котом на руках і ретельно підставляла вухо перекладачеві, потім їй це набридло, вона всунула Васька на пульт і взялася мучити мене запитаннями:

— Тайфунчику, ми летимо додому, так?

— Так, — відповів я й витяг своє щупальце з-під Васьчиної лапи.

— Тайфунчику, а хто такі птероди?

— Це я, — повідомив я, з’ясовуючи, що на хвилі впізнавача звучать позивні не чиїсь, а саме корабля, на якому летіли ми.

— Тайфунчику, а патрульні справді ніколи не віддають свої вахтові жетони?

— Дурниці! Слухай побільше Абукраба, віддають, якщо треба!

— Тайфунчику, а це нічого, що Васько тисне всі клавіші підряд?!

Я зірвав Васька з пульта й сунув Свєтці в руки:

— Тримай, інакше ми додому не долетимо!

Свєтка почухала кота за вухом і задала наступне запитання:

— Тайфунчику, а чому екран праворуч блимає?

Екран справді кілька разів блимнув, потім на ньому чітко проступило зображення Роїни. Планета віддалялася.

— Ми стартували.

Свєтка подумала:

— А чому перевантажень не було?

Я не відповів, бо на центральному екрані з’явилася сітка прицілу. Терпіти не можу, коли хтось починає думати за мене, тим більше що боєзапас був вичерпаний ще в попередньому бою, коли ми втікали від абукрабиків.

Я підключив ще два екрани й упевнився, що ліворуч і праворуч випливають кораблі абукрабиків. Схоже, ми прочісували околиці Роїни. Невже Абукраб вирішив долучити нас до свого війська без зайвих переговорів?

— Тайфунчику, а хто там пищить?

Справді, апарат зв’язку перейшов на пищання. Пищання чітко прослуховувалося по всьому діапазоні, крім хвилі впізнавача. Васько смикнув хвостом і нервово нявкнув: схоже, цей звук щось йому нагадав.

Кораблі ліворуч і праворуч перегрупувалися, тепер ми опинилися на чолі клину. Звук помітно посилився.

— Тайфунчику, це що? — занепокоєно запитала Свєтка.

Я раптом зрозумів, що це таке, і схопився за передавач:

— Я — патрульний 147 сектора Бета, база II, усі, хто мене чує, відгукніться!

Звук продовжував наростати, я нажав клавішу впізнавача:

— Патрульний 147 сектора Бета, база II, викликає загін!

— Тайфунчику, так ми не летимо додому? — у голосі Свєтки вчувалися сльози.

— Вони мені не вірять. Ми йдемо на чолі абукрабиків, і корабель автоматично передає позивний Абукраба.

Ми летіли назустріч патрульному загону, і вони включили сигнал попередження. Абукрабики часто нападали на одинокі патрулі, але зустрічей із загонами зазвичай уникали. Видно, виведений із себе втратою ультуни, Абукраб вирішив відвести душу зухвалою вилазкою, а заодно розправитися з нами. Корабель, керований автопілотом, вийде на бойову позицію й буде знищений нічого не знаючими патрульними. Як попередити, що ми не нападаємо, якщо позаду слідують абукрабики?!

Наш корабель ішов прямо на командира патрульних, я вже бачив його в перехресті прицілу, хоча наші гармати не зможуть стріляти. Однак йому ж це невідомо, і як тільки ми підставимо свій борт…

Світлана Дудар

Я зрозуміла, що Абукраб підстроїв нам чергову пастку. Тайфун увесь час викликав своїх, але ніхто не відповідав, а пронизливий звук ставав усе голоснішим і голоснішим! Тепер я зрозуміла і те, чому абукрабики боялися котячого лементу: несамовитий «няв» летів поперед армади патрульних кораблів. Це неможливо було витерпіти, я затиснула вуха руками, але все одно чула…

Васько блимнув очима й уп’явся в центральний екран, потім раптом скочив Тайфуну на щупальце, вигнув дугою спину й теж заволав!

Тайфун

Командир відвернув. Стрій розімкнувся й пропустив нас у середину загону, відрізаючи абукрабиків.

— Сто сорок сьомий, чому так пізно подаєш упізнавач? — сердито запитав апарат зв’язку. — Я мало тебе не обстріляв, думав, що абукрабик намагається нашим прикинутися.

А кіт сидів на моєму щупальці й сичав на екран, майже як Абукраб… Це все.

* * *

Три рожевих восьминоги похитали щупальцями.

— Він увів у наш світ істоту з Незнайомого світу, — сказав головний диспетчер бази.

— Ультуну повернуто союзникам, — заперечив командир об’єднаного загону патрульних.

Суддя промовчав.

Кароока дівчинка в сріблястій куртці й джинсах з написом Petuhiwka сердито труснула чубчиком:

— Ніхто мене не вводив — я сама ввійшла! На вашому місці я дала б Тайфунчику медаль.

— Він вчинив злочин! — наполягав головний диспетчер бази. — До того ж, збрехав, прикрившись званням патрульного!

— Ти не патрульний?! — зачудувався командир об’єднаного загону.

— Не патрульний?! — здивувалася Світлана.

— Так, я не патрульний, — зізнався Тайфун, — я стажист, але про це в секторі Бета було відомо тільки одній істоті. Моя робота не повинна відрізнятися від роботи будь-якого патрульного, інакше мені не скласти останній іспит на це звання.

— Чому ти не зв’язався з базою, коли засік караван з ультуною? — запитав суддя.

— Мене відразу усунули б, а караван змінив би курс.

— У нього манія переслідування, — пробурчав головний диспетчер бази. — Усюди ввижаються вороги. Такий не може працювати патрульним.

— Хто повідомив вам, що ІІ-а база просить допомоги для боротьби з абукрабиками? — запитав суддя в командира об’єднаного загону.

— Головний диспетчер ІІ-ої. Він попередив про великі сили абукрабиків і попросив допомоги в нашої бази.

— Звідки ви довідалися про те, що до бази наближаються абукрабики? — запитав суддя в головного диспетчера бази.

— Мені доповіли вахтові.

— Чому патрульні вашої бази літають на старих кораблях? — раптом запитав командир об’єднаного загону.

— Бо в нас головним диспетчером Багатоликий, — відповів за диспетчера Тайфун.

Головний диспетчер раптово почорнів, і за мить замість рожевого восьминога всі побачили чорний панцир Абукраба!

Абукраб клацнув клішнями й кинувся бігти, але командир об’єднаного загону встиг накинути на нього енерну сітку.

— Ось так, — сказав суддя й додав, звертаючись до Тайфуна, — але термін стажування вам доведеться продовжити.

Світлана Дудар

Коли ми летіли до Землі, Тайфун розповів мені про Багатоликих. Це ті, хто, бажаючи сховати свою капосну сутність, створюють собі двійника. Один щосили прикидається хорошим, зате другий шкодить. Один тихо сидів на патрульній базі, а другий розбійничав на околицях. Ось чому Абукраб відразу розпізнав Тайфуна: Тайфун після прибуття на базу доповів диспетчерові про те, що є стажистом, і тому в район караванного шляху абукрабиків послали саме його. Абукраб сподівався, що Тайфун не зможе перешкодити абукрабикам перевозити ультуну, але Тайфун незабаром щось запідозрив…

Тайфун

Мого колегу Свєтка зовсім замучила запитаннями. Його послали забрати із Землі мій підбитий корабель, поки я доставлятиму Свєтку додому, але від зливи запитань бідолаха отримав пониження температури й був змушений піти в медичний відсік.

— Які слабенькі у вас патрульні, — поскаржилася невгамовна істота, — мій тато відповідає на вдвічі більше запитань і ще здатен при цьому розв’язувати кросворд.

Ультуновий кіт всю дорогу ображено мовчав: у всьому нашому світі для нього не знайшлося жодної, навіть поганенької рибини.

Після того як Свєтка ледве не змінила курс, стираючи неіснуючий пил із клавіші малого стрибка, я посадив її подалі від пілотського пульта й запитав:

— А додому хочеться?

Свєтка спохмурніла:

— Хочеться… тільки там має бути невеликий скандальчик. Скільки ми були відсутні?

Я подумки підрахував:

— За нашим часом двадцять вісім енергогодин, по вашому… хвилин сорок.

— Сорок? — Свєтка повеселішала. — Тоді ще терпимо. Тайфунчику, а ти мені жетон назовсім не подаруєш?

— Не подарую! — відповів я якомога суворіше. — Він тобі на Землі не потрібний, вистачить й ультунового Васька.

— Тайфунчику, — Свєтка благально примружила очі, — у нас теж Багатоликі зустрічаються!

— Нема чого на чужі світи сподіватися, своїми засобами боріться!

Свєтка притихла, але ненадовго:

— Тайфунчику, а ти татові поясниш щодо куртки?

— Цікаво, Абукраба ти не злякалася, а власного тата боїшся?

— Нетактовний ти птерод, Тайфуне! — розсердилася Свєтка й замовкла.

Сіли ми все-таки на пустирі, де було вже темно, і тому поки колега займався підбитим патрульним кораблем, я вирішив провести Свєтку до двору. Вона загорнула кота в батькову куртку й попленталася спереду, раз-по-раз спотикаючись. Я не перевтілювався, оскільки однаково було темно, і роздивитися мене було не так просто.

Довів я Свєтку майже до самого будинку, а там уже починалася смуга ліхтарів, і хотів було вже попрощатися…

— Тайфунчику, — раптом запитала Свєтка злегка зміненим голосом, — ти не бачиш, ось там, із хлопцями, Лариса стоїть?

Справді, біля під’їзду перебувала істота з фотографії, та сама, з «шикарною зачіскою». По-моєму, вона радісно хихикала.

— А Борька із себе пародиста вдає! Теж мені, гуморист!

Свєтка ще секунду вдивлялася в юрбу біля під’їзду:

— Тайфунчику, я тобі допомагала?

Я постарався забути клавішу малого стрибка й заляканого запитаннями колегу:

— Допомагала.

— Тайфунчику, ти фотографії з альбому всі пам’ятаєш?

— Усі, — відповів я, не розуміючи, до чого вона веде.

— Там був артист, він нашого розвідника в багатосерійному фільмі грав… Ну, борода в нього ще, як у тата…

В альбомі було зображення лише однієї людини з бородою.

— Тайфунчику, перевтілься, що тобі, важко?!

Я подумав і перевтілився в розвідника з бородою.

— Підемо на світло.

Ми вийшли на освітлене місце, і я краєм ока помітив, як насторожилася група біля під’їзду. Свєтка врочисто потисла мені руку й запитала зненацька сумно:

— А ти ще прилетиш?

— Може, — сказав я, погладив по голові ультунового Васька й пішов.

Світлана Дудар

Я не встигла ввійти в під’їзд, як мене наздогнав Борька:

— Це хто був?.. Розвідник?!

— Мене незабаром на завдання пошлють, Бориску, — сказала я й захлопнула двері в нього перед носом.

Картоплю однаково довелося дочищати мені. Два коти Васьки вмивалися, сидячи на шафі, а я чистила картоплю й думала.

Краще сидіти вдома,

або

Тайфун у закритому секторі

Народився я невдахою. Усі брати й сестри проходили цикл розвитку в типовому інкубаторі, і тільки мене загубили при завантаженні камери. Я теліпався під склепінням рідної печери, доки не відросли щупальця і не прийшла пора навчання. У школі першого ступеню я прославився тим, що маскувався найгірше за всіх і найчастіше попадався на витівках. При переході на другий ступінь я настільки невдало змінив кольори, що вчитель отримав стягнення. Третій ступень… Утім, там теж не було нічого хорошого.

Я вибрав патрульну службу на зло самому собі, але, на жаль, доля моя й тут пішла навскоси. У найтихішому секторі я примудрився вистежити зграю абукрабиків, але сили виявилися нерівними, і мені довелося рятуватися втечею. Корабель підбили першим же залпом, дітися однаково було нікуди, і я вломився в закритий район Всесвіту.

Сідаючи на першій-ліпшій планеті, я розраховував зустріти представників Дружнього світу, але на Землі таких не виявилося. Довелося вступати в контакт із аборигеном, користуватися запропонованою допомогою, захоплювати корабель абукрабиків і прориватися до себе. Однак чужий корабель не приніс удачі: його пульт керування виявився заблокованим, я не зміг висадити землянина, і з моєї вини він потрапив у наш світ. Був грандіозний скандал. Зрештою, історія завершилася благополучно, але строк стажування мені продовжили.

Минуло чимало часу. Я майже забув про свою пригоду, але мені нагадали… Можливо, я чиню нерозважливо, можливо, все це погано скінчиться, але закритого сектора мені не минути.

Розділ 1

Вони ледь не зіштовхнулися на сходах. Один ковзнув невидющим поглядом і відразу забув про зустріч, інший машинально відзначив знайоме обличчя й миттєво вирішив скористатися нагодою.

Чорноокий хлопчик у розстебнутій осінній куртці потупав трішки перед дверима, виявив, що вони не замкнені, і зважився ввійти. Він ледве встиг закрити голову рукою від предмета, що летів згори. Предмет врізався в підставлений лікоть, відскочив і застрибав по підлозі, розмотуючи товсту зелену нитку.

— Ти повернувся?! — у цьому вигуку було стільки обурення, скільки могло вкласти в нього п’ятнадцятирічне дівчисько, ображене до глибини душі. Небажаний гість опустив руку й сказав:

— Здрастуй, Свєтко.

— Здоровалися вже! — вона вперла руки в боки, нагнула голову й відкрила рот, готова вистрелити новою чергою гнівних слів.

Але гість раптом став нижчим на зріст, плечі звузилися, по обличчю пробігли брижі, ніби по воді, біла сорочка розквітла величезними волошками й стала швидко подовжуватися… З хвилину Світлана уважно розглядала копицю русявого волосся, дзеркальне відображення свого сердитого лиця, потім зблідла й запитала, злегка затинаючись:

— Це ти, Тайфуне?

— Я, — відповіла копія й глумливо прищулила очі.

Звичайно, це був Тайфун. Міняти зовнішність для птерода — дитяча забавка, у цьому Світлана переконалася ще кілька років тому, коли доля звела її з патрульним сто сорок сьомого сектора Бети. Саме Світлана Дудар замінила зовсім невимовне ім’я птерода на більш звичне для людського вуха сполучення звуків. Усе це було так давно, що вже здавалося нереальним, тим більше що ніхто не повірив в інопланетянина, який заблукав у світах. Навіть Бориско.

— Тайфунчику! — Світлана повисла на шиї у власного відбиття, і цим викликала в гостя деяке сум’яття.

— Мені важко дихати! — повідомив Тайфун, намагаючись заглушити потік захоплених вигуків.

Світлана на мить послабила обійми, і цієї миттєвості птероду вистачило, щоб перевтілитися у великого рожевого восьминога з абсолютною відсутністю шиї. Але труднощі Світлану не збентежили, вона вчепилась у гнучке щупальце і стала трясти, приказуючи: «Я знала, що ти повернешся!» Восьминіг щось просвистів, але Свєтка давно не говорила по-птеродськи й тому нічого не зрозуміла. Тоді Тайфун набув вигляду сусідки Степанівни, яку зустрів біля під’їзду, і прошамкав:

— Тобі потрібно виїхати.

Світлана відсахнулася від «бабці»:

— Що ти сказав?

«Степанівна» подивилася на неї проникливим поглядом з-під низько зав’язаної білої хусточки:

— Тобі треба тимчасово змінити місце перебування.

Свєтка розгублено поморгала, навіщось смикнула себе за вухо й запитала тихо:

— Знову твої штучки з абукрабиками?

У передпокій з кухні прокрався сірий кіт зі смужками на хвості й боках, принюхався, потерся об ногу «Степанівни» і вимогливо нявкнув. Тайфун нахилився й погладив котячу голову:

— Ультуновий?

Ультунового кота подарували Світлані після того, як історія благополучно завершилася. Він був точною копією її власного кота. Ультуна — таємнича речовина, украдена абукрабиками із Дружнього світу й повернута патрульним сто сорок сьомого сектора Бети і його добровільною помічницею власникам, закарбувала свою малюсіньку частину у вигляді нахабнуватого сірого кота із пронизливим голосом і ненаситним шлунком.

Я відразу зметикував щодо підміни: ще коли Борька в передпокій повернувся. Не міг справжній Борька так швидко повернутися, надто вже голосно вони сварилися. А тут повернувся, розмовляє спокійно… Ненатурально.

Коли я вийшов подивитися, Тайфун уже встиг прикинутися Степанівною (начебто я космопатрульного від баби не відрізню) і навіть рвонув мене гладити (ніби Степанівна мене коли-небудь гладить). Свєтка виглядала зовсім розгубленою й усе повторювала, що сьогодні її черга готувати обід (це правда), і піти вона ніяк не може.

Тайфун був настроєний рішуче, у пояснення не вдавався, а наказав збиратися швидко й нічого не брати, тому що в нього на кораблі є все. При згадці про корабель у Свєтки загорілися очі, вона перестала запитувати й почала збиратися… швидко. Тарілку розбила — раз, вивернула півшафи — два, наступила на мене — три. Причому не вибачилася. Хоча мені було не боляче.

Через півгодини вона продемонструвала свій костюм, найбільш підходящий, як на її думку, для майбутньої подорожі: штани вельветові румунські, светр в’язаний індійський (з нашої барахолки), куртка незрозумілої національності й туфлі вітчизняного виробництва. Туристка юна!

Тайфун так і вийшов би у двір бабцею, якби під вікном Степанівна не почала дітлахам нотацію читати, щоб біля її мокрої білизни у футбол не грали. Нічогенько говорила, так що кожне слово чутно було, навіть у нас на поверсі. Зле вийде, коли дві Степанівни ніс до носа зустрінуться, і Свєтка звеліла птероду зовнішність змінити. Тайфун подумав і перемінив вигляд, але їй знову не сподобалося. «Як я поруч із таким опудалом по вулиці піду?!» — кричить. До чого тут опудало, якщо це Іван Сергійович із третього під’їзду? Ну, лежала людина в пісочниці, неголена трішки, ніс, щоправда, блакитненький, то й що?! Принців їй подавай! Тайфун зі злості перевтілився в Чахлика Невмирущого з афіші на нашому будинку, але знову не втрапив у масть. Свєтка всі журнали перегорнула, щоб йому підходящий прототип знайти. Краще б цей час на заготівлю провіанту витратила! Втім, я таки встиг підкріпитися на кухні.

— Таю, вони знову за тобою женуться?

Птерод, у якого від Світланиної метушні сильно зіпсувався настрій, лише тяжко зітхнув, але нічого не відповів. Світлана розсердилася:

— Скажеш ти нарешті у чому річ?!

Прислухаючись до шурхотіння за дверима, Тайфун ногою відпихнув кота вбік.

— Я посадив корабель за містом, — повідомив він і додав: — Ітимемо швидко.

— Іще чого?! — обурилася Світлана. — Я в таку далечінь пішки не піду!

Тайфун не звернув уваги на її слова.

— Від мене ні на крок! — продовжив він. — Ні в які події не втручайся! Зрозуміло?

— Зрозуміло, — похмуро пробурчала Світлана й додала напівголосно: — Конспіратор… рожевий.

Тайфун вийшов першим і відразу наткнувся на згорблену стареньку в біленькій хусточці й чоловічому піджаку, накинутому поверх старої вовняної сукні. На ногах стара дама мала дивовижних розмірів черевики з білими шнурками, кокетливо зав’язаними бантиком. Бабуся моторно відскочила від чужих дверей і стала тикати ключем у свою замкову шпарину.

— Здрастуйте, — чемно привіталася Світлана, виходячи слідом за Тайфуном і прикриваючи двері. Кіт прослизнув повз хазяйські ноги й, задерши хвіст, задріботів до сходів.

— Свєта, — пожираючи очами Тайфуна, сказала Степанівна, — знову ваш кіт біля мого порога купи кладе!

Світлані не хотілося сперечатися, хоча Васько ніколи не дозволяв собі подібного, вона кивнула й пообіцяла чемно його покарати. Неприємна зустріч не зіпсувала їй настрій. Тайфун повернувся! З таким же успіхом у гості могли заглянути Вінні-Пух або Пеппі Довгапанчоха. Те, що здається звичним у дитинстві, з часом стає зовсім неймовірним. Ще ніхто не зустрічав на вулиці Буратіно, який біжить із ключиком у руках.

Світлана щасливо посміхнулася, викликала цим особливу підозру Степанівни і мало не підстрибцем рушила слідом за птеродом по сходах. Очікувалась розвага, пригоди з чарами, погонями й гарним кінцем. У казках завжди гарний кінець, тому що це казки, бо їхній герой завжди невразливий, непереможний, чарівний, нарешті, просто красень. Світлана недарма обрала для Тайфуна вигляд кіногероя: у гри є свої правила. Сама вона, щоправда, до принцеси не дотягла, але хто про це довідається? У сні зійде й так, а в тім, що це сон, Світлана не сумнівалася. Ну не прибіжить до вас за першим покликом шляхетний Артемон, щоб захищати від Карабаса, ну не буває такого в житті! І дівчаток Мальвін не буває, і не можна перечитувати улюблені колись казки, тому що раптом з’ясовується, що плаття прекрасної принцеси вирізане з паперу, а в Івана-Царевича меч дерев’яний.

На першому поверсі Тайфун не затримуючись направився просто до виходу, а Світлана раптом зупинилася, наткнувшись на свого кота в бойовій стійці, який сичав убік підвалу. Замкнені зазвичай металеві двері зараз були відчинені, але запилена лампочка світила настільки тьмяно, що виривала з темряви тільки одну стіну.

— Що сталося, Васько?

— Дівчинко, допоможи! — раптом пролунав з підвалу деренчливий старечий голос. — Оступилася я!

Тайфун обернувся саме в той момент, коли Світлана підійшла до дверей і простягнула свою руку назустріч сухенькій зморшкуватій ручці з розчепіреними пальцями. Рука лягла на її зап’ястя й раптом зімкнулася залізним кільцем, затягуючи Світлану через поріг. Дівчинка несамовито скрикнула, розгледівши, як тягнеться уздовж стіни страшна, неймовірно довга біла рука й зникає в глибині підвалу. Наступної миті сильний ривок зірвав її з порога й кинув на кам’яну підлогу. Всього кілька сходів першого прольоту, потім площадка, потім сходи повертали й круто йшли вниз.

Світлана з усього маху гепнулась долі, але болю не відчула і тільки зрозуміла, що її волоком тягнуть до наступного прольоту й заборсалася, намагаючись хоч за щось зачепитися…

Вона вже зависла над сходинкою, як раптом тиск руки ослаб, якась гаряча хвиля прокотилася над головою Світлани, так що заворушилося волосся на потилиці, пролунало клацання, і по білій стрічці, що тягнулася за поворот, попливло блакитнувате полум’я. Рука горіла беззвучно, випускаючи задушливо ядучий дим. Полум’я зникло за поворотом, потім земля виразно здригнулася, і з підвалу виповзла хмара сизого диму.

Світлана захлинаючись зайшлася болісним кашлем, затрусила головою й намагалася вдихнути, чманіючи від болю в легенях. Чиїсь руки зграбастали її й потягнули наверх до рятівного свіжого повітря…

Степанівну, яка обережно пробиралася до місця події, ледь не збили з ніг, вона шарпнулася вбік, побачивши Світлану, яка билася у руках Тайфуна. Тайфун ногою розчинив двері під’їзду й виволік на ґанок дівчисько, що заходилося кашлем. По щоках Світлани текли сльози, а губи жадібно ловили повітря.

Степанівна перехрестилася тремтячою рукою й почала задкувати нагору по сходах: вона нарешті впізнала цю людину. Сам невловимий Юм — зоряний пірат, зійшов з телеекрана й з’явився, щоб підірвати їхній мирний будинок! Степанівна негайно поставила до відома про це дільничного інспектора, особливо напираючи на те, що міжзоряний терорист захопив заручника.

Яке паскудство ці смердючі зетаги! Не розумію, як можна простягати до них руки? Та й Тайфун хороший: де його знаменита реакція? Якби не я, Свєтка здорово гепнулася б. Утім, на те я й ультуновий, щоб бути видатним котом. Подумаєш, птерод перевтілився в хмару із планети Дзяндзо! На те його в Патрулі натаскали. А спробував би без навчання, на чистому самовдосконаленні? Пороху не стане! І взагалі, як вони мені всі набридли: замість того щоб взятися за обід, кудись зібралися, та ще в таку погану погоду… Тьфу!

Розділ 2

На вулиці Світлані стало легше, хоча час від часу й заходилася кашлем, але біль у грудях зник, і припинилася різь в очах. Ледве переставляючи ноги, Світлана сунулася, не випускаючи руки Тайфуна, боязко озираючись навсебіч і шарахалася від усіх зустрічних бабусь.

— Таю, це твої вороги?

Тайфун нічого не відповів, а Світлана мерзлякувато пересмикнула плечима, згадуючи подію в підвалі, і від усієї душі пошкодувала бідаку птерода.

— Я допомагатиму тобі, так? Ми їх вистежуватимемо?

Світлана досить приблизно уявляла свою роль у боротьбі проти космічних гангстерів, не маючи надії на завбачливість Тайфуна. Напевно, він винайшов якийсь хитромудрий хід.

Наближався час пік. Незважаючи на дощ, що часом мрячив, потік людей на вулицях усе збільшувався. Вони заповнювали магазини й вистроювалися в довгі черги, штурмували транспорт і вичікували на зупинках. Місто входило у вечірню колію. Дехто оглядався на Тайфуна, але небагато — дорослі не часто дивляться дитячі фільми. Діти оберталися, але, не бачачи звичного для фільму скафандра, розчаровано зітхали: «Наскільки схожий!» — і поспішали додому на чергову серію космічних пригод. Часом витріщалися на Світлану, але могутні плечі її супутника відбивали в них бажання знайомитися. Дехто намагався піддати ногою сірого кота, що діловито дріботів по мокрому тротуарі, чи погладити, але кіт з однаковим успіхом вислизав від тих й інших.

Світлана трохи помовчала, потім поставила наступне запитання:

— А в тебе пістолет є?

Тайфун здивовано скосив очі:

— Навіщо?

— Ну… променемет, чи чим там у вас користуються. Адже ти на службі?

Птерод стражденно поморщився:

— По-перше, ні. По-друге, тільки нашої зброї вашому світу й бракує. По-третє, я сам собі зброя…

Світлана різко зупинилася й висмикнула свою руку з-під ліктя Тайфуна:

— Ти поясниш, нарешті, у чім річ?

Замість відповіді патрульний взяв її руку й підняв рукав куртки: на зап’ясті Світлани блищав білий браслет, що казна-звідки узявся. Світлана здивовано погладила пальцем теплий метал, поверхня якого відразу стемніла.

— Ця тварина тебе позначила, щоб з кимось не переплутати… випадково. Найкраще буде, якщо ми вчасно встигнемо втекти з цієї планети. Ходімо швидше!

— Я не можу, і так уже ноги заплітаються! Давай на чомусь під’їдемо!

Світлані видалося кумедним зникнути від переслідування на трамваї, але Тайфун цілком серйозно погодився.

Трамвай був переповнений, і на вході створилася невелика тиснява: всі конче хотіли ввійти на задні двері, причому якомога швидше.

— Треба пробиратися вперед, а то не зможемо вийти, — сказала Світлана чийсь могутній спині, що сховала від неї Тайфуна. Спина хмикнула й мало не поставила їй на ногу величезну чорну валізу.

— Не губися! — почувся звідкись спереду голос Тайфуна, спина, що затуляла світ, відсторонилася, і Світлана рішучим ривком просунулася вперед.

— Чия кішка під ногами лазить? — верескливо запитали збоку. — У мене сир в авосьці, а вона сітку нюхає!

У цей момент трамвай різко рушив, усі гойднулися вперед, потім назад, і у Світланин бік уперлася чиясь парасолька.

— Будь ласка, опустіть вашу парасольку, — попросила вона літню даму з яскраво нафарбованими губами.

Дама вороже подивилася на неї, опустила парасольку, вода з якої тут же закапала Світлані в туфлю.

— Ви не виходите?

Неймовірним зусиллям Світлана протиснулася між дамою й парубком з «дипломатом» у руці.

— Куди поспішаєш?

У такій штовханині втримувати однією рукою «дипломат» і дівчину досить складно, тому Світлана із задоволенням наступила на ногу парубкові й прорвалася вперед.

Тайфуна притиснули до порожньої дитячої коляски, і він робив усе можливе, щоб її не розчавити. Власник коляски сидів на руках у молодої мами і з захватом дивився навколо і неодмінно хотів постукати затиснутим в руці брязкальцем по лисині замисленого дядечка, який сидів попереду. Мама безуспішно намагалася переключити увагу маляти на машини за вікном, але, влучивши момент, карапуз із радісним лепетом все-таки ляснув дядька іграшкою. Мама засмутилася, вибачилася перед потерпілим і стала сварити сина, а той голосно заревів, продовжуючи однак прицілюватися до привабливої лисини. Трохи збентежений загальною увагою дядько встав, дитина відразу замовкла й стала натхненно бити брязкальцем по залізному поручню.

До зупинки «Трамвайне депо» Світлана з Тайфуном встигли добратися майже до самого виходу. Дві бабусі, які влізли на передні двері, змусили Світлану відсунутися ближче до компостера й пробивати всі передані талони, поки притиснутий до кабіни водія лисий дядечко не взяв цей обов’язок на себе. Він голосно запитав, чи всі передали, і за один раз прокомпостував цілу пачку талонів. Нарешті талони закінчились, а трамвай усе стояв. «їдь!» — закричав хтось із задньої площадки. Дівчина-водій із сумочкою в правій руці й жовтогарячою курткою в лівій тупцювала біля вагона, виглядаючи зміну, але з боку диспетчерської ніхто не йшов. Дівчина із занепокоєнням поглядала на чорну хмару, що заходила з південного заходу, і на автобус, що під’їжджав до зупинки… Тут звідкілясь вигулькнув молоденький хлопчик, на ходу дожовуючи бутерброд, узяв жовтогарячу куртку, накинув собі на плечі й швидко піднявся в кабіну водія.

— У Зіни знову дітвора розхворілася?

Хлопчик промурмотів щось нерозбірливе, всунувши до рота залишки бутерброда. Загуркотіли зачиняючись двері. Дівчина перебігла дорогу, стрибнула в автобус… Тут із диспетчерської вискочила рудоволоса жінка в зеленій формі, щось крикнула, але трамвай уже рушив.

— Трамвай йде по нульовому маршруту, — прорвався голос крізь бутерброд. Пасажири невдоволено загомоніли:

— Попереджати треба!

— Я вже талон пробила. Годинами на зупинці стирчиш!..

Побитий брязкальцем дядечко заглянув до кабіни водія і закричав, сердито жестикулюючи:

— Я на зміну спізнююся!

— Виходити треба раніше! — огризнувся хлопчик і захлопнув двері в нього перед носом.

— Наступна зупинка бульвар Шевченка — пересадка на шосту й четверту лінії. Трамвай іде по нульовому маршруту! — гаркнули динаміки.

Молода мама підняла на плече своє чадо, а чадо радісно заверещало й запустило брязкальцем у вікно, де саме виднівся бік навантаженого самоскида.

— Погано дітей виховують, — пробурмотіла бабуся з авоською, заповненою молочними пляшками, — а потім хулігани виростають.

Лисий дяденька зітхнув і навіщось доторкнувся до краватки, повністю заляпаної дощовими потьоками.

— Бульвар Шевченка, — оголосило радіо.

Дуже сердиті пасажири кинулися до виходу, однак водій відчинив чомусь тільки задні двері.

— А передні… середні!

Юрба хитнулася й поповзла до задніх дверей. Світлана відшукала поглядом Тайфуна: він відступав під натиском дитячої коляски, яку штовхав добровільний помічник молодої мами.

— Свєтка, не губися!

Легко сказати! Світлана рвонула за птеродом, але відразу вперлась у вже знайому спину, власницю гігантської валізи. Обійти цю дурну валізу не було жодної можливості. За Світланою плівся тільки сумовитий дядечко в мокрій краватці, який натерпівся найбільше за всіх.

— Громадяни, виходьте швидше! — благав він, витягаючи шию й обдивляючись пасажирів, які залишали трамвай. — Я спізнююся!

— Устигнеш, — пробурчав плечистий здоровань, подаючи молодій мамі коляску однією рукою й виштовхуючи бабусю із пляшками другою. Оскільки руки жінки були зайняті дитиною, коляску прийняв Тайфун, який уже зіскочив на землю. Здоровань забарився на сходах, допомагаючи тепер своєму могутньому побратимові розвертати валізу, і Світлана знову зупинилася, бо чорний монстр перегородив дорогу…

І раптом двері стали зачинятися! Світлана спостерігала за чемоданною метушнею й тому зреагувала не відразу:

— Зачекайте!

Але трамвай уже рушив, вона ще встигла розгледіти, як за склом мелькнуло розгублене обличчя Тайфуна, і тут її відтягнули від дверей і штовхнули на бічне сидіння.

— Не шуми, — сказав здоровань.

— У чому справа?! — обурено пискнула Світлана, хоча душа її пішла в п’яти.

— Не шуми, — повторив здоровань.

Його колега в цей час із гуркотом опустив на підлогу чорну валізу й ногою засунув під подвійне сидіння. Звідти пролунало обурене шипіння й мигнув сірий котячий бік.

Світлана обвела поглядом похмурі обличчя обох і з надією подивилася на третього: добродушного лисого дядечка з мокрими плечима й краваткою.

— Допоможіть!

— Заспокойся, дитинко, — ласкаво сказав дядечко, — тебе ніхто не скривдить.

— Зупиніть трамвай! — відчайдушно попрохала вона водія.

— Зараз, — пообіцяв дядечко, — зупинять.

Трамвай і справді зупинився, не від’їхавши від зупинки й ста метрів. Світлана ворухнулася, але здоровань встати не дав.

— Сиди! — проричав він.

Другий і лисий дядечко не поспішаючи рушили до передніх дверей, що відчинялися, де ледве не зіштовхнулися із захеканим птеродом. Тайфун хотів проскочити в салон, але здоровань його зупинив:

— Не поспішай.

Двері змикаючись поповзли на місце.

— Таю, біжи!

Світлану з такою силою жбурнули назад на сидіння, що вона боляче вдарилася об спинку й прикусила кінчик язика. Сльози затуманили очі. Трамвай рушив.

Змахнувши ці солоні краплинки, Світлана вгледіла, як лисий дядечко цілиться в Тайфуна з маленького, ніби іграшкового, револьвера, а здоровань обшукує кишені. По напруженому обличчю Тайфуна Світлана зрозуміла, що зараз трапиться щось…

— Фі-іу, — раптом тихенько свиснув Тайфун, переводячи погляд на неї.

Світланин охоронець теж спостерігав за обшуком, тому їй вдалося сповзти із сидіння, перш ніж він оглянувся, а потім пазуриста лапа підчепила його, змусила зробити в повітрі пірует і припечатала до підлоги. Світлана затисла вуха, але ревіння десятилапа із планети Зеакс, у якого перевтілився Тайфун, заглушити було неможливо.

Бабахнув постріл, але другий не пролунав: лисий дядечко впустив револьвер і звалився, збитий з ніг ударом хвоста. Останній вояк, який залишився на полі бою, спробував утекти, але двері, як на зло, заклинило, і десятилап підтягнув його пазуром швидше, ніж він устиг протиснутися в щілину.

Трамвай продовжував котитися по рейках, і за його вікнами так само миготіли будинки й автомобілі, тільки будинки нижчі, а автомобілі все рідше. Тайфун знову набув людського вигляду, підібрав з підлоги револьвер і постукав рукояткою в скло кабіни водія:

— Зупиняй!

— Дарма, — прохрипів з-під сидіння лисий дядечко. — Це вас не врятує.

Тайфун скажено блимнув у його бік очима й щось свиснув по-птеродськи. Світлана вибралася зі свого укриття і на неслухняних ногах повільно підійшла до Тайфуна.

— Що ж усе-таки трапилося? — тихо запитала вона.

Птерод мовчки знизав плечима.

— Стрілка вже переведена! Тепер вам не вдасться повернутися! — у голосі переможеного ворога звучало торжество.

Терпіти не можу десятилапів! Та й ревуть вони огидно. А якби я надумав так кричати? Втім, мені однаково.

Перекручення реальності почалося в той момент, коли Свєтка доторкнулася до зетага, й браслет Орві опинився в неї на руці. Ніколи не слід торкатися зетага, якщо хочеш спокійно провести час до обіду.

Розділ З

Лисий дядечко виповз з-під сидіння й стягнув із шиї розідрану на клапті краватку. Двоє дужих молодців робили мляві спроби підвестися.

— Однаково в спокої вас не залишать! — з похмурою зловтіхою повідомив «той, що запізнювався на зміну». — Єдиний шанс для вас — це приєднатися до нас.

Тайфун машинально витер піт з чола, і тільки тепер Світлана побачила кров на рукаві його куртки. Постріл все-таки потрапив у ціль. У дівчинки раптом перехопило подих, пригода відразу перестала їй подобатись. Нехай навіть і уві сні, але біль є біль. «Господи, ну чому цьому птероду так не щастить?!»

Трамвай зупинився, всі троє дверей зі скреготом розчахнулися, Тайфун схопив Світлану за комір і виштовхнув з вагона. Перш ніж він встиг вискочити сам, з-за валізи вислизнув сірий кіт зі смужками на боках, видряпався по птероду, як по дереву, і опинився в нього на плечі. Так разом з Васьком вони й покинули вагон.

Трамвай стояв на великому пустирі в заростях лободи. Покриті іржею рейки ховалися в густій траві, вже по-осінньому бляклої і всихаючої. Ліворуч і праворуч від пустиря тяглися нагору криві вулички, забудовані, видно, ще в минулому столітті: одноповерхові будинки з вигадливими лиштвами, ліпні голівки під самими дахами, парадні входи під обов’язковими козирками, прикрашеними чавунним мереживом, левині морди з кільцем у зубах замість дверної ручки, мідні таблички з вигадливою в’яззю вигравіюваних прізвищ… Глухі паркани між будинками перевищували людський ріст, а у вузенькі хвіртки не можна було ввійти, не переступивши високий поріг.

Пустир розкинувся біля підніжжя пагорба, і тому тихі й насторожені вулички, що заросли старими деревами, нависали над самою головою.

— Куди це нас занесло?

Світлана не впізнавала околиць. Її закіптюжене містечко з хирлявою зеленню й факелом хімкомбінату, що вічно чадить, не мало нічого спільного з ледачим спокоєм зеленого пагорба. Від шматків дахів рябіло в очах, ніде не стирчали антени, не спліталися розгойдуючись дроти, тільки флюгери скрипіли під вітром та шуміли останнім листям дерева.

Тайфун оглядався недовго, зорієнтувавшись за якимись, тільки йому відомими ознаками, обрав північ і повернувся до зеленого пагорба спиною.

— Корабель я залишив там! — він тицьнув пальцем убік вузької щілини між будинками.

Не встигла Світлана засумніватися, як її досить переконливо підштовхнули в потрібному напрямку.

— Але чому ми весь час біжимо?! — спотикаючись у мокрій траві, поцікавилася вона.

— Тому що нас доганяють.

Трамвай залишився стояти з розчиненими навстіж дверима під холодними краплями дощу. Вузька щілина виявилася крутим спуском, вимощеним кругляком, уздовж якого тяглася вибоїна водостоку. Ліворуч і праворуч височіли глухі стіни будинків. На півдорозі Світлана спробувала пригальмувати:

— Таю, як твоя рука?

— Нормально.

Тайфун і не думав зупинятися, навпаки, він усе пришвидшував і пришвидшував кроки, ризикуючи посковзнутися на мокрому кругляку. Кіт Васько підстрибував у такт крокам, глибше вганяв пазурі в куртку патрульного й сердито щулив очі на дощ.

Світлані було не по собі. Історія затягувалася. Хвацький зоряний пірат, благополучно розправившись із ворогами в трамваї, безстрашно рвався в нові колотнечі. У принцеси промокли туфельки. Якщо це нормальний казковий сон, час подати карету, а якщо ні… А якщо ні?!

«Тобі скільки років?» Цього питання Світлана терпіти не могла, негайно кидаючи шпильку у відповідь. Вона знала, що поводиться не так, як годиться юній особі її віку, але воліла мати славу «ненормальної» і злегка піддразнювала громадську думку. Дух протиріччя нерідко штовхав Світлану на найфантастичніші витівки. Це вона підбила Борьчину компанію організувати демонстрацію снігових людей на захист навколишнього середовища. Через відсутність гір і лісів, «снігові» окопалися на найближчому смітнику. Шум вийшов хороший і, на настійливу вимогу громадськості смітник було знищено. Громадськість спокійно ставилася до сміття, а от появи підозрілих істот не витерпіла. Це Світлана зайнялася чорною магією й нацькувала «злих духів» на батька Ольги й Сергія, у результаті чого він став злегка заїкатися, але кинув пити. Це Світлана на даху… Втім, тепер вона вже не лазить по дахах. Справа давня. Не можна вічно поводитися як малеча. Не той час. Та що й кому цим доведеш, все трішки складніше, ніж здавалося звідти… з даху.

— Таю, а чому ти з ними не покінчиш? — Світлана на бігу спробувала заглянути в героїчне обличчя невловимого Юма.

— З ким? — здивувався Тайфун.

— З ворогами. І взагалі, щось я ніяк не зрозумію…

— Няв! — залементував кіт і вигнув спину дугою.

Назустріч рухалася зграя. Вони з’явилися наприкінці провулка — брудні, неймовірно худі, зі закуйовдженою вовною, що жмутами звисала з боків. Світлану вразили їхні морди: дивно схожі на щурячі, але чомусь зовсім безносі, з роззявленою пащею в тому місці, де в пацюка зазвичай ніздрі. Васьчине нявчання перейшло в утробне виття.

— По-моєму, це не собаки, — ослаблим голосом констатувала Світлана.

Тайфун мовчки відсторонив її до стіни, зняв з плеча кота й опустив на землю. Зграя зупинилася. Ватажок оглянув помутнілим поглядом подорожан, які уступають дорогу, ощирив жовті ікла, і з його горла вирвався глухий клекіт. Підкоряючись цьому звуку, зграя розімкнулася й почала обходити потенційну здобич, відрізаючи шляхи до відступу. Світлана з жахом помітила, що язики з пащ стирчать чомусь роздвоєні, а пазурі то ховаються, то з’являються з подушечок лап. Тайфун упізнав цих звірів. Вони ніколи не нападали поодинці, а в зграї були небезпечні, безжалісні й неприборкані. Тайфун перевтілився в десятилапа, успішно розметав першу хвилю нападників, а потім… Потім раптом знову став людиною! У самому центрі розлютованої зграї.

Звірі, які було відступили під натиском, захвилювалися, завертіли куцими хвостами, присунулися ближче.

— Таю!

Людина зникла. Зникла так, як це буває у сні: миттєво й беззвучно, щоб раптово з’явитися, але вже позаду зграї.

Світлана в захваті ляснула в долоні. Ватажок обернувся. Здобич роздвоїлася, не маючи бажання стати їжею. Ватажок сумнівався, яку частину обрати. Під поглядом помутнілих очей Світлана відчула легкий трепет, але вона ні на секунду не забувала про всемогутність птерода, і тому дозволила собі заговорити:

— Собачко… Цуцику хороший…

Ватажок зосередився, готуючись до стрибка. Тайфун, який знову перемістився, зустрів його в повітрі й ударом кулака звалив додолу. Раптово гримнули постріли. Звір високо підскочив, потім з виттям звалився на камені. Поряд билися в конвульсіях інші, дряпаючи землю пазурами й ламаючи об кругляк жовті ікла. Постріли продовжували гриміти доти, поки вцілілі не ринулися назад провулком, і не зникли їхні короткі заячі хвости.

— Знову ці кретини! — напівголосно сказала Світлана, розглядаючи нежданих рятівників без особливої радості.

Лисий дядечко вже без краватки, але з рюкзаком, двоє молодців без валізи й хлопчик в помаранчевій куртці шляховика. У всіх чотирьох у руках були карабіни.

— Яка невихована в нас молодь! — поскаржився лисий дядечко, скидаючи з плечей рюкзак.

Всесвіт переповнений огидними тварюками! Кому знадобилося тягти їх ще й на Землю? Втім, я не злякався. Що може зробити ультуновому котові зграя дебборогів? Аж нічого. А от Тайфун схибив зі своїм десятилапом, вийшов з образу. Погано. Непрофесійно.

Розділ 4

— Степен, — назвався лисий дядечко.

Той здоровань, який допомагав викочувати коляску, звався Клодтом, його колега — Ялдом, а юний крадій трамваїв відгукувався на ім’я Антель.

— Ви, звичайно, уже зрозуміли, що самим по місту ходити складно… — вкрадливим голосом почав Степен. — Ми вас проведемо до будинку Орві…

— Ми туди не йдемо! — швидко заперечив Тайфун.

— Це неважливо.

Світлана з-під лоба подивилася на Степена, на карабіни, потім на руків’я револьвера, що стирчало з кишені куртки птерода:

— Вибачте, ми поспішаємо!

Світлана намагалася говорити якнайлюб’язніше, хоча ні на секунду не сумнівалася в здатності Тайфуна швидко позбутися підозрілих провідників. Що таке чотири земні бандити для патрульного сто сорок сьомого сектора Бети? Однак Тайфун чомусь зволікав.

— Звичайно, ви з кимось нас переплутали, але компанію можете нам скласти, — сказав він нарешті.

Світлана була засмучена, а Степен сприйняв, як належне:

— От і чудово. Держи!

Остання фраза стосувалася вже Антеля, який спішно підхопив рюкзак і закинув на власні плечі.

Провулочок вивів у занедбаний двір, що був оточений п’ятиповерховими будинками і заріс тополями й кущами бузку. Посередині двору стирчала самотня пісочниця з похилим грибком і чотири значних за розміром сміттєвих баки. На мотузці теліпалася білизна. Світлана з надією подивилася на вікна: може, хтось зверне увагу на дивну команду? Ну, не кожен же день містом тиняються озброєні люди!

З під’їзду вийшла жінка в теплому халаті, заклопотано подивилася на небо й взялася знімати постраждалу від дощу білизну. Карабіни її не зацікавили.

За п’ятиповерхівками виявилася автострада, по якій у два ряди йшли автомобілі. Машини рухалися у тисняві, випереджаючи одна одну, як череда на водопій, верещали гальмами, сердито гаркали клаксонами, гуділи моторами, завивали сигнальними сиренами, підскакували на вибоях й об’їжджали загублені в зіткненнях кузови. Вони поводилися наче живі істоти. На стежці автомобілів не було місця пішоходам.

— Нам треба на той бік, — сказав Тайфун.

У вікнах будинків на протилежному боці подекуди вже загорялося світло, але вуличні ліхтарі ще не вмикали. Тайфун підійшов до узбіччя і став на бордюр, Світлана рушила було слідом, але Степен зупинив її:

— Зажди.

Тайфун трохи зачекав, поки між автомобілями не утворився зазор, і ступив на дорогу. Він не пройшов і кількох кроків: з протилежного ряду раптом вивернули чорні «Жигулі», перетнули осьову й помчали просто на нього.

Світлана ойкнула, але Тайфуна ніби вітром здуло, він зник буквально біля самого бампера машини. «Жигулі» по інерції вискочили на тротуар, зачепили боком крислату тополю, відразу дали задній хід і сповзли назад на шосе. Виглядала машина жахливо: зім’яте крило, розбите скло, двері, що звисали на петлі… З’явилося бліде лице водія, потім авто вильнуло, вклинилося в загальний потік і зникло за лискучими боками мокрих автомобілів.

Світлана опустила на землю кота, якого тягла на руках, і побігла до калюжі, посередині якої виник чудом вцілілий птерод.

— Тайфуне!

— Я.

— Ти живий?! — Свєтка повисла на його шиї.

— Якщо не задушиш, то буду.

— Ви знали про машини? — в лоб запитала Світлана в Степена. Той невиразно знизав плечима. — Ні, ви знали! Ви спеціально Тайфуна не зупинили!

— Тут неподалік підземний перехід, — втрутився в розмову Клодт.

— Нікуди я більше з вами не піду! Таю, ми повертаємося!

Тайфун не поспішаючи виліз із калюжі, за каптур витяг звідти Світлану й підняв на плече кота, який гидливо обтрушував лапи:

— Де цей перехід?

— Та он! — радісно вигукнув Антель, указуючи на пошкоджений іржею знак: людина й сходи.

Вони спустилися вниз, пройшли лунким тонелем уздовж прикрашених написами побілених стін, повз ледь жевріючі світильники, два з яких були розбиті, і вже бачили пляму виходу, коли раптом позаду пролунав дивний пронизливий звук. Ніби металом чиркнули об камінь.

— Швидше! — гаркнув Степен.

Вони побігли, але Ялд, який рухався попереду, раптом спіткнувся, скрикнув і звалився на коліна. Тайфуну довелося раптово зупинитися, і на нього налетіла Світлана, а її ледве не збив з ніг Антель.

— Не підходь до нього! — проревів Степен. — Нагору всі, швидко!

Клодт миттєво підскочив і рвонув Тайфуна за плече, Антель відіпхнув Світлану подалі від Ялда… В одну мить усі опинилися на вулиці, задихаючись від скаженого бігу.

— Степ! — в Антеля дрижали губи. — А що з ним буде?

Степен витер чоло й оглянувся: Ялд скорчився на сходах, уткнувшись лицем в бетонну плиту й обхопивши руками карабін.

— З ним уже все.

— Але як?..

Обличчя Степена спотворила мимовільна гримаса:

— Ти знав, куди вплутуєшся!.. Та зніми ти цю дурну ганчірку!

Він рвонув із плечей Антеля жовтогарячу куртку шляховика, тканина затріщала…

Ну от, а до чого тут одяг? Іти слідами Орві — заняття не для слабких нервів. Удома завжди сидіти краще, ніж соватися під дощем. Утім, мені однаково.

А Тайфунчик же… Хоча, чому це я повинен втручатися в чужі справи? Не буду. Подумаєш, силу втрачає! Це тобі не по сто сорок сьомому сектору ганяти. «Знав, куди вплутуєшся!» А Свєтка тремтить, як осиковий листочок. Так тобі й треба! Іншим разом не вплутуватимешся в авантюри… Особливо до обіду!

Розділ 5

Нарешті ввімкнули ліхтарі. Вони спалахнули в той момент, коли, проминувши ще кілька вулиць, Тайфун вивів усю компанію до будинку залізничного вокзалу. Платформи, залиті мертвенно-білим світлом станційних прожекторів, були незвично порожні, не тупцювали на них від’їжджаючі, не стояли рядами валізи й сумки, і не роз’їжджали взад-вперед носії на своїх візках. Не гуркотіли по рейках потяги, не скрикували маневрові тепловози, не звучали гучні радіоголоси диспетчерів. Тиша заполонила все навкруги.

— Тут був мій корабель, — сказав Тайфун, розгублено дивлячись на яскраво освітлений будинок вокзалу.

Крізь величезні вікна зали очікування виднілися дерев’яні сидіння з вигнутими спинками, сірі шафки автоматичних камер схову і порожній прилавок маленького буфета. Світлана нервово хихикнула:

— Та ти з глузду з’їхав! Нічого собі стоянка!

Вона перша вибігла по сходах, потягнула на себе двері з великою металевою ручкою. Двері огидно завищали відчиняючись, і поглинули Світлану.

Після секундного замішання Тайфун і Степен опинилися біля дверей одночасно. Лисий дядечко посміхнувся, зробив широкий жест і пропустив птерода вперед. За дверима був зал квиткових кас із розкладом на стіні й пультом довідкового автомата. Світлани там не виявилось.

— Сміхота! — сказав лисий дяденька з дуже похмурим обличчям. — Здається, дівчисько перемудрувало всіх!

Клодт тихо вилаявся, Антель розчаровано зітхнув:

— Немає тут ніякого корабля!

Ніхто не зрозумів, звідки вона взялася посеред залитого світлом залу, де проглядався кожен куточок. Світлана ображено насупила брови:

— Ти щось наплутав!

Клодт зреагував найшвидше:

— Замри!

Одним стрибком він подолав відстань від порога до квадрата на кахельній підлозі, де стояла Світлана, але не втримався, зробив ще крок і зник. Тайфун, не роздумуючи, пішов за ним. Наступним був Степен.

Антель, звичайно, б теж… Він навіть уперед подався. Але Світлана раптом обернулася, відступила, і Антель залишився один на порозі пустого залу квиткових кас.

Усього кілька кроків. Кахельні плитки всюди однакові. Де кордон Переходу?

Він оглянувся. Позаду блищали в променях прожекторів рейки, гойдалося під вітром тонке гілля плакучої верби, бився у скло ліхтаря чудом уцілілий під дощем нічний метелик. Нудотна мряка скрадала обриси предметів, прикриваючи своєю завісою того, хто всю дорогу крався слідом. Цей хтось був страшний, міг вискочити, схопити холодними липкими руками й стиснути горло. Але в порожнечі залу теж таїлася загроза. Недобра тиша занедбаного приміщення пахла пасткою. Антель облизав пересохлі губи і ступив уперед, тримаючи карабін напоготові.

— Агов, де ви? — покликав несміливо, і луна пішла гуляти попід стелею, змушуючи блимати світильники.

Одне із закритих фанеркою квиткових віконець раптом відчинилося, і звідти поповзла широка біла стрічка…

Антель вистрілив, не цілячись, побачив, як зметнулася нагору стрічка й почала загрозливо розгойдуватися, йому навіть привиділася зміїна головка на кінці.

— Киць-киць-киць!

Антель кинувся до силуету, що виник з небуття, й зіштовхнувся зі стурбованою Світланою.

— Васько кудись пропав! — поскаржилася вона.

Антель мовчки скинув з плечей рюкзак й озирнувся.

Ніщо тут не нагадувало провінційний вокзал, бо його і не існувало в цій реальності. Величезний хол із закіптюженою стелею, дубові балки, оленяча голова над пащею каміна, стародавні меблі й ліхтар «кажан» на вкритій пилом стільниці невеликого стола. Ліхтар горів.

— Ласкаво просимо в будинок Орві! — урочисто оголосив Степен і зняв мокрий піджак.

Клодт уже сидів на стільці з високою різьбленою спинкою й намагався розкурити цигарку, але вона відволожилася й ніяк не хотіла запалюватися. Тайфун стояв, бездумно дивлячись на відблиск полум’я на дубовій обшивці холу, й машинально погладжував руків’я револьвера.

— Киць-киць! — знову покликала Свєтка.

Ну, чого дарма «кицькицькати»? Мушу я оглянути територію чи ні?! Якщо вже притягли ультунового кота в будинок Орві, то нічого підглядати за кожним моїм кроком! Самі таким створили, а тепер дивуються.

Я був просто частиною ультуни доти, поки Свєтці не надумалось зделявувати кота Васька… Все це відбулося під час попередньої зустрічі із птеродом. Їм не можна зустрічатися, бо наслідки непередбачувані! Стихійне лихо, а не витвори природи! Гаразд, це до слова.

Коли Свєтка мене зделявувала, тобто задала певну форму, то я просто змушений підтримувати постійний контакт зі своїм делявитом. Якби вона створила собі кота й на цьому заспокоїлася, ще півбіди. Але вона хотіла мати незвичайного кота, і мені довелося стати незвичайним! Нормальних котів не цікавлять проблеми світобудови, рахунку футбольних матчів і ціни на картоплю в магазині. Але Свєтчина мати тикає мені в ніс гнилу картоплину, скаржачись на овочеві магазини, Свєтчин батько завжди бере мене з собою, сідаючи дивитися телевізор, сама Свєтка перед сном вибовкує половину своїх секретів, а сусід Борька в під'їзді виказує все, що він думає про сучасних дівчисьок. Кажуть, я дуже добре слухаю. Могли б, зрештою, знайти іншого слухача! Людину. Втім, я не ображаюся.

Іноді я згадую ті часи, коли був просто частиною ультуни, і намагаюся порівняти… Звичайно, я й тоді міг набрати будь-якої форми, втілитися в будь-кого, але все-таки… Ніхто не прагнув бачити мене котом Васьком, причому незвичайним котом. У цьому є свої маленькі принади. Обід, скажімо, або тепла місцинка на дивані.

Розділ 6

У неяскравому світлі гасового ліхтаря хол здавався дуже великим. Темний дуб обшивки, масивні крокви, що підпирають стелю, вузьке високе вікно з кольоровим склом, галерея, до якої вели дерев’яні сходи з крутими щаблями, — все це виглядало дуже врочисто й дуже похмуро.

— Справді замок! — Антель був явно вражений побаченим.

— Музейний мотлох! — пробурчав Клодт і жбурнув на підлогу так і не запалену цигарку.

— Це будинок Орві! — тихо радів Степен. — Я знав, що побачу його! Сідайте, мадемуазель, — широким жестом він указав Світлані на стілець з поруділою від часу оббивкою. — За це варто випити! Антель, де там у тебе?..

Тайфун зупинив хлопчика, що потягся було до рюкзака:

— Спочатку я хотів би дещо уточнити. Звідки вам відомо про будинок Орві, і звідки ви?

Клодт хмикнув, Степен розстебнув верхній ґудзик білої колись сорочки й присів на краєчок стола.

— Дотепер ви задавали менше питань, — сказав «лисий дядечко». — До чого нам формальності? Всі ми тут зібралися заради однієї мети, так що не будемо пред’являти паспорти. Ви з далеких країв, ми майже аборигени, а думаємо приблизно з однаковою швидкістю. За вами, звичайно, право першовідкривача, але ми теж маємо деякі права! Зрештою, Земля — наша планета!

Світлана мовчки переводила погляд з одного промовця на іншого й намагалася вловити зміст у потоці загальних фраз. Дотепер вона думала, що основна діяльність патрульного сто сорок сьомого сектора Бети пов’язана з космосом, що мають бути польоти, перельоти, проколи простору… А тут мишами тхне!

— Відбулася дивовижна помилка, — тихо сказав Тайфун. — Свєтка не має ніякого стосунку до історії Орві.

Степен залився сміхом. Він сміявся тоненько з якимись булькаючими схлипами, сплескував руками, хапався за боки й ніяк не міг зупинитися.

— Ніякого стосунку! — повторив Тайфун уже голосніше.

Степен затих:

— Тільки не треба нам казки розповідати. А це що?

Він зіскочив зі столу, вхопив Світлану за руку й підняв рукав куртки. Білий браслет відразу потемнів.

— А це що? Знак Орві! Чому ж ти примчав вдруге на Землю, якщо «ніякого стосунку»?

Світлана розгублено подивилася на Тайфуна. Патрульний сто сорок сьомого сектора більше не нагадував невловимого Юма: Юм із всіх халеп виходив зі сліпучою посмішкою.

— Таю, про що вони говорять?

Тайфун судорожно ковтнув слину й поклав долоню на руків’я револьвера. Клодт миттєво підняв опущений було на коліна карабін, а Степен відступив за спину Світлани. Один Антель розкрив рот і здивовано закліпав віями. Тайфун зітхнув і зняв руку зі зброї. Степен негайно залишив укриття й дещо вимушено посміхнувся:

— І нащо нам сваритися, я не розумію?

Лице Світлани стало зовсім жалібним:

— Тайфунчику, що відбувається?

Птерод винувато поглянув на неї:

— Вибач, така, загалом, неприємність вийшла. Якийсь мерзотник вирахував координати ймовірного місцезнаходження Могутності Орві. Це виявився ваш сектор. Він вважається закритим, можливо, ще Орві встановив цю заборону. Наші кораблі ніколи не заходили сюди, крім… Ти пам’ятаєш, я не хотів, у мене не було вибору! Вдруге тут побував уже з Патрулем, щоб усунути сліди відвідин.

Але дехто вирішив, що на Землі я був не просто так, а в пошуках провідника Орві! Вони вирахували й тебе, Свєтко, потрібно було тільки перевірити індикатором… Ти сама простягнула руку.

— То цей браслет?.. — Світлана спробувала зняти біле кільце, але воно надійно приліпилося до шкіри.

— Це браслет-індикатор Орві. Колись наш світ був трохи іншим і закони в ньому відрізнялися від законів нашого теперішнього світу. Ми не знаємо справжнього вигляду своїх предків, бо самі неодноразово змінювалися. Нас розкидало по різних точках Всесвіту й скрізь доводилося пристосовуватися. Початок поклав Орві. Він урятував багатьох. Він знайшов Могутність.

Орві мудро скористався Могутністю, він не направив її проти наших ворогів, а допоміг удосконалитися нам, і птероди вижили. Сам Орві пішов далі, йому стало тісно в присмирілому світі, але Могутність залишив. Він не хотів уводити в спокусу самого себе. Могутність — це зброя, і завжди є небезпека використати її в такій якості.

— Ну, а я тут до чого?

Тайфун знову тяжко зітхнув:

— Коли Орві шукав Могутність, у нього був провідник. Дехто вирішив, що я знайшов такого провідника…

Очі Світлани стали завбільшки з блюдце:

— То я… то ви…

Вона задихнулася від обурення й не знайшлась, що сказати. Події обернулися до неї несподіваним боком. Свєтка вже звикла до думки про чергову операцію Тайфуна проти чергових космічних негідників і готувалася взяти в цій справі посильну участь, але…

— Але, Таю, ти ж розумієш, що я нічого не знаю?!

— Я-то розумію, — похмуро протяг Тайфун, — але хто тебе просив сунути руку в браслет Орві? Індикатор спрацював.

— Індикатор?! — Світлана скинула з голови каптур і так рвонула блискавку на куртці, що металевий язичок переломився. — До чого тут індикатор?

Їй стало жарко, щоки запалахкотіли, чоло вкрилося потом.

— Індикатор показав, що ти можеш бути провідником, і далі почався танок з реальністю. Ми йшли до мого корабля, але через тебе потрапили до будинку Орві.

— Через мене?!

— «Будинок Орві» — змінна величина, його не існує в реальності. Це плід твоєї фантазії, земної фантазії! — Тайфун обвів рукою напівтемний хол. — Чергове втілення «будинку Орві» повністю залежить від провідника!

— Няв, — Васько виліз з-під буфета й гидливо обтрусив з лап павутину.

Світлана підхопила кота на руки:

— Ходімо звідси, Ваську, в них усіх дах поїхав!

Клодт підхопився зі стільця, а Степен перепинив їй дорогу.

— На місце! — гаркнув Тайфун. У його голосі прорізався метал, брови грізно зійшлися над переніссям, і хоча він не доторкнувся до зброї, двоє новоявлених шукачів скарбів мимоволі позадкували. Світлана часто закліпала, сльози підступили в неї до очей і, щоб не розплакатися, вона міцніше пригорнула до себе кота.

— Ти не можеш піти звідси, — сказав Тайфун трохи м’якше. — Зетаги увесь час ішли за нами й, напевно, стережуть будинок, їх теж цікавить Могутність. Тепер тобі доведеться стати провідником, тому що без Могутності нам ніколи звідси не вийти!

Обстежити будинок пішли разом. В Антелевому рюкзаку знайшлася парочка потужних ліхтарів, що виявилися дуже до речі. Два коридори, у які виходили кімнати другого поверху, починалися з галереї. Коридори були темні й пустельні, тільки в одному кутку приткнулася споруда, що в часи молодості була клавесином, та декілька стародавніх портретів прикрашали стіни. У кімнатах панували занедбаність і запустіння. Викришився розкішний колись паркет, більшість вікон було забито, меблі майже розсипалися, шпалери клоччям звисали зі стін. Антель провалився по коліно, намагаючись пробратися до солідних розмірів комоду, і огляд довелося припинити. Виявилося, що при світлі електричних ліхтарів дуже важко визначити ступінь прогнивання підлоги, а дошки загрозливо поскрипували по всьому будинку.

З холу невеликий коридорчик вів до господарських приміщень і в їдальню, але пройти туди було проблематично через велику кількість уламків меблів, купою навалених на порозі.

— Пропоную відкласти справу до ранку! — заявив Степен. — Буде мало користі, якщо хтось із нас зламає собі шию в цьому лабіринті. Заночуємо в холі, а завтра буде видно.

— Мені ваші… милі обличчя за день набридли! — Світлана щосили зацідила ногою у порцелянову статуетку пастушки, що валялася на підлозі. Статуетка врізалася в стіну й розлетілася на друзки. — Я буду спати нагорі!

Степен замислено почухав лисину:

— Там небезпечно.

— Не більше, ніж тут!

— Не забувайте про статус провідника!

Степен запитально подивився на Клодта, той мовчки кивнув.

Тайфун теж хотів щось додати, але тут втрутився Степен:

— Гаразд, але ти, красунчику, сидітимеш тут, і не подумай пускати в дію свої штучки!

Клодт залишився з Тайфуном у холі, а Степен разом з Антелем і Світланою піднялися по скрипучих сходах. Перша кімната з уцілілими шибками була визнана придатною. Стіл і ліжко були, Антель притягнув звідкілясь два важкі крісла з вицвілою оббивкою й злегка попсовану міллю плюшеву портьєру. Світлана якийсь час спокійно гладила кота, спостерігаючи, як Степен обстежує всі кутки, заглядає у вікно, за яким панувала непроглядна пітьма, але коли він поліз під ліжко, їй стало смішно:

— Кого ви шукаєте?

Степен пихкаючи виповз з-під ліжка, встав, обтрусив пилюку з колін і розцвів у солодкій усмішці:

— Таких дівчаток небезпечно залишати одних, завжди знайдеться мисливець…

Світлана відпустила кота, засунула руки в кишені штанів, пройшлася недбалою ходою, зміряла поглядом солідне черевце «лисого дядечка»:

— Зате на вас спокуситься тільки дурепа!

Антель відверто фиркнув, щоки Степена почали повільно роздуватися, лице почервоніло, але ситуацію врятував Клодт.

— Якого біса ви там застрягли?! — крикнув він знизу.

І тут Степен припустився помилки: різко крутнувшись на каблуках, він вийшов, захоплюючи за собою Антеля, а ключ, помічений іржею масивний ключ, залишився стирчати в замковій щілині з внутрішнього боку дверей. Світлана негайно підскочила й повернула ключ у замку. Слідом за клацанням пролунав сердитий вигук:

— Відчини!

— Можете сторожувати під дверима, — милостиво дозволила Світлана й заткнула вуха, щоб не чути вибуху лайок, що пролунали слідом за цим.

Однаково сидіти під дахом краще, ніж шлятися під дощем, навіть якщо це дах будинку Орві!

Розділ 7

Кіт сонно муркотів у складках вилинялої портьєри, що заміняла ковдру, і щулив очі на хисткий язичок полум’я за склом лампи. Чутно було, як унизу беззлобно перегиркуються Клодт зі Степеном, улаштовуючись на нічліг у холі, як вовтузиться за дверима Антель, котрий стоїть на варті, і як кладе дрова Тайфун, розпалюючи вогонь у каміні.

Світлана зітхнула, і їй здалося, що подих згустився в пару: так холодно й сиро було в кімнаті. Дівчинка натягнула на голову каптур, абияк застебнула замок на куртці і з сумнівом подивилася на портьєру. Весь цей старий плюш до ранку буде на її вельветових штанах. Яка мерзота!

— Яка мерзота! — повторила вона вголос і швиденько закуталася в портьєру.

Потривожений Васько випустив пазурі й відвоював собі шматочок ковдри в ногах.

Підмостивши під лікоть протерту мало не до дір, набиту якоюсь травою подушку, Світлана з насолодою витягнулася на своєму неймовірної величини ложі з різьбленими спинками. Нили втомлені ноги, боліла забита при падінні права рука. Вона ще раз підняла рукав, щоб подивитися на винуватця всіх нещасть — браслет Орві, провела по ньому пальцем, змусивши перемінити кольори.

— Боже мій, який, напевно, переполох удома! — поскаржилася вона Ваську. — Вічно я потрапляю в якісь дурні історії! Ну що мені завадило виставити Тайфуна за двері? Оце придумала, Патрулю допомагати… юна дружинниця! Кому допомагати й навіщо? Скарби якісь, Могутність… Виманив мене з дому… «Відіб’ємося, відіб’ємося. Сам собі зброя». Чому ж не відбивався? Спершу ділитися не хотів, а потім зрозумів, що не відстануть, то і ця компанія хорошою стала? Зрадник! Провідник йому знадобився. Ну який з мене провідник, якщо я взагалі не знаю, про що йдеться?!

Васько продовжував муркотіти, тільки вуха його чомусь почали рухатися. Вони самі собою насторожувалися, самі собою розслаблялися, рухалися, кожне у свій бік й поводилися, ніби абсолютно самостійні підрозділи. Але Світлана цього не зауважувала. Вона ще щось говорила, але голова її все нижче й нижче схилялася до подушки, поки нарешті не опинилася на ній. Монолог перервався на півслові.

Чого намарне бурчати? Подумаєш, у провідники записали, не треба було кидатися на кожен заклик! На Землі скільки людей? Натовп і ще трішки. Однак ніхто не поспішає рятувати якихось підозрілих патрульних, не привертає до себе уваги зетагів і не вискакує під дощ без обіду! Тайфун, бачте, зрадник! А що йому залишалося робити, коли він утратив більшу частину своїх птеродських властивостей? До зетагів в обійми кидатися, чи що? Ні, краще вже з цими… до того ж, у них рюкзак з їжею є. А їжа, взагалі-то, штука корисненька! Хоча особисто я їжею не цікавлюся.

Розділ 8

Будинок Орві був оточений прекрасним, але дещо запущеним парком. Два ряди високих старих дерев спліталися галуззям над алеєю, що вела до будинку, колись перед будинком був розбитий газон, що нині заріс бур’янами й був засипаний опалим листям. Сам будинок настільки заплів дикий виноград, що фасад практично заховався під живим килимом листя, яке потемніло з настанням осені. Над крутим гострим дахом стирчали залишки напіврозвалених димарів, і шматки битої черепиці раз у раз попадали під ноги.

Навколо панувала незвична тиша. У місті ніколи не буває абсолютної тиші: десь проїде авто чи загавкає собачка, чи заскрегоче трамвай на повороті — однаково народиться шум. А тут навіть дерева не шелеснуть, і птахів не чути, хоча вже ранок.

Світлана пройшлась до воріт з вигадливими чавунними ґратами, подивилася на ліс, що темнів неподалік, і подумала, що самотньо бродити в цих місцях не надто приємно. Сіре, затягнуте хмарами небо навівало зневіру й тривогу. Світлана спробувала звернути з центральної алеї, але застрягла в кущах живоплоту, який пишно розрісся, подряпала руки й, уже в розпачі, вибралася нарешті до маленького затягнутого тванню ставку. На березі, над самою водою, стояла мармурова статуя дівчини-грекині, мабуть, якоїсь богині, щедро обплетена лозою дикого винограду. Світлана пожаліла самотню богиню, чиє сумне обличчя ледве виднілося серед листя, і подумала, який славний будинок відпочинку можна було б тут улаштувати, якщо все це добро відреставрувати, назвати якось екзотично…

Тихе кахикання змусило її озирнутися. Позаду стояв Антель із карабіном за плечем й оберемком хмизу в руках.

— Шпигуєш?! — щоки Світлани запалали яскраво-червоними плямами.

— Степ послав за хмизом, — зніяковіло пробурмотів Антель.

Світлана відвернулася від нього, замружила очі й вломилася в колючі кущі. На зворотню дорогу вона витратила набагато менше часу й уже через десять хвилин стояла біля того гігантського дерева, чия гілка ледь не впиралася в скло її спальні на другому поверсі. Антель тихо плівся слідом і теж зупинитися біля дерева. Світлана подивилася на хлопця спідлоба.

— Розповіси? — напівзапитально-напівствердно сказала вона.

— Нє-єа, — хитнув головою Антель і собі поцікавився: — А ти й справді була провідником Орві?

— Дурень! — з жалем зітхнула Світлана й полізла на дерево.

Коли вона з’явилася внизу в холі, де вже щосили палав камін, Степен привітав її вигуком:

— Мамзель зволили з’явитися! Як спалося? — Світлана з ненавистю подивилася на його блискучу лисину й нічого не відповіла, але Степена це не збентежило:

— Вони не бажають з нами розмовляти!

— Ти б менше плескав язиком! — невдоволено зазначив Клодт. — Скрекочеш з самого ранку, як сорока.

Антель саме відкривав банку рибних консервів. Васько шумно втягнув у себе повітря, миттю метнувся до столу й вимогливо нявкнув.

Степен намірився було копнути кота ногою, але Васько благополучно вивернувся.

— Не смій! — Світлана схопила кота на руки, однак Васько відразу вислизнув, обігнув стіл з іншого боку й м’яко потерся об ногу Антеля: «Няв!»

Антель покосував на старших, швидко кинув котові шматок риби й одразу взявся за другу банку.

— Не переводь добро! — прикрикнув Степен. — Ще невідомо, скільки тут пробудемо, а їсти захочеться знову!

Птерода ніде не було видно. Світлана деякий час оглядалася навсебіч прислухаючись, чи не пролунають кроки десь нагорі або за стіною, та зрештою не витримала.

— Де Тайфун? — запитала вона в Клодта, хоча за нього відповів Степен: — Твій дружок вийшов прогулятися хвилин за п’ять до твоєї появи.

Світлана подивилася на Антеля, і той нишком кивнув.

— Вони вже переморгуються! Ні, які дітлахи?! — Степен радісно зареготав.

Клодт невдоволено поморщився:

— Ти один створюєш таку кількість шуму, що стіни ходуном ходять.

— Зате від твоєї кислої пики в кутках цвіль заводиться! — відрізав Степен.

Таким тоном вони сперечалися хвилин п’ять, поки Антель мудрував, пристроюючи в каміні кавник, потім, ніби за командою, взялися до їжі.

— Він зараз повернеться, — заспокоїв Клодт, неквапливо посуваючи до себе скибку хліба. — Сказав, що мусить оглянути дім Орві ззовні.

Спочатку Світлана жувала досить в’яло, потім захопилася й швиденько впоралася зі своєю порцією, не забуваючи час від часу сплавляти шматочки Ваську під стіл.

— Обрано класичний варіант, — Клодт очевидно продовжив розпочату вже давно розмову. — Отже, й рішення має бути класичним…

— Нащо сушити собі мізки, якщо в нас є провідник! — заперечив Степен.

Світлана знову відчула себе незатишно, але тут, на її щастя, втрутився Антель:

— Вона може не знати, де захована Могутність, адже Тайфун сказав…

— А ти йому віриш? — у голосі Степена явно чулося глузування.

Антель похнюпився і почав методично ліпити з хліба кульки. Сніданок закінчився, а птерода все ще не було. Світлана не зводила очей зі вхідних дверей.

— Слід би йому вже й повернутися, — нарешті зазначив і Клодт.

— Пошукати? — підхопився зі свого місця Антель.

— Я з тобою! — поспішно сказала Світлана.

Степен невдоволено скривився:

— Ого, які шустрі дітлахи, — але теж устав і кивнув Клодту, щоб прихопив зброю.

Вийшли тісною групою, причому Світлану поставили в середину. Керував сам Степен.

— Він не міг далеко зайти! — просторікував він. — Парк обгороджений стіною, я сам бачив, як Тайфун рушив у протилежний від воріт бік…

Світлані аргумент видався непереконливим: за час сніданку птерод міг встигнути кілька разів повернутися, а міг і взагалі нікуди не йти.

Васько вислизнув з будинку слідом за хазяйкою, але відразу прошмигнув у зарості терену й зник. Незабаром звідкись долинуло жахливе котяче виття. Так кричать коти, які зустріли супротивника на вузькій доріжці: прищуливши вуха, вирячивши повні ненависті очі й розкривши пащу в бойовому кличі. Світлана крутнулась на одній ніжці й пірнула в зарості раніше, ніж хтось устиг її затримати.

Патрульний сто сорок сьомого сектора Бети лежав біля ніг мармурової богині, зарившись лицем у купу сухого виноградного листя, одна рука птерода спочивала в нього під підборіддям, друга по лікоть поринула в чорну воду. Васько сидів перед Тайфуном і вив на мармурову богиню.

— Таю! — скрикнула Світлана, падаючи поруч із ним на коліна й намагаючись підняти птерода. «Невловимий Юм» потрапив у пастку. Очі Тайфуна були заплющені, з кутка розбитого рота збігала кров, розірвана на грудях куртка теж набрякла кров’ю, кисті рук виглядали так, ніби їх, перш ніж виплюнути, довго-довго жували, але птерод ще дихав.

— Допоможіть! — Світлана в розпачі оглянулася.

— Відбігався, — констатував Степен, який підійшов останнім.

Клодт мовчки сплюнув, не знімаючи пальця зі спускового гачка, обійшов статую й носком черевика колупнув п’єдестал. Шурхонула виноградна лоза.

— Лікаря треба!

— Зараз збігаю, — крізь зуби процідив Степен, — тільки шнурки випрасую. Звідки тут лікарі?!

— Треба перенести його до будинку! — гаряче запропонував Антель. — У мене аптечка в рюкзаку.

Степен презирливо зморщив ніс.

— Який запопадливий малий, — сказав він Клодту. — З ним можна ходити за Могутністю.

Клодт не відповідаючи повів дулом убік богині, щось явно не подобалося йому в переплетінні виноградної лози. Кіт, як і раніше, не зводив зіниць із мармурового обличчя й кричав, хоча вже тихіше.

— Допоможи!

Антель слухняно підставив плече й разом зі Світланою спробував підняти Тайфуна.

— Дурні! — Клодт різко закинув карабін за спину. — Так ви його доб’єте!

Відсторонивши невдачливих рятувальників, він узяв птерода на руки й поніс до будинку. Степен хмикнув йому вслід:

— Сам розумник!

Клодт затяг Тайфуна до Світланиної кімнати і вклав на ліжко.

— Давай сюди аптечку! — звелів він Антелю.

Поки хлопець бігав за аптечкою, Клодт швидко оглянув пораненого:

— Як мінімум — перелом ребер, кілька рваних ран на руках і грудях, можливі внутрішні ушкодження.

— Загалом, рясту уже не топтатиме, — підсумував Степен.

Світлана в розпачі глянула на Клодта, губи в неї затремтіли, на очі навернулися сльози.

— Заткнувся б ти, га? — замислено промовив Клодт, стягуючи з птерода куртку.

З кишені зі стукотом випав револьвер. Степен швиденько підібрав зброю й сховав у свою кишеню. Антель розкрив аптечку, подав Клодту пакети для перев’язки й зарядив лікарською сумішшю якийсь апарат, схожий на безтолковий шприц.

— Що він там робив? — пошепки запитав Антель у Клодта.

Той у відповідь знизав плечима:

— Звідки мені знати? Запитай он у неї!

Але Світлана не знала, навіщо Тайфун пішов до парку і чому у вигляді людини, хоча навряд чи забув про небезпеку. Її взагалі зараз не цікавили такі питання, вона хотіла тільки, щоб цей «капосний птерод», «зрадник», «безтолковий Юм» залишився живим. Наклавши пов’язки, Клодт увів Тайфуну вміст ін’єктора й глянув на годинник:

— Годинки за чотири спробуємо повторити.

Світлана придивилася до обличчя птерода, але не помітила в ньому жодних змін на краще. Їй стало страшно, щоб заглушити цей страх і хоч чимось зайняти себе, вона відірвала шматок бинта, забрала в Антеля флягу з водою й взялася змивати кров зі шкіри Тайфуна.

— Воду переводить, — пробурчав позаду Степен. — Придумала таке: небіжчиків обмивати…

Наступна мить випала зі Світланиної пам’яті. Коли вона отямилася, фляга в її руках уже була порожня, зате Степен стояв мокрий з голови до ніг, з виряченими від здивування очима й ловив ротом повітря, як риба.

Антель спочатку невпевнено хихикнув, потім уже відверто зареготав. Посміхнувся навіть зазвичай серйозний Клодт.

— Менше патякай! — сказав він Степену. — Я тебе попереджав.

Степен перевів подих і вибухнув прокльонами. Доки він лаявся, тихенько скрипнули незамкнені двері і в кімнату прокрався кіт Васько. Хвіст кота нервово посмикувався, а зіниці стали надзвичайно широкими й відсвічували чомусь червоним замість зеленого. Васько злодійкувато оглянувся, сплигнув на ліжко й одразу влаштувався на грудях у Тайфуна поверх пов’язок. Світлана ойкнула, махнула на нього флягою, але кіт демонстративно згорнувся клубочком на переламаних ребрах птерода й укрив ніс хвостом. Вичерпавши запас лайок, Степен перейшов до справ насущних.

— Ти коли нам схованку покажеш? — в лоб запитав він Світлану.

Лихо з цими навіженими! Я ж не можу розірватися, зараз я кіт чи якась там амеба? Поки я потихеньку наглядав за Свєткою, цей «невловимий Юм» пішов домовлятися із зетагами. Псих! Кого він хотів переконати?!

Хто йому повірить, що особа провідника не була запрограмована конкретно, що ним міг стати будь-який житель закритого сектора? Тільки не зетаги. Хоча мене там і не було, можу собі уявити, що діялося. Йому взагалі не варто було повертатися на Землю, тим самим він тільки підтвердив підозри щодо Свєтки. Тепер їі не залишать у спокої. Але до чого тут я?

їсти хочу! Постійно останнім часом хочу їсти. Можливо, це шкідлива звичка для ультунового кота, але шкідливі звички теж мають свою принадність.

Розділ 9

Світлана покрутила пальцем біля скроні, але вголос нічого не сказала.

— Вона ще знущається! Та я тебе!..

— Заткнися! — гаркнув Клодт. — Ідіот!

Кілька секунд вони зі Степеном міряли один одного гнівними поглядами, потім Клодт сказав уже рівнішим голосом:

— Дядько жартує. Вельми жартівливий дядько. Тебе пальцем ніхто не зачепить.

Чи то Світлана повірила у власну недоторканність, на яку начебто б натякали, чи то просто втратила останні залишки розсудливості, у всякому разі, вона підняла голову й відчеканила просто в лице Степену:

— Не дуже-то я тебе й боюся… товстунчику!

Степен заревів і кинувся вперед, але Клодт швиргонув його, як кошеня.

— Охолонь! Чи тобі бракує одного душу?

Антель знову хихикнув. Степен ударився об стіну, завмер на кілька секунд із перекошеним від злості обличчям, потім раптом посміхнувся, від чого щоки його поповзли до вух, і вичавив із себе:

— Я пожартував, кішечко…

— Помізкуй-но краще! — перебив його Клодт. — Де в нормальних замках скарби ховають?

Степен знизав плечима. Клодт повернувся до Світлани:

— А ти що скажеш?

Світлана думала недовго:

— Закопують або замуровують у підвалі, ховають у стінах, у дворі…

— Чудово! Тут напевне має бути підвал. Ходімо!

Світлані дуже не хотілося залишати Тайфуна одного заради якихось дурних пошуків.

— Я однаково нічого не знаю!

Вона в розпачі подивилася на Антеля, але той поспішно вп’явся у вікно. Воно виходило на центральну алею, і за деревами можна було розрізнити ворота із чавунними ґратами й двома колонами, увінчаними кам’яними кулями.

— Тобі доведеться йти, у тебе просто немає вибору, — терпляче пояснив Клодт. — Провідник повинен вказати дорогу!

— Але я її не знаю!

— Тоді ми загнемося тут усі. І він теж! — Клодт кивнув на Тайфуна.

— Але чому не повернутися в місто?

— Тому що це неможливо. Прохід закрився. Спробуй.

Світлана не стала пробувати, вона стиснула голову руками, закрила очі й подумки застогнала: «Так тобі й треба, дурепа! Догралася в казочки зі снами!»

— Гаразд, — нарешті сказала вона безбарвним голосом, розплющила очі, для чогось пригладила волосся й рушила до дверей.

— Куди?! — Степен миттєво перепинив дорогу.

— Шукати.

— Одній не можна! Тут не можна поодинці. Ось що трапляється, коли ти один, як твій дружок, — замурмотів Степен. — Тут треба тільки разом, щоб можна було прикрити один одного…

Світлана судорожно зітхнула, тому що від вигляду блискучої лисини їй раптом стало не по собі.

— Тоді навіщо ви Тая?.. Гаразд, з ним зрозуміло, а свого навіщо, навіщо Антеля одного посилаєте?

Степен здивовано звів брови й покосився на Антеля з підозрою:

— Ого-го, шустра дітлашня пішла!

Антель чомусь почервонів так, що вуха стали кольору троянди, і ще старанніше втупився у вікно.

— Якщо ти так за нього переживаєш, то саме він тут і сидітиме… у теплі. З Тайфуном. Догодив?! — захихикав Степен.

Світлана забула про своє запаморочення.

— У вас на диво дурне обличчя! — повідомила вона із мстивою насолодою.

Степен поперхнувся, сміх застряг у нього в горлі.

— Це правда, Степ, — спокійно підтвердив Клодт і підійшов ближче до свого побратима, щоб застережливо покласти руку йому на плече. — Нічого не вдієш.

Довелося трішки порозкидати меблів, щоб проникнути в коридор першого поверху, що вів до їдальні, а потім у господарські приміщення. Хвилин за п’ятнадцять вдалося потрапити до кухні й відшукати вхід у підвал.

По ґвинтових кам’яних сходах шукачі Могутності спустилися вниз. Клодт увімкнув ліхтар й освітив ряди бочок і навалену майже до стелі купу кошиків. Видно, у найбільших бочках колись зберігалося вино, бо всі вони були з кранами. Степен стукнув одну в бік, бочка загуділа, як дзвін.

— Порожні, — з жалем відзначив Степен.

Світлана йшла боязко, їй здавалося чомусь, що їхні кроки потривожать пацюків, вони хлинуть з усіх усюд і затоплять підвал сірою масою рухливих тіл. Але нічого не відбулося.

Клодт поклав ліхтар на бочку, присів навпочіпки й постукав по кам’яній підлозі лезом саперної лопати.

— Так доведеться всю підлогу простукати, — пробурмотів Степен.

Він провів променем по стінах, освітив камені в білястих плямах цвілі, цілий букет поганок, що виріс на дерев’яній балці, нішу, заповнену запилюженими пляшками темного скла. Клодт тим часом продовжував неквапливо простукувати кам’яні плити.

— Бочки доведеться рухати, — сказав він Степену.

Той кивнув, продовжуючи оглядати підвал і прикидаючи, скільки добра тут могло зберігатися.

Від стін виразно тягнуло холодом, Світлана сховала руки в кишені куртки, трохи постояла, потім вирішила пройтися. Вона дійшла до кінця ряду бочок й подивилася нагору: звідкись пробивалося слабке проміннячко світла, напевно, під самою стелею було колись віконце, яке потім заклали.

У кутку сріблястими пасмами висіла павутина. Багато років ніхто не тривожив її, пил осідав на нитках і створив вигадливе сплетення ажурних конструкцій. У павутинні хилитався мертвий метелик. Великі, мало не з долоню, крила були напіврозкриті, крізь пил на них проступав якийсь дивний малюнок. Світлана витягнула шию, намагаючись його роздивитися, але світло від ліхтаря Клодта майже не доходило сюди, а щілина віконця була занадто вузькою. Світлана відвернулася від метелика і певний час спостерігала, як обстежує територію Степен, приділяючи особливу увагу нішам з пляшками. Справа просувалася надзвичайно повільно, тому що одна рука була зайнята ліхтарем, друга карабіном, а оглянути хотілося кожну пляшку.

Нарешті Світлана знову повернулася до метелика, однак як не напружувала зір, розібрала тільки, що малюнок нагадує людський профіль. Світлана зустрічала комах з «очима» на крилах, але от з цілими портретами не доводилося, тому вона підвелася навшпиньки, дотягнулася до метелика й спробувала відірвати його від павутини, щоб розглянути ближче. Тендітне тільце комахи могло розсипатися в пальцях, тому Світлана постаралася проробити процедуру якомога акуратніше.

На жаль, павутина міцно тримала здобуток. Світлана наткнулася на пружний опір ниток, смикнула сильніше, але метелик раптом затріпотів у неї під рукою! Від несподіванки Світлана відхилилася, і в цю мить на неї пахнуло трупним смородом. Щось висунулося через купу кошиків і простягнуло кощаву білу руку повз щоку Світлани до павутини. Позаду пролунав здавлений вигук Степена, потім гримнув постріл. Біла рука на мить затрималася в повітрі, потім зникла у зворотньому напрямку. Щось із шумом упало.

Світлана стояла, прикипівши очима до метелика, який бився в павутині, й не наважувалась оглянутися. Її серце тріпотіло так само несамовито, як піймана комаха, а від мерзенного смороду паморочилося в голові.

— Ану відступи, — вимовив за спиною голос Клодта.

Світлана не ворухнулась, хоча промінь світла вперся в стіну, висвічуючи метелика, який змахував крильми. Клодт присвиснув, потім переклав ліхтар у праву руку, а лівою накрив комаху, що враз «ожила». Павутина із дзенькотом лопнула, у стіні відкрилася невелика квадратна ніша.

— Що там? — пролунав хрипкий від хвилювання голос Степена.

Клодт підсвітив ліхтарем, а потім дістав з ніші маленьку білу скриньку, яка відразу ж потемнішала.

— Це те, що треба! — вдруге за весь цей час Клодт посміхнувся. — Молодець, дівчисько!

Світлана відчула, що от-от знепритомніє, повернулася й, намагаючись не дивитися на підлогу, повільно пішла до сходів. Серце гучно бухкало у вухах, ноги тремтіли, а горло стиснув спазм.

Звичайно, я міг би побігти за Свєткою, але навіщо? У неї були два цілком зацікавлених стражі. Я віддав перевагу більш приємному проведенню часу й вирішив послухати, як скриплять під лапами кістки Тайфуна. Хоч він і не зміг розлучитися з людським виглядом, але до кінця людиною так і не став. Людина б не вижила після прямого зіткнення з бійцівським зетагом.

Хоч і зі скрипом, але кістки Тайфуна все-таки зросталися, а коли почалася регенерація, то й тепловіддача посилилася. Птерод палахкотів, як батарея центрального опалення, й приємно зігрівав мої лапи. Стало так добре, як у нас на кухні, коли Свєтчина мама готує… Але як переконати шлунок, що ультуні не потрібна органічна їжа?

Спробувати до цього хлопчиська підлизатися чи що? Хоча він і є істотою незрозумілого походження та призначення, але зранку консервами ділився…

Кіт Васько перестав муркотіти і деякий час спостерігав за Антелем, який метався по кімнаті. Антель не знаходив собі місця: то визирав у вікно, то крутив у руках підібраний десь свічник, то рішуче гепався в крісло, щоб через півхвилини знову підхопитися й почати ходити по старому паркету.

Васько встав, солодко потягнувся і зістрибнув з ліжка. Він було спробував пристосуватися до кроків Антеля, але, зрештою, заплутався й потрапив йому під ноги. Антель сердито відпихнув кота:

— Геть! Не до тебе.

Ображений Васько осудливо прижав вуха, розпушив шерсть й стрибнув назад на ліжко.

— Подумаєш! — прошипів він собі під ніс.

Антель здригнувся й втупився в Тайфуна. Птерод лежав нерухомо в тій же позі, у якій його залишили після перев’язки, очі, як і раніше, були заплющені, тільки на щоках загорався неприродно яскравий рум’янець.

Антель перевів подих і поглянув на кота. Кілька секунд вони з Васьком дивилися один одному в очі, потім людина відвернулася, а кіт звузив зіниці, підібрав під себе лапи й знову завів нехитру пісеньку.

Як вони мені всі набридли! Чому я повинен розбиратися у всіх тонкощах перекрученої реальності — хто тут, зрештою, Могутність шукає? Так ні, замість того щоб ретельно вивчити обстановку, один пішов на зетагів врукопаш, інша погодилася на роль міношукача. Тьфу!

А цей… мигтить перед очима, від страху з розуму сходить. Теж мені, вартового знайшли!

Розділ 10

Світлана піднялася до своєї кімнати й відразу розчинила вікно. Антель помчав униз, у хол, тож ніхто не міг їй перешкодити.

Сонце так і не з’явилося з-за сірої завіси хмар, але на подвір’ї було гарно. Старе дерево шелестіло під вітром залишками листя; віяло свіжістю й спокоєм. Знизу долітали збуджені голоси: там розглядали карту, яку Клодт виніс з підвалу, але Світлана не прислухалася. Вона просто стояла й дивилася у вікно. Ніяких метеликів, що б’ються у павутині, ніяких кощавих рук, ніяких убитих! Осінь, звичайна осінь.

Якийсь незрозумілий звук змусив Світлану обернутися: Тайфун намагався підвестися, очі його все ще були заплющені, але руки шарили по портьєрі, що заміняла ковдру, голова сповзла з подушки. Він подався вперед, борючись із силами земного тяжіння. Світлана відскочила від вікна, спробувала силою вкласти невгамовного патрульного назад, але відразу відсмикнула руки: її вдарило слабким електричним розрядом. Васько засичав, ніби пробитий м’яч, увігнав пазурі в бинт і розпушив хвіст. Тайфун відкрив очі. Кілька секунд він протримався в напівсидячому положенні, потім безсило впав назад на подушку, не стримавши стогону. Пальці його стиснулися, зібгавши ковдру.

— Лежи сумирно! — попросила Світлана, поспішно відшукуючи на столі ампули з ліками.

Ін’єктор стрибав у Світланиних руках, і вона ніяк не могла його зарядити. Тайфун перевів на неї затуманений болем погляд:

— Ти ще тут?

— А де я повинна бути? — Світлана нарешті впоралася з ін’єктором і наповнила його тією ж сумішшю, що й Клодт раніше.

Вона дуже поспішала, бо Тайфун знову почав бліднути і дихання його стало свистяче й переривчасте.

— Я думав… — Тайфун осікся й продовжив після паузи: — Ти можеш спробувати повернутися…

— Спасибі! — Світлана кинула ампули на стіл і взяла ін’єктор зручніше: — Ти хочеш, щоб дорогою назад мене хтось замордував? Ні, одна я вже назад не повернусь!

Тайфун із силою розтиснув пальці, спробував зіштовхнути з грудей кота, але Васько загрозливо занявчав і вчепився ще міцніше.

— Орві відібрав у мене сили. Я тобі більше не захисник.

Світлана насупилася й помахала пальцем:

— Мовчи, «заступничку»! Хто мене розрядом клацнув, Васько, чи що?

— Це не те. Я не можу більше змінювати вигляд…

— І не треба! — Світлана приловчилася й увігнала в плече птерода всю порцію суміші. — Ти мені таким більше подобаєшся. З дитинства люблю невловимого Юма!

Тайфун затих, прислухаючись до наростаючої всередині нової хвилі болю, Васько тим часом прибрав пазурі й на всю довжину розтягнувся поверх його грудної клітки. Хвіст звісився на ковдру, передні лапи вперлися в підборіддя птерода, голову кіт опустив саме на серце Тайфуну, очі примружив й інтенсивно замуркотів. Біль зник.

— І чого було прикидатися? Сказав би відразу про Могутність і все! Треба, виходить, треба. А то напустив туману…

Світлана поправила плюшеві складки, мимохіть торкнулася палаючого чола птерода й жахнулася.

— Ну, навіщо ти пішов до богині? Теж мені, твір мистецтва: ніс горбатий, очі косі!..

Не перестаючи патякати, Світлана з тривогою подумала, наскільки підупав птерод. На затягування вогнепальної рани в нього пішло не більше десяти хвилин, а зараз після декількох годин безпам’ятства, помітного поліпшення немає. Їй було надзвичайно шкода невдачливого птерода, який надумав розшукати Могутність, а замість цього втратив те, що мав.

Навіщо йому Могутність? Підкоряти Всесвіт? Тайфун у ролі великого володаря? Який з нього володар?! Найімовірніше, його погнала в дорогу та ж причина, що змусила піти за ним Світлану: жага надзвичайного. У кожного своя рутина: у когось нескінченне навчання, повчальні бесіди, хитка реальність життя, у якій немає нічого постійного. У когось суцільна постійність. Постійна вахта в тому самому секторі, гарантоване майбутнє, постійні заборони. Що може бути гірше?

Уперше Світланин світ розколовся, коли батьки надумали розлучитися. Усе, що дотепер було непохитним, рухнуло в одну мить. Вона довго не вірила в це, потім повірила, потім мовчки спостерігала, як вони клеїли тріщину. Друга тріщина… Втім, нащо рахувати. Стосунки людей, ставлення до світу змінюються постійно. Реальність складається з безлічі варіантів. Світлана зрозуміла, що світ не стійкіший, ніж замок Фата Моргани. Будь-яка піщина змінює хід подій. Автомобіль, що вигулькнув з-за рогу, раптово обриває життя, яке довго планували. Це нормально. Щоденна боротьба за шматок хліба — теж норма, руйнування ілюзій — норма, нелюбов — норма, взаємні образи — норма. Хистка реальність життя, у якій доводиться йти навмання.

Світлана не захотіла стати нормою, її більше цікавили аномалії. У появі Тайфуна теж була аномалія. Кличуть кудись летіти? Чом би й ні! Так не буває? Звідки ви знаєте, перевіряли?

— Пробігав увесь ранок, голодним залишився…

Тайфун майже не чув, м’яка Васьчина лапа лоскотала йому підборіддя, але відвернути голову не мав сили. Нарешті птерод заплющив очі й остаточно поринув у забуття.

— І все через якусь кам’яну відьму… — по Світланиних щоках котилися сльози, вона витирала їх долонею, продовжуючи говорити, говорити, говорити…

Замість того, щоб ридати, краще б принесла мені чогось поїсти. Які люди нездогадливі! Настав час захоплювати рюкзак із продовольством і починати диктувати свої умови. Однаково без Свєтки Могутність відшукати не може ніхто! Чому б не покомизитися?

Васько ліниво вигнув спину, муркнув востаннє й зістрибнув на підлогу. Кіт неквапливо спустився по сходах, гидливо обтрусив лапу від налиплого сміття й сів за два кроки від схиленої над картою компанії. Рюкзак лежав на столі поруч із Антелем.

Степен був явно розчарований:

— Тут позначений тільки вхід, а самого шляху немає!

— Зате є код схованки! — заперечив Клодт. — Може, схованка біля самого входу.

Антель вертів у руках розкриту скриньку, бавлячись тим, як вона змінює кольори під його пальцями від ясно-сірого до майже чорного. Васько підійшов ближче й уп’явся в хлопчика гіпнотичним поглядом. Кінчики котячих вусів ледь помітно здригнулися. Скринька раптово побіліла.

Степен поморщився:

— Не люблю я цих підземель… Ти що робиш?

Антель мовчки розкрив рюкзак, відрізав неабиякий шматок копченої ковбаси й кинув котові. Васько акуратно взяв ковбасу в зуби й поволік під буфет.

— Навіщо?!

Антель знизав плечима й підкинув на долоні зовсім сіру скриньку.

Розділ 11

Світлана щільно причинила за собою двері й вийшла в коридор. Зі стіни просто на неї дивився товстий пан у напудреній перуці. Щоки цього пана сумовитими складками звішувались на мережаний комір, з-під якого виднівся масивний золотий ланцюг. Портрет стемнів від часу, і покритий пилом пан мав украй нездоровий колір обличчя.

— Я тебе до музею здам! — пообіцяла Світлана портрету. — Там тебе реставратори підмалюють, красенем будеш писаним.

Невідомо, чи підбадьорили її слова пана на портреті, але Світлана зненацька відчула приплив мужності, витерла щоки, засунула руки в кишені куртки й рушила вниз ходою королеви амазонок.

Крізь шибки лилося яскраве денне світло й різнобарвні відблиски лягали на буфети, на майже порожні полиці, де лише зрідка зустрічався деякий посуд, на добряче облисілу ведмежу шкіру, знайдену Клодтом у меблевому завалі, і хол від цього здавався не таким похмурим, як напередодні ввечері.

Світлана зупинилася на нижній сходинці скрипучих сходів і виразно кашлянула. Підвів очі від карти тільки Антель: Клодт і Степен щось виміряли, кожен зі свого боку за допомогою двох надламаних сірників.

— Не завадило б обговорити умови! — Світлана постаралася, щоб голос звучав упевнено й нахабно.

— Які ще умови?! — Клодт зіштовхнувся сірником зі Степеновим, що певною мірою його роздратувало.

— Договору. Що будемо мати ми з Тайфуном від придбання вами Могутності?

У Степена почервоніла лисина, Клодт уперше відірвався від карти й подивився на Світлану з деяким інтересом:

— По-перше, ви отримаєте шанс урятувати свої шкури. Я думаю, перспектива достатньо приваблива?

— Тайфун знайшов мене й привів вас до будинку Орві. Він має право на частину Могутності!

— Та він раніше здохне! — заревів Степен.

— У такому разі, щасливо залишатися, мені тут робити нічого!

— Хвилинку!

Світлана не зупинилася. Тоді Клодт підхопився, але вона вже відчиняла двері…

Два постріли гримнули одночасно, і голова мармурової богині розлетілася на друзки. Бризнули осколки мармуру. Кілька секунд Світлана очманіло дивилася на обезголовлену грекиню, з якої звисали обірвані виноградні батоги, потім підійшов Клодт і прикладом карабіна зіштовхнув статую з ґанку. Нещасне божество повалилося набік, глибоко увігнавши праву руку в пісок доріжки. П’єдестал навколо ніг богині був акуратно вирізаний у формі куба, тільки грані виявилися чомусь згладженими.

— Яка безтурботна молодь нині пішла! — поскаржився Степен, перезаряджаючи свій карабін. — Ніхто старших не слухає!

Світлана перевела подих, машинально змахнула з лиця мармурову крихту й постаралася повернути собі колишню рішучість:

— Тайфун отримає свою частку Могутності або її взагалі ніхто не отримає!

— А якщо я пристрелю твого дружка, питання буде вичерпане?

Зрозуміти по лицю Клодта, жартує він чи говорить серйозно, було зовсім неможливо. Світлана перевела погляд на Антеля, але той лише красномовно знизав плечима.

— У вас теж немає вибору! Провідник має указати дорогу, або тут загнуться всі!

Вона тільки повторила слова Клодта, та ще й тремтячим голосом, але ефект був надзвичайний: Степен буквально озвірів. Він згріб Світлану за комір, струснув кілька раз й… сам не зрозумів, як опинився на підлозі. Світлана, до речі, теж не зрозуміла. Вона помітила тільки якийсь миттєвий рух… щось схоже на сіру блискавку, що мигнула перед очами, а потім Степен гепнув спиною на ведмежу шкіру.

Оторопіле мовчання порушив Клодт: він раптом зареготав голосно й розкотисто, трясучи могутнім тілом і тикаючи вбік постраждалим прикладом карабіна:

— Знайшов з ким зв’язуватися… із провідником Орві! Ти ж не зетаг!

Степен підхопився з моторністю, надзвичайною для літньої людини, й схопив зброю, що відлетіла було вбік:

— Уб’ю!

Клодт підбив ствол, куля просвистіла над Світланиною головою, вибила тріску із дверного косяка й помчала кудись убік газону.

— Ідіот, — тихо сказав Клодт. — Дівчисько має рацію. У будинок Орві простіше ввійти, ніж вийти. Твій дружок отримає свою частку Могутності, Свєтко.

Він обережно причинив двері й відійшов до столу. Степен замислено почухав потилицю, опустив карабін на стільницю й теж схилився над картою.

І тут Світланина витримка вичерпалася. Судорожним рухом дівчинка вхопила на руки кота, який виліз з-під буфета, і стала гладити так люто, що Васько негайно її вкусив. Коти не люблять нервових рухів. Світлана не без зусиль витягнула палець із Васьчиної пащі й з тугою подумала про дім. Як там батькові, адже мама, напевно, ще не повернулася з села — він їй, звичайно, не повідомив нічого, а сам, найімовірніше, ночував у міліції. Зворотний бік пригод — розхитані нерви рідних. Задумавшись, Світлана знову трохи сильніше натиснула на котячу голову, і Васько безцеремонно стукнув хазяйку лапою.

— Вхід повинен бути за чотири метри від будинку на перетині двох алей! — Степен викинув сірник і випрямився.

Колишній «вагонний дядечко» перемінився. І куди поділися його сутулі плечі, зацькований погляд? Зникли разом з міською суєтою. Навіть на самого себе ранкового він не був схожий: над картою височів переможець, перед яким готувався дрижати Всесвіт!

Антель розгублено посміхнувся й заглянув у переплетення звивистих ліній.

— Чому? — запитав він дурнувато.

Клодт із хрускотом переломив свій сірник і відкинув його геть:

— Тому що в іншому місці його бути не може!

Я не почув найголовнішого: як щодо рюкзака? Якби я був людиною, то засунув би карту туди, де лежала, і пішов би обідати. Дивні істоти: ганяються за Могутністю тоді, коли удома чекають повні холодильники!.. Втім, холодильники мене не цікавлять.

У легенді Орві йдеться, що головні неприємності починаються саме біля входу до Могутності. Хоча в нас на вході теж валяються… статуї, так що, у принципі, яка різниця?

Тьфу, знову за вухо смикає! Я ж укушу! Ні, з Тайфуном все-таки простіше, лежить собі тихо й тепло випромінює. Добряче йому, бідоласі, не пощастило цього разу. Він пройшов містом дуже чітко: у напрямку свого корабля. Накритий захисним полем корабель чудово вписався в пейзаж, бо взагалі зник з поля зору (не для мене, звичайно). Але індикатор Орві зіпсував усю справу, викривлення реальності пішло по наростаючій і призвело до Переходу.

Розділ 12

Замість сірників міряли кроками. Степен зосереджено сопів, переставляючи коротенькі ноги, а Клодт раз по раз оглядався на дерево, що росло під стіною: звіряв напрямок. Світлана з інтересом спостерігала за діями «шукачів скарбів», Антель стояв на посту, щоб припинити можливий напад з боку парку, але дивився не стільки в зарості, скільки на Світлану. Кіт Васько взагалі залишився в будинку.

— По-моєму, тут! — Клодт зупинився й кинув на землю саперну лопатку.

Місце нічим не відрізнялося від інших, але, незважаючи на це, Степен радісно підтвердив:

— Точно!

У чотири руки розкидали перемішану зі шматками каменів купу трісок. Клодт розмітив квадрат півтора на півтора метра й увігнав лопату в сиру землю. Степен взявся було теж копати, але за кілька хвилин пролунав скрегіт.

— І в мене камінь, — сказав Клодт. — Кладка. Доведеться повозитися.

Степен на мить задумався:

— Десь я начебто кирку бачив?.. Антель, ну ж бо збігай у підвал!

Антель зірвався з місця.

— Ліхтар візьми! — крикнув йому вслід Клодт. Він продовжував знімати шар дерну, під яким оголилася стара кладка із грубо обтесаного жовтуватого каменю.

Степен колупнув камінь лопатою, потім постукав дерев’яною ручкою:

— Гуде! Там порожнеча внизу.

Клодт тим часом повністю очистив квадрат від землі. Стало видно, що камені різні: приблизно в центрі йшов ряд дрібніших, ідеально гладких, немов обтесаних морською хвилею, а ближче до країв грані ставали гостріші, а самі камені крупніші. Це трохи нагадувало мозаїку з абстрактним малюнком.

Клодт присів навпочіпки й погладив камінь долонею. Нічого не відбулося. Тоді він підкликав Світлану й звелів їй торкнутися каменю браслетом. Кладка відразу побіліла.

— Що й потрібно було довести, — із задоволенням постановив Клодт.

Степен навіть лопату кинув, пройшовся по гранях білого квадрата, що чітко виділявся на тлі землі, притупнув збуджено:

— Тут воно, тут! Я нюхом чую! Куди цей хлопчисько подівся?!

Світлана з відразою глянула на власну руку із браслетом, устала, обтрусила сухі травинки зі штанів.

— Ви знову Антеля одного посилаєте! — з докором сказала вона Степену.

— Нічого з ним не станеться! Карабін у нього є.

Клодт раптом насупився, поправив свій власний карабін, недбало закинутий за плече, занепокоєно поглянув у бік будинку. Світлані чомусь стало не по собі. Навіть Степен відчув зміну настрою, і повторив уже менш радісним тоном:

— Карабін у нього…

Чекали ще хвилин десять. Антель не з’являвся. Клодт пошепки вилаявся й зняв з плеча зброю:

— Піду подивлюся!

Світлані не хотілося залишатися зі Степеном, але йти в підвал… не хотілося ще більше.

Клодт зник за рогом будинку. Степен спритно зірвав з плеча свій карабін й застиг напоготові у напруженому очікуванні.

— Могли б і самі сходити! — сказала Світлана, дивлячись собі під ноги.

— Плескай язиком менше! — огризнувся Степен. Він почав нервувати, зброя так і танцювала в його руках. Кілька разів Степен безуспішно намагався вгамувати тремтіння, але руки не слухалися.

— Однаково промахнетеся! — мстиво пообіцяла Свєтка. — Можете опустити.

З-за рогу з’явився Клодт із карабіном в одній руці й киркою в іншій. Губи його були щільно стиснуті, брови зійшлися в одну лінію. Степен полегшено зітхнув:

— Усе гаразд?

Клодт не відповів. Вираз його обличчя був досить красномовним. У Світлани стислося серце: «Бідний Антель!»

Клодт повісив карабін на шию, взяв кирку двома руками й, підійшовши, увігнав її в щілину між каменями. Кілька секунд Світлана бездумно слухала удари кирки й поштовхи власного пульсу в скронях, потім отямилася: «Тайфун?!» Ні слова не кажучи, вона повернулася й побігла до будинку.

— Стій! — запізніло гаркнув позаду Степен, але Світлана не зупинилася.

Вона промчала по газоні, плутаючись у високій траві й спотикаючись об невидимі перешкоди, перескочила через повалену статую, рвонула на себе важкі двері… Ведмежа шкура чомусь звисала з оленячих рогів, під буфетом валялися осколки розбитої порцелянової тарілки, а на дерев’яних східцях лежав карабін з розбитим прикладом і неприродно вигнутим стволом. Світлана не затрималася в холі, стрибаючи через дві сходинки, вона вибігла нагору і з силою штовхнула двері!

Тайфун так само лежав на ліжку, і Васько так само дрімав у нього на грудях. Кіт навіть очей не розплющив, лише повів вухом і злегка пересмикнув шкурою. У Світлани якось одразу ослабли ноги, вона ледь дійшла до крісла й упала в його запилюжене нутро.

У коридорі загриміли кроки, і в кімнату влетів злегка захеканий Клодт. Одним поглядом охопивши кімнату, він зупинився біля ліжка, перевірив навіщось пульс птерода й незрозуміло хмикнув.

— Що? — запитав Степен, з’явившись на порозі.

— Нічого.

Степен мовчки простягнув йому покручений карабін.

— Я бачив.

Клодт задумався на мить, потім швидко повернувся до Степена й витягнув у нього з кишені маленький револьвер.

— Стріляти вмієш? — запитав він у Світлани. Вона підвела на нього нерозуміючі очі й заперечливо похитала головою:

— Я не знаю.

— Це як розуміти?! — обурився Степен.

— Заткнися! — попросив Клодт. — Стріляти дуже просто.

Він показав, як вправлятися з револьвером, потім відчинив вікно:

— Ми будемо внизу, якщо що… почуємо. Не бійся.

А справи-то кепські! Зетаги потихеньку усувають конкурентів, не заважаючи провідникові розшукувати Могутність. Що буде потім? Клодт квапиться, він сподівається відшукати схованку раніше за зетагів, і тоді йому ніхто не буде страшний, але…

Дурнувата історія! Звідки узялися Степен і компанія? Жоден землянин не міг знати про легенду Орві, жодна істота із закритого сектора не відала таємниці Могутності, і проте люди втрутилися. Найімовірніше, це штучки перекрученої реальності.

Жаль хлопчиська, зі всієї компанії Степена це була найсимпатичніша людина. Степен сподівається, що з кожним новим убивством сила зетагів тане. Так-то воно так, у Тайфуна — з кожним кроком у перекрученій реальності, у них — з кожним новим убивством. Тайфун майже повністю втратив свої птеродські здібності, зациклившись на образі людини, вони теж зациклилися на своїх образах, але сил у них цілком досить, щоб устигнути добити всіх. Я боюся? Нісенітниця! Я нічого не боюся, я просто не люблю зетагів. Їм ніхто не потрібний, крім провідника. Провідник їм теж не буде потрібний, як тільки Могутність буде знайдено. Завданнячко. Я — простий ультуновий кіт, що цілу вічність не їв риби! Хіба консерви — це риба? Бр-р! Зетага можна вбити, тому вони намагаються на рожен не лізти, але є тисяча способів позбутися людини тихо. Поки у Свєтки існує захист, зетаги не сунуться, але якщо з людьми щось трапиться… А Тайфун ніяк не отямиться. Кістки, щоправда, скрипіти перестали, але всередині ще щось не ладиться. Теж мені «невловимий Юм»!

Я чув, як ці тварини нишпорили внизу, Клодт налякав їх. Будемо сподіватися на його розсудливість, щоправда, він і так не випускає з рук зброї…

Так, а зі Свєтки стрілець вийшов аховий, незрозуміло, чого вона боїться більше: появи зетагів чи револьвера у власній руці. До того ж, я не радив би весь час тримати палець на спусковому гачку, щоб ненароком не пристрелити союзника. Й узагалі, нема чого мене стволом по голові гладити, а то в мене потім вуха чесатимуться! Алергія.

З підземним ходом Клодт і Степен прововтузилися до вечора. Вони розчистили кам’яні сходи, що ведуть униз, і навіть встигли добратися до першої перешкоди: оббитих металевим листом дверей, але сутінки погнали «шукачів скарбів» під прикриття стін дому Орві.

Розділ 13

Ноги, важкі й негнучкі, не хотіли слухатися, удари серця гулко віддавали у вухах, усе тіло було сковане жахом, але якась невідома сила змусила Світлану озирнутися.

Кутки холу тонули в мороці, але згасаючий камін ще кидав червонуваті відблиски на поїдені червицею буфети, на коробку з рафінадом, на чашки з недопитою кавою…

Тиша. Ні єдиного шереху не вловив її загострений слух. Степен зник зовсім безшумно.

Вона постояла ще кілька митей, щоб заспокоїтися, і тільки після цього зробила наступний крок. Стерті сходинки скрипіли під ногами, і це скрипіння рвало тишу, мов постріли. У кімнаті Світлана насамперед повернула ключ у замку, потім підтягла до дверей важке крісло з витертою оксамитовою оббивкою.

Тайфун розплющив очі й спробував сісти.

— Лежи! — Свєтка присунула друге крісло ближче до ліжка й сіла.

Тайфун послухався, але засинати явно не збирався.

— Де Степен? — запитав він.

— Пішов за допомогою.

Очі Тайфуна здивовано розширилися, потім звузилися:

— А Клодт?

— Патякає з Антелем біля каміна.

На кілька секунд він затих, потім зажадав:

— Поклич Клодта!

Світлані не хотілося пояснювати, тому вона взяла зі стола ін’єктор і зарядила його новою сумішшю:

— Чотири години вже минули.

Тайфун різко відсторонився:

— Знову накачаєш мене снодійним? Досить!

Він встиг перехопити руку з ін’єктором і стиснути так, що ліки бризнули на підлогу. Ін’єктор боляче врізався в долоню Світлани.

— Пусти!

Тайфун повільно розтис пальці й сів. Гримаса болю пробігла по його обличчі. Світлана кинула ін’єктор і потерла постраждалу руку.

— Прийомчики в тебе… Пірат!

Пошкоджена куртка Тайфуна валялася під столом, птерод нахилився було за нею, але відразу випрямився.

— Ти звалишся через півгодини!

— А це не твоя турбота.

Птерод обережно пересунувся до краю ліжка, опустив ноги й спробував піддіти тканину носком черевика. Йому вдалося підтягти куртку ближче. Намагаючись не робити різких рухів, птерод обережно взяв куртку й спробував насунути її поверх бинтів.

— Так, де все-таки Клодт?

Клодт залишився сидіти внизу перед каміном, над яким розкинула гіллясті роги оленяча голова. Він раптово захрипів, чашка вислизнула з його рук, ударилася об камінні ґрати, і кава хлюпнула у вогонь. Степен сказав, що смерть наступила миттєво, мабуть, він розбирався в подібних речах.

Потім пішов Степен. Він взяв обидва карабіни: свій і Клодта, а Світлані звелів замкнутися нагорі.

— Я б взяв тебе із собою, але Тайфуна не можна залишати одного, — пояснив він, ховаючи очі. — Я піду пошукаю людей. За воротами починається дорога, напевно, вона веде в місто. Я повернуся й приведу допомогу.

І він пішов, а Світлана піднялася в кімнату й забарикадувала кріслом замкнені двері. Ще хотілося підсунути й стіл, але цей присадкуватий витвір з темного дерева виявився занадто важким.

Привалившись до стіни, Тайфун відпочивав після процедури вдягання й мовчки спостерігав за безуспішними спробами зрушити з місця стародавні меблі. Патрульний сто сорок сьомого сектора Бети мав далеко не квітучий вигляд: дводенна щетина вкрила запалі щоки, синець під оком пожовк, покалічені руки набрякли, а залита засохлою кров’ю розірвана куртка, з-під якої визирали бинти, взагалі виглядала страшнувато.

— Вікно теж столом забарикадуєш? — нарешті запитав Тайфун з явним глузуванням.

Дерево, яке у свій час послужило Світлані сходами для нелегальних прогулянок, тепер становило чималу загрозу. Світлана різко випрямилася й блимнула очима:

— Що ти смієшся?! Краще б ребра собі заростив!

Тайфун посерйознішав:

— Уже зростив. Я давно встав би на ноги, якби ти не накачувала мене всілякою гидотою!

— Якби не ця «гидота», ти давно б тихо помер!

— Я не винен, що людське тіло настільки слабке.

— Хто тебе змушував залишатися людиною? Де твоя знаменита мімікрія?

Світлана відразу пошкодувала про свої слова, бо Тайфун перемінився на обличчі й надовго замовчав. У тиші, що запала, почулося муркотіння кота, який засів у складках портьєри. Потривожений рухами Тайфуна, він спочатку невдоволено мружив зелені очі, а тепер, скориставшись паузою, знову завів древню котячу пісню.

Незважаючи на куртку, патрульного пробирали дрижаки — стіна, ледве прикрита лахміттям шпалер, виразно випромінювала холод. Регенерація проходила погано, інакше б давно зникла набряклість рук і Тайфун би не морщився за кожним глибоким вдихом.

Зненацька кіт кулею злетів з ліжка й, майже притискаючись животом до підлоги, кинувся до дверей. Вискочив на присунуте крісло й завмер, насторожено водячи вухами й злегка посмикуючи хвостом. Виразно почулося шарудіння і дзвякання в замковій щілині.

— Ключ заважає, — спокійно зазначив Тайфун. Світлана сполотніла й, витягши з кишені револьвер, позадкувала до вікна.

— Я б туди не підходив! — Свєтка оглянулася й здригнулася: крізь шибку на неї дивилося людське обличчя. Втім, чи людське? Неприродно біле, з майже проваленим носом, глибоко запалими очима, оскаленим у моторошній посмішці безгубим ротом… Світлана притишено зойкнула й змахнула рукою. Посипалися осколки скла, в кімнату ввірвався вітер, затанцювало полум’я в ліхтарі, застрибали по кімнаті тіні, метнувся під ліжко переляканий кіт. Обличчя зникло.

— Вікна б’є, — пробурчав Тайфун. — Зброєю розкидається. Холоду напускає.

Світлана відійшла від вікна, наткнулася на крісло, залізла на нього з ногами, згорнулася клубочком, вистукуючи зубами дріб.

— Візьми! — Тайфун перекинув їй ковдру й одразу зігнувся від різкого болю. Обличчя його посіріло, вкрилося великими краплями поту.

А під дверима знову заскреблися, двері тихенько затремтіли, але поки не піддавалися.

— Ти тільки не бійся, Свєтко, — видушив Тайфун крізь зуби. — Вони не зачеплять провідника, без тебе…

Біль переміг. Тайфун упав на подушку й замовк. Кіт безшумно вибрався з укриття, заліз птероду на плечі й глибоко встромив пазурі в щільну тканину куртки.

Дуже «розумний» вчинок — запустити револьвером у голову зетага, як звичайним кругляком! Ех, Свєтко, не вийде з тебе супергерли. Якого біса я взагалі з вами зв’язався? Сидів би зараз біля холодильника й лиха б не знав!

Розділ 14

Нарешті двері перестали тремтіти. На якийсь час запанувала тиша, яку порушував тільки шерех вітру в листі старого дерева та побрязкування розбитих стекол. Крізь діру у вікні зникали жалюгідні залишки зігрітого подихом повітря, а натомість уповзала нічна вогкість.

У Світлани змерз кінчик носа, вона розтерла його й подумала, якщо так холодно під ковдрою, то як Тайфунові без неї? Оскільки птерод досі був непритомним, то проти накривання заперечувати не став, а вкутаний заразом Васько навіть замуркотів під плюшем.

Шкрябання почулося знову, але тепер з боку вікна. Кіт висунув голову з-під портьєри. Він більше не муркотів. Зіниці розширилися, і в глибині їх запалав дивний червоний вогник.

— М-мишка, — сказала Світлана неслухняними губами. Вуха кота притулилися до голови, й він заричав: зовні у вікно знову заглядало страшне лице! Другого револьвера, яким можна було б запустити в нього, на жаль…

І тут у двері бабахнули чимось важким! Кіт стрілою пронісся до вікна, ковзнув у зіяючу діру, мимохідь проїхався пазурами по голові незнайомця й зник. Але пропав і спостерігач!

Двері затріщали. Світлана оглянула кімнату, схопила навіщось свічник, кинула, метнулася до Тайфуна, спробувала посадити… Але птерод вивалився в неї з рук. Світлана з жахом зрозуміла, що все це дарма: навіть якщо вдасться привести Тайфуна до тями, він ще занадто слабкий, аби боротися. Він однаково один не впорається з усіма… Але вона знову й знову намагалася посадити Тайфуна й голосила:

— Тайфунчику, миленький, я боюся! Вставай, ти ж найдужчий, чуєш? Уставай! Адже ти не кинеш мене одну? Я боюся, чуєш?!

Двері розчинилися, розметавши навсебіч тріски, і в кімнату ввалились примари. Мертвенно-бліді особи, кості, ледве обтягнуті шкірою, старі лахміття замість одягу, і сморід, що виходить від плоті, яка гниє. Світлані стало зле, вона уткнулась обличчям в плече Тайфуна, щосили намагаючись не дихати.

— Це сталося! — урочисто сповістила головна примара.

Свєтка подолала напад нудоти й підвела голову: навколо товпилися дивовижні маски, зіяли провалля ротів, блищали в тьмяному світлі гасового ліхтаря лисі черепи, стискалися й розтискалися скорчені пальці.

— Устань! — наказала примара.

Як уві сні, Світлана сповзла з ліжка, на ватяних ногах зробила кілька кроків і зупинилася перед шеренгою примар.

— Час прийшов. Веди.

Дівчинка продовжувала стояти, дивлячись у провали очиць і танцюючі на костях відблиски.

— Веди нас до Могутності.

До Світлани не відразу дійшов зміст сказаного, а потім вона судорожно ковтнула повітря й рвонулась до вікна. Її буквально вивернуло навиворіт. Вона порізала собі руку, бо вчепилась у засипане склом підвіконня, але болю не відчула. Навпаки, настало полегшення. Свіжий вітерець остудив чоло й здув зі щік сльози. За вікном сходив місяць. Світлана ще раз втягла в себе прохолодне повітря й через плече подивилася на примар:

— Навіщо вам Могутність?

— Вона призначена нам! — суворо відповіла головна примара.

Світлана істерично розреготалася:

— Навіщо мерцям Могутність? Що ви будете з нею робити в себе… під землею?

— Ми не мерці! — заперечила примара. — Це в перекрученій реальності зетаги стали такими, якими ти нас бачиш. Призначення має бути виконане, інакше ти теж помреш!

Світлана пересмикнула плечима й відчула, як по спині розповзається холод.

— Таю! — простогнала вона.

Відчувши на своєму зап’ясті крижаний дотик, Світлана відхитнулася: крізь віконний проріз до неї тягнулися кисті з величезними кривими нігтями. Дикий жах заполонив Світлану, вона метнулася уздовж ряду примар і ринулася до розчинених дверей… Двері замкнулися.

Ударившись з розгону об дубову стулку, Свєтка повільно сповзла на підлогу й сіла, пригорнувшись щокою до прохолодного дерева.

— Я не знаю дороги до Могутності, — прошепотіла вона.

Примари загуділи, але відразу замовкли.

— Ти брешеш! — заперечив головний. — Птерод заради тебе проник у закритий сектор!

«Птерод?» Світлана подивилася на Тайфуна, і слідом за нею повернув білясту голову головний. Двоє зетагів відокремилися від шеренги, рушили до ліжка…

Свєтка миттєво звелася на ноги, проскочила між примарами й загородила Тайфуна:

— Ви, дохлі жаби, я пожартувала! Звичайно, я знаю, де ваша паскудна Могутність!

Зетаги не зупинилися, вони відіпхнули Світлану й стягнули птерода з ліжка. Він завис у них на руках із закинутою назад головою, жалюгідний і безпомічний. Світлана вчепилась у холодні руки:

— Пустіть його, жаби! Таю, ну опам’ятайся ж! Покажи їм усім!

Вона трясла примар так несамовито, що ледве зрослі ребра птерода зарухалися і змусили патрульного застогнати й відкрити очі.

— Тайфунчику! — плакала Світлана. — Опам’ятайся ж!

— Не реви, Свєтко, — крізь зуби попросив Тайфун і випрямився.

Не те, щоб я злякався, ультунові коти нічого не бояться, просто мені забагнулося прогулятися. Чого б це котові не вийти прогулятися вночі? Саме час.

Усі околиці навколо будинку просмерділи зетагами. Той, котрого я звалив з дерева, знову почав лізти наверх, а я пішов ближче глянути на підземний хід.

Хід як хід, нічого особливого. Двері, щоправда, гарні, надійні, зетагам їх зламати не вдалося, міцнішими виявилися, ніж у будинку. З підземелля відгонило неприємностями. Неприємності пахнуть інакше, як зетаги, але теж… не дуже. На кам’яних сходах сидів пацюк, але я його ловити не став: нехай собі бігає тварина. От коли б сиділа риба… Втім, риби сидіти не можуть.

У будинок я не повернувся, а почекати вирішив просто тут: однаково підземелля не минуть.

Сірий кіт заліг за купою вивернутого каміння, позіхнув і нашорошив вуха.

Розділ 15

Як тільки браслет Орві торкнувся шорсткуватої поверхні металевого листа, десь гулко вдарив дзвін: «Бам!» Потужний звук завис у повітрі, змушуючи вібрувати стіни, і важкі броньовані двері з пронизливим вереском поповзли вбік. Відкрився широкий коридор, освітлений сутінковим світлом. Світло також випромінювали стіни, покриті якоюсь фосфоруючою речовиною. Там, де на каменях оселилася цвіль, темніли плями, прожилки тріщин теж намалювали на цих дивних світильниках свій візерунок, але загалом у підземеллі було світліше, ніж зовні, де вже панувала місячна ніч.

Світлана всунула до кишені непотрібний тепер ліхтар Клодта і переступила поріг підземного коридору. Слідом за нею пройшли семеро, але перш ніж двері зачинилися, прослизнув безшумно ще й восьмий.

Світлану вів уперед розпач. Вона не мала ані найменшого поняття про те, куди слід іти і що шукати, натомість добре розуміла безвихідність становища. Зетаги перемогли.

Свєтка з дитинства боялася підземель і не любила навіть бабусин льох, у якому зберігалися баночки з козячим молоком. Під землею людина почувається в пастці: пласти, що нависають над головою таять погрозу, стіни дихають вогкістю й тліном. Старі підземелля підступні, у них збирається мертвий газ або живі змії, стелі їх ненадійні й загрожують обвалом, а під підлогою ховаються пастки й бездонні прірви. Все це Світлана пам’ятала, але позаду йшли зетаги, примари, самі подібні до підземелля. Напевно, слід було б героїчно вмерти, але не дозволити зетагам шукати Могутність!.. Однак умирати не хотілося. Навіть героїчно. І ще одна маленька деталь: Тайфун. Патрульного збиралися прикінчити тут же, у кімнаті — цей вирок Світлана прочитала на безпристрасних обличчях живих мерців. Розпач поглинув її, але раптом настало осяяння. Браслет! Прокляте кільце намертво приліпилося до зап’ястя. Світлана вчепилась зубами в білий метал, як звір у капкані за власну лапу, і здерла знак Орві разом зі шкірою. Заюшила кров. Відразу зашуміло у вухах, захиталися стіни, спотворилися жахом маски облич…

— Ось вам! — сказала Свєтка із мстивою насолодою. — Нічого не отримаєте. Не буде у вас провідника!

Вона хотіла висловити їм усе, що накипіло за довгу дорогу й нескінченні години в будинку Орві, але відчула таку слабість…

— Ти що?! — Тайфун рвонувся з рук зетагів і свиснув по-птеродськи: — Фео-о-фіть!

Світлана не зрозуміла змісту, але добре вловила інтонацію.

— Сам дурень! — відповіла вона.

Зетаги неспокійно загомоніли, Світлана затисла долонею зап’ястя, що кровоточило, зажмурила очі, щоб не бачити танцюючих стін, і закричала:

— Йому — життя, а вам — Могутність!

У тиші, що наступила відразу, чітко чувся свист птерода.

— Феофіть! — повторив Тайфун.

Кров довго не могли зупинити. Злий, як чорт, птерод перетягнув Світлані руку обривком свого бинта й напнув зверху браслет Орві, що відразу присмоктався до зап’ястя.

— У провідників завжди трапляються дивацтва, — пояснив Тайфун зетагу, — однак без провідника схованка Могутності відкрита не буде.

Примари довго мовчали, поки Світлана, схлипуючи, колисала покалічену руку, потім головний сказав: «Гаразд».

Підлога під ногами мала ледь помітний ухил, і з кожним кроком шукачі Могутності спускалися все глибше й глибше під землю. Світлана йшла попереду, прекрасно усвідомлюючи, що від неї чекають виявлення всіх можливих пасток на шляху, і ламала голову, як знайти те, про що не маєш ні найменшого уявлення. На щастя, ішли вони зараз абсолютно порожнім коридором, схожим на тунель, звертати було нікуди, і все навколо проглядалося до останньої піщинки.

Головна примара відставала всього на крок чи два, але відстань цю не скорочувала. Вона рухалася м’яким, пружинистим кроком, насторожено поглядаючи навсебіч, щохвилини готова відскочити й ударити. Три зетаги, що простували за нею, намагалися у всьому копіювати ватажка: так само озиралися й поводилися настільки ж обережно. Позаду у супроводі двох примар тягся Тайфун. Заощаджуючи сили, він майже висів на конвоїрах, які тихо гарчали, але виражати своє невдоволення відкрито не наважувалися. Останнім крався кіт. Тепер це був не сірий у коричневу смужку Васько, а щось білясте, випромінююче слабке світло, і саме тому він зовсім зливався зі стінами. Зненацька коридор різко звузився, повернув під прямим кутом праворуч, потім ліворуч, і шукачі Могутності опинилися в просторій печері з гладкою блискучою підлогою. Враження було таке, начебто хтось вирішив залити каток під землею — настільки був схожий на лід цей дивний камінь. На протилежній стіні печери біля самої підлоги був квадратний отвір, цілком достатній, щоб у нього могла пролізти людина.

Світлана зупинилася в нерішучості, потерла ниючу під браслетом руку, потім обережно ступила на «лід». Він виявився зовсім неслизьким, а крізь підошву туфель дівчинка чомусь відчула тепло. Вона ступила ще крок і зрозуміла, що це не тепло, а жар, і після третього повернула назад. На блискучій поверхні підлоги чітко відбився чорний ланцюжок слідів.

— Печеться! — поскаржилася Світлана зетагам.

Головна примара присіла, помацала підлогу кощавими довгими пальцями й одразу відсмикнула руку. Потім подивилася на почорнілі пальці й знаком підкликала до себе одного із зетагів. Зетаг поклав долоню на силует сліду й протримав так хвилини дві, потім перевірив підлогу між слідами.

— Нормально, — повідомив він.

Головний виразно подивився на Світлану.

— Тріска смердюча, — тихо пробурмотіла вона й виміряла поглядом відстань. Далеко.

Про те, що хтось десь навіщось ходить по вогні, Свєтка чула, але особисто її мало приваблювала подібна перспектива. Нехай не по вогні, а по розпеченій плиті — однаково приємного мало. Завдання: з якою швидкістю треба пробігти з одного краю печери в іншій, щоб добігти? Добре ще, що в осінніх туфлях товста підошва. Світлана важко зітхнула й знову ступила на «лід». Між чорними відбитками він і справді був холодним, але далі… Вона майже летіла, намагаючись не торкатися підлоги, але дорога була такою довгою…

Свєтка з ходу вскочила в чорний проріз, упала, обпалюючи долоні, зірвала із себе туфлі, що чаділи, відкинула в темряву й стиснула вкриті пухирями ступні.

— М-мерзотники! — простогнала вона, але відразу осіклася, бо легке й пухнате тільце моторно ковзнуло по її руці, потерлося об опіки й біль зник. Світлана застигла, зігнувшись у незручній позі, затиснувши долонями обпалені ступні. Щось білясте, що обрисами нагадувало кота, але світилося в темряві, витріщало на неї блідо-зелені очі.

— Усе гаразд? — довідалася істота й розчинилося в темряві, тому що у вузький прохід вплив огидний запах зетагів.

Світлана запалила ліхтар і побачила примар, що озиралися обабіч. Мигцем освітивши похмуре лице Тайфуна, вона підвелася, із задоволенням відчула прохолодність утрамбованої землі й, легенько накульгуючи, рушила вперед.

Коли в підземеллі не пахне мишами — це ненормально! Я принюхувався спеціально: жодної миші на кілометри навколо. Втім, ультунові коти мишами нехтують.

Я трішки випередив інших, щоб подивитися, як там Свєтка після пробіжки, але потім знову пристроївся у хвості й перестав світитися. У темряві зручніше бути чорним. Я ледь не наступав птероду на п’яти: настільки повільно він плівся. Які ніжні все-таки ці птероди, стільки часу минуло, а він дотепер шкутильгає, як хворий. Слабак! Я стрибнув птероду на спину, але дещо не розрахував з обміном енергією, тому що Тайфун у відповідь мимоволі вдарив розрядом. Конвойних розметало в сторони, а мені ледь припалило шерсть на лапах. Геррой! Якби ти це спеціально зробив, а то… У мене он, скажімо, теж зіниця на світло звужується, то й що? Ич, підбадьорився він!

Розділ 16

Незабаром Світлані знову довелося ховати ліхтар, тому що прохід вивів їх у наступну освітлену печеру, меншу за першу, але теж із гладкою кам’яною підлогою. Тільки ця підлога не нагадувала крижаний каток, а була усього лише з добре відполірованого граніту.

Світлана боязко торкнулася краєчка кам’яної плити босою ногою, як плавець, що цікавиться температурою води. Нічого, начебто не кусається. Торкнулася сміливіше — знову нічого. Пройшла кілька кроків і зовсім розхоробрилась. Печера невелика, он на тому боці коридор продовжується й… Підлога провалилася. Свєтка не встигла навіть скрикнути. Ойкнув і рвонувся вперед Тайфун, але добряче розгнівані конвоїри втримали його на місці. Головний зетаг завмер, насторожено дивлячись убік утвореного провалу. Від стіни відокремився білястий силует, ковзнув повз завмерлі фігури й зник у ямі.

Свєтка мовчки звивалася в руках закованого в металевий панцир лицаря. Мовчки, тому що одна залізна рука затисла їй рот, друга обхопила грудну клітку так, що дихання майже зупинилося.

— Впізнаю жартівника Орві, — сказав кіт, вистрибуючи воїнові на плече. Одна рука відпустила здобич, щоб скинути Васька з плеча, і Світлані вдалося вдихнути. — Краще не пручатися, — порадив кіт, вивертаючись від стусана металевої ноги. — Він же, дурень залізний, і кістки переламати може.

Рука повернулася на вихідну позицію, але Світлана слухняно завмерла й тому дихала майже без перешкод.

— Ти його не бійся-мня, це лише бездушний болван-м, — кіт квапився і час від часу збивався на нявкаючі звуки. — Бережися зетагів, вони знищать і тебе, і Тайфуна, як тільки доберуться до Могутності!

Світлана хотіла запитати, що треба робити, але не змогла, тільки незрозуміле мукання прорвалося крізь залізну рукавичку.

Кіт немов розчинився в хисткому світлі стін, тому що в яму зіскочив зетаг. Бліде обличчя пожовкло, пальці скорчилися ще більше, клапті одягу затріпотіли на грудях.

— Віддай!

Лицар не ворухнувся, тільки послабив хватку правої рукавички.

— Свєтко! — долетів згори голос Тайфуна. — Я зараз!

«Приб’ють вони його там!» — затурбувалася Світлана й скосила благаючий погляд на опущене забрало шолома. Права рука зісковзнула з її лиця.

— Відпусти, ну, будь ласка, відпусти! — Світлана потерлася щокою об залізо.

Розтиснулася друга рука. Світлана перевела подих й обережно відійшла від металевого воїна…

Загриміло залізо. Довгі руки зетага завдали страшного удару в груди лицаря, залишаючи вм’ятину на обладунках. Воїн захитався, але встояв на ногах. Другий удар був відбитий мечем. Відрубана рука неймовірно зігнулася в повітрі й впала на шолом лицаря, дряпаючи метал пальцями. Воїн здер її, жбурнув на землю, наступив… Зетаг завив звіром, ринувся вперед й… налетів грудьми на вістря меча! Лицар недбало струсив скорчене тіло з меча, випрямився…

Неймовірно довга біла рука, що виникла звідкись зверху, буквально вм’яла забрало всередину шолома, а потім завдала удару ребром долоні. Шолом злетів із плечей лицаря, і під ним виявилася порожнеча. Секунду простояв обезголовлений панцир, а потім з гуркотом звалився на землю. Відскочила до Світланчиних ніг порожня залізна рукавичка.

Світлана ще не вийшла із заціпеніння, коли зверху зістрибнула головна примара. Спокійно переступивши через тіло колеги, вона схилилася над купою металобрухту, у яку перетворився страж підземелля, порився трішки й витяг кинджал з білим руків’ям. Руків’я стемніло.

Головний оглядівся. В одній зі стін він помітив невелике заглиблення з вертикальним прорізом у центрі. Примара ввігнала в щілину лезо кинджала, повернула — і стіна відсунулася. Підкоряючись заклику головного, один за одним у яму зістрибнули два зетаги й не поспішаючи рушили в гостинно розчинені двері схованки… Раптом підлога під ногами захиталася, стіна рвонулася й поповзла на місце! Страшний крик змусив Світлану здригнутися. З того боку билися й дряпали стіну, але недовго, незабаром глухий клекіт заглушив усі інші звуки.

Ледь помітні коливання стихли, головна примара повернулася до провідника:

— Ти завела в пастку!

Світлана побачила, як засмикалися довгі білі пальці й зрозуміла, що це смерть.

— Таю! — несамовито скрикнула вона, задкуючи від зетага.

Тайфун рвонувся було на допомогу, але конвоїри зависли в нього на плечах. Полетіли іскри. Птерод оскаженів, однак примари тримали чіпко.

— Я зараз! — Тайфун зібрав усі сили, відірвав одного зетага від землі, але відразу відчув на горлі кощаві пальця другого. Птерод захрипів і звалився на коліна.

— Таю! — молила Світлана.

Головний зетаг насувався, жовтіючи на очах і сухо поклацуючи кісточками пальців:

— Провідник Орві не має брехати. Провідник? — Світлана спіткнулася об залізну рукавичку, ледве не впала… — Провідник?!

— Це ви брешете! — заявила вона мужньо. — Ви не виконали основного закону!

Головний зупинився, пику його спотворила моторошна гримаса:

— Якого?

Світлана підняла й показала йому рукавичку:

— Ви не повинні були його вбивати! Я, провідник, відійшла від нього, а ви, замість того щоб іти за мною, напали! Це ваша помилка, а не моя! Я ні за що більше не відповідаю. Ви не отримаєте Могутності!

Примара заскреготіла зубами, руки її то подовжувалися, то коротшали, лице спотворювали судоми.

— Гаразд, — сказала вона нарешті. — Веди далі.

Усе-таки вона недарма хазяйка ультунового кота! Моя школа. Викрутилася. Втім, вона має рацію: зетаги справді порушили закон руху за Могутністю. Якщо ви вже нап’яли на неї цей дурний браслет, то топайте за нею слід у слід! Залізного дурня знищувати не варто було, коли вже вони розійшлися зі Свєткою більш-менш мирно: звідси почалося роздоріжжя реальності. Не знаю як, але події обернулися б сприятливіше для шукачів Могутності, якби не ця сутичка.

Турбує мене Тайфун: і чого б це він іскрами розкидався, до добра чи навпаки? Чи то до нього сила повертається, чи то остання енергія втікає? Втім, мені-то що, із силою або без неї — риби він однаково дістати не може! По-моєму, востаннє я їв тиждень тому?

Розділ 17

Головна примара вибралася з ями самостійно, Світлані подав руку побілілий, як зетаги, Тайфун. Дівчині дуже хотілося оглянутися, але вона боялася привернути увагу примар до нечіткого силуету біля  стіни, і тому себе пересилила.

Перехід кота Васька до стану розумного союзника вселив у Світланину душу надію на щасливий кінець авантюри. Звичайно, Свєтка пам’ятала про ультунове походження свого кота, але весь цей час він поводився, як звичайна свійська тварина, до того ж нахабнувата. Його двійника, справжнього кота Васька, терміново довелося дарувати подрузі, тому що поява ультунового конкурента ввела бідолаху в меланхолію. Ультуновий негайно захазяйнував у квартирі на повних правах: свіжа риба, регулярні прогулянки й тепле містечко на тахті.

Що таке ультуна? Цього не знав навіть патрульний сто сорок сьомого сектора, який мав безпосереднє відношення до появи ультунового створіння у Світланиному домі. Досить сказати, що ультуна існує, і з неї можна зделявувати абсолютно все, навіть кота.

Васько став настільки звичною частиною довкілля, що Свєтка не здивувалася, виявивши його в трамваї, адже кіт частенько супроводжував хазяйку в походах по місту. Тільки по-людськи дотепер не говорив… Утім, ніхто від нього цього й не вимагав! Хоча Світлана й не оглядалася, вона була впевнена: кіт крадеться слідом — один раз він уже дряпався по стрімкій стіні й досить вдало. У Світлани різко покращився настрій, і вона дозволила собі звернутися до головного зетага:

— Ви не скажете, котра година?

— Сто сорок четверта.

Здивовано хмикнувши, Світлана вирішила не перепитувати. За її припущеннями зараз мала добігати друга ночі.

Іти стало важче: якщо дотепер шукачі Могутності спускалися, то зараз доводилося підніматися. Помітно розширився коридор, хоча решта залишалося по-старому: білясте світіння стін, поцяткованих тріщинами, й міцне трамбування земляної підлоги. Місцями вона чомусь була теплішою, місцями холоднішою, але загалом цілком терпимою для босих ніг.

Після двох поворотів коридор розділився на дві абсолютно однакові галереї, і Світлана засумнівалася, яку вибрати. Подивилася на Тайфуна, але він мовчки знизав плечима. Птерода більше турбувала відстань, на яку йому дозволяли віддалятися конвоїри, і ті вигоди, які він збирався з цього здобути. Птерод теж підбадьорився, незважаючи на невдалий результат сутички, перестав гнутися в три погибелі й заощаджувати дихання.

Дівчина повернула праворуч. Кроків через сорок з’явився незрозумілий звук: чи то стогін, чи то виття, жалібне, надривне. Він прокотився тунелем, змушуючи ледь помітно подригувати стіни, і затих. Світлана зупинилася.

— Там хтось є, — сказала вона головному зетагу.

— Повернемося?

Світлана нічого не відповіла, але рушила вперед. Головний продовжував чітко витримувати дистанцію у два кроки, Тайфун відставав від нього на п’ять, а конвоїри давали своєму підопічному не більше трьох кроків волі, продовжуючи уважно стежити за кожним його рухом. Стогін повторився. Свєтка витягнула шию:

— Може, там когось привалило?

Тайфун із сумнівом похитав головою, але сказати нічого не встиг, тому що Світлана раптом ойкнула й кинулася бігти. Довгі руки зетага піймали порожнечу:

— Стій!

Конвоїри, про всяк випадок, вчепились у птерода, а головна примара кинулася в погоню.

Наприкінці галереї, там, де був тупик, гігантська членистонога тварюка терзала людину. Розмірено піднімалися й опускалися лапи, що закінчувалися пазурами, але людина ще боролася. Світлана летіла вперед усе швидше й швидше, не чуючи нічого, крім виття-стогону, що рвав душу. Впасти на голову тварини, вчепитися в очі, а потім… Що буде згодом, вона не думала, головне — встигнути!..

— Свєтко! — Тайфун вдало відшвирнув одного зетага, але другий попав йому під ноги.

Світлана вже була за два кроки від тварюки, але тут уперед вирвався зетаг. Руки зі свистом розрізали повітря. Перший удар впав на спину членистоногого, ламаючи її, як яєчну шкарлупу, мнучи хітиновий панцир, трощачи шипи й пластини дзеркальних лусочок. Другий удар остаточно умертвив людину, обірвавши протяжний стогін. Позаду щось загуркотіло, але Світлана не обернулася.

Вона з жахом дивилася на агонію невідомої тварини, на безладне мелькання лап і на завмерлу нерухомо людину.

— Убивця! — прошепотіла вона майже беззвучно.

Головний зетаг обійшов чудовисько, нахилився над людиною й підняв… порожній одяг. Жменька соломи, ось і все, що залишилося лежати на підлозі. Примара обнишпорила кишені й торжествуючи показала Світлані невеликий білий кубик, грані якого відразу потемнішали:

— Ключ! Могутність десь поруч. Може тут?

Зетаг заглянув в отвір колодязя, що зникав у безодні, у якій, мабуть, і ховався звір.

— Ми відшукаємо його, правда ж, провіднику? Адже я не порушив закон, я йшов за тобою, провіднику! А ті… відстали.

«Відстали?» Світлана оглянулася.

Стіна, така, як скрізь: світла, з прожилками тріщин. Тільки земля під ногами ще ледь-ледь здригалася, та щось глухо рокотало на тому боці. Не було більше коридору, не було Тайфуна, Васька, зетагів… Залишився кам’яний мішок з колодязем, здихаюча тварина, трішки ганчір’я й головна примара. Все.

І тоді Свєтка потягнулася, як кішка, всім тілом, відчувши кожен м’яз, кожну клітинку. Тіло було слухняне, як натягнута тятива. Танцюючим кроком вона наблизилася до зетага й заглянула в його тьмяні очі, потім обережно торкнула пальцем сіру грань кубика… Потім ударила долонею по руці зетага! Кубик слухняно здійнявся в повітря, затримався на секунду й ковзнув у чорну пащу колодязя. Примара автоматично зробила хватальний рух, але рука його раптом виявилася закоротка. Кубик проїхав своїм шляхом.

— Жовта жаба! — Світлана відкинула з чола закублане волосся й повторила майже ласкаво: — Жовта жаба, що уявила себе богом.

Розділ 18

Зетаг справді зжовк. Його страшні руки, збираючись обхопити шию жертви, скинулися, але Світлана відскочила назад:

— Іди сюди, моя радосте! Іди, я чекаю! — вона підняла рукав куртки, погладила браслет Орві й поманила примару: — Ну, що ж ти?

Зетаг знову клацнув руками, як гігантськими клішнями, хапаючи порожнечу. Світлана розсміялася, і цей сміх дивно пролунав у тиші підземелля:

— Ну, що ти зволікаєш, пане небіжчику?

Зетаг заревів, завдаючи удару в те місце, де щойно стояла Світлана. Зі стелі посипався пісок.

Гнучка й моторна, як древня мисливиця, Свєтка кружляла й кружляла на краю провалля, але зетаг теж був обережний і хитрий. З кожним новим змахом його руки пролітали все ближче й ближче від дівчини. Піт струмками збігав по Світланиних щоках, на ходу вона скинула з себе куртку, залишившись в одному светрі. Гра ставала небезпечною. З кожним новим колом Світлані було все сутужніше й сутужніше розраховувати рухи, до того ж, заважала звірина туша, що розкинула лапи на половині площі підлоги. Один раз зетаг майже дотягнувся до Світланиного волосся, і вона лише дивом встигла відкинути голову.

— Ну, малюче, ходи до мене!

Ковзний удар зачепив її плече, і ребро зетагової долоні, ніби ножем, зрізало жмут рукава разом зі шкірою.

— Любоньку, я чекаю тебе!

Наступний удар мав рознести Світланину голову, але дівчисько відхилилося, і зетаг глибоко ввігнав руку в стіну. Він заричав і рвонувся, щось сухо клацнуло, рука відірвалася від плеча й залишилася стирчати, по лікоть увіткнута в павутину тріщин.

Вигляд однорукого зетага змусив Світлану позадкувати й зачепитися за ганчір’я, що валялося поруч із тушею… Новий удар збив її з ніг. Свєтка відлетіла до самого краю колодязя й відчула крізь светр крижаний подих пітьми.

Зетаг підійшов ближче й зупинився. Щелепа в нього відвисла, і він засміявся моторошно. Щелепа так тряслася, що було видно, як підскакують жовті ікла. Світлана не могла ворухнутися, бо тоді неминуче зірвалася б у безодню. Нарешті зетаг перестав сміятися й нахилився. Зараз його ікла вп’ються в горло…

— Убивця! — скрикнула Світлана так, що луна прокотилась під склепінням підземелля.

Якась невідома сила швиргонула зетага, він ударився об власну руку, що стирчала зі стіни й… розсипався на шматки! Вібрація. Простий струс повітря — й усе.

Світлана пролежала на краю колодязя доти, доки під струменем холодного повітря не оніміла ліва половина тіла. Потім все-таки зважилася відкотитися вбік і сісти.

Тиша. Мертва тиша панувала в підземеллі. Біля стіни валялися жалюгідні останки того, хто більше не зможе встати на її шляху. Свєтка заплющила очі й обхопила голову руками. Все тіло нестерпно нило, здавалося, розривалася від болю кожна клітинка. Йти вперед більше нема чого. Назад?.. Несила шукати дорогу. Залишається тільки…

— Свєтко!

Стіна звалилася, ховаючи під собою останки зетага, і в прорізі, що утворився, виник Тайфун. Світлана хотіла підхопитися, але тільки слабо поворухнула рукою й простогнала: «Таю».

Що б вони без мене робили, не уявляю! У цій серії добряга Орві вирішив повторити старий трюк: хто не йде за провідником, того з’їсть бяка. Бяка виглядала так гидотно, до того ж, випромінювала якусь гидоту. Зетаги скопитились одразу, повитрачали силоньку на попередніх убивствах, а Тайфун нічого. Я підкинув йому ще крапелинку енергії, він ожив, перевтілився в хмару із Дзяндзо й почав із цією бякою розбиратися. Виявилося, він схожу зустрічав аж на кордоні свого сектора в другому патрульному рейсі. Стара знайома. Молодець Орві, кошмарів насадив, щоб нікому не кривдно було: і земних, й інопланетних. Правда, це не він саджав, а Система його Дому, але однаково непогано. Спочатку порилася у свідомості провідника, потім у свідомості супровідного, нашкрябала того, іншого і втілила. Так, а чому для зетагів нічого не знайшла? Утім, їм забагато честі буде! Після того як реальність була ретельно перекручена, Будинок вирішив зрівняти сили шукачів. Кожному поставив відповідні умови, частину енергії відітнув із самого початку, решту вилучав дорогою. Зетаги дарма узялися так завзято усувати конкурентів — кожен украв у них по шматочку сили. Взагалі ж гра велася тільки між ними й Тайфуном, інше — бій з тінями Орві. (Я підозрюю, що мало місце створення біологічних конструкцій, які адекватно реагують на умови перекрученої реальності. Причому конструкцій, що не мають ультунового компонента у своїй структурі, на відміну від тих, що зустрілися нам у підземеллі. «Люди» Степена не зникали відразу після «смерті», а продовжували ще якийсь час зберігати стійкість вигляду.) Тайфун теж почав втрачати силу, але зетаги надовго вивели його з гри, законсервували практично, чим собі ж і нашкодили. Після того як я вивів його зі стану хисткої рівноваги, розвиток пішов у зворотньому напрямку: птерод знову став птеродом.

Ух, який я розумник! Завжди корисно себе похвалити, якщо у справі.

Решта було пусте. Тайфун розніс стіну й вломився в тупик, головний зетаг на той час вичерпав запас енергії до кінця й розсипався, Свєтка відбулася легким переляком. Шлях до Могутності звільнився.

Але тут трапилася затримка. Точніше, істерика. Невелика. Із провідником. У будь якій справі бувають накладки. Свєтка знову ледь не задушила Тайфуна в обіймах, а він, у порядку самозахисту, повернувся до птеродського вигляду. Зі щупальцями. Свєтка знепритомніла. Слабенькі нерви у дитяти!

По тому як я півгодини вдавав із себе опахало, Свєтка, замість подяки, поривалася втопитися в колодязі. Дивачка! Там же води немає, він просто так створений, для антуражу. Тайфун її відмовив. Я трошки заштопав їй плече й зупинив застуду, дівчисько заспокоїлось, перестало гарячкувати й згадало про Могутність. Давайте, каже, звідси вибиратися, до бісової мами. Не знаю, з чого вона взяла, що Могутність зберігається у вищезгаданої істоти?

Тайфун хотів іти у зворотньому напрямку, але я вчасно його зупинив. Нема рації повертатися, якщо пройдено вже так багато.

— Коли провідник захотів запертися в цей куток, виходить, він наблизить нас до Могутності, тобто до виходу, — оголосив я.

Тайфун вирішив згадати давнину, втілився в якогось буравчатого пітона, і продірявив стелю. Я, як завжди, виявився правий: саме ця галерея перебувала зовсім недалеко від поверхні. Вилізли самі й витягли Свєтку. А вилізти ж де? Біля бісової мами? Нічого подібного! Біля ставка, де постамент від богині залишився! Це ж за два кроки від Будинку! Сміх та й годі!

Розділ 19

— Ти не втомився? — Світлані було добре й спокійно на руках у Тайфуна, однак вона із занепокоєнням глянула знизу на його змарніле лице.

— Ні. Ти ж знаєш, я знову птерод. Хочеш, полечу?

— Не хочу, — нагадування про неземну сутність чомусь засмутило Свєтку. — Що ми тепер робитимемо?

Тайфун продирався крізь зарості убік центральної алеї, маневруючи, щоб уберегти свою ношу від колючок, і тому відповів не відразу:

— Будемо шукати…

— Могутність?

— Перехід.

— А Могутність?

— Та нащо вона тобі здалася?

— Мені?! Це тобі вона здалася! Затягнув мене невідомо куди, у провідники засунув!.. Я думала, ти патрульний, бандитів космічних ловиш, а ти сам авантюрист! Відпусти мене зараз же! — Світлана випручалася з Тайфунових рук, шльопнулася в кущ із колючками й розсердилася ще більше: — Теж мені, шукач Могутності… рожевий!..

— Феофіть! — коротко відповів Тайфун і покрокував далі, трощачи зарості на шляху.

Кіт пробирався десь окремо, тому Світлана раптом опинилася одна в темряві й одразу ж розгубилася. Шаруділо звідусіль. Дерева тужливо скрипіли, у ставку хтось голосно булькав, дув пронизливий вітер. Але головне, хтось явно зачаївся праворуч у кущах. Ні… ліворуч. Усе-таки праворуч. Зараз вискочить…

— Таю! — несамовито заволала Світлана. Птерод, який безшумно виник за спиною, перелякав її до дрижаків. — Я-я, зда-а-ється шпичака з-загнала, — повідомила Світлана сумним голосом і додала зовсім жалібно: — Ти не кидай мене тут одну, будь ласка…

Тайфун мовчки підняв її на руки й знову поніс крізь ніч. Притихла Світлана, пригорнувшись до грудей «невловимого Юма», слухала, як стукає під бинтами його серце й відчувала, як ниє власне. Біля самого порога птерод ледве не спіткнувся об розбиту богиню, загилив мармурові друзки в кущі й відчинив двері.

Гаряче палав вогонь у каміні, на столі стояла запалена лампа і сидів кіт.

— Ласкаво просимо в Будинок Орві! — сказав кіт. — Будьте добрі отримати Могутність.

— Іди геть! — птерод скинув його зі столу, посадив Світлану в одне крісло, сам гупнувся в друге й з насолодою витягнув ноги до каміна.

У холі панував ідеальний порядок, усе перебувало на своїх місцях й, здається, виглядало набагато новіше. У глибині душі Світлана побоювалася знайти тут Клодта… Однак ніщо не нагадувало про минулі події, немов нічого не було.

— Я серйозно! — ображено сказав кіт з-під крісла.

— І я серйозно.

— Таю! — Світлана здивовано розплющила очі. — Але, якщо не за Могутністю, то навіщо ти прийшов до нас знову?!

— Феофіть! Я вже пояснював.

— Коли?

«Невловимий Юм» важко зітхнув, навіщось витер чоло і з тугою подивився на Світлану:

— Одразу ж. Після прибуття сюди. Зетаги якимось чином пронюхали, що ти можеш бути провідником, я хотів їх випередити й тимчасово з Землі евакуювати. Браслет Орві діє тільки в межах закритого сектора. Але я не встиг: вони наступали мені на п’яти. А потім уже попри власне бажання довелося вступати у гру, не було іншого виходу.

— Так ти?..

— Він примчав тебе рятувати, — підтвердив кіт, витикаючись з-під крісла. — То Могутність братимете? Я код знаю!

У Світлани чомусь запалали щоки, їй раптом стало дуже соромно:

— Таю, я думала…

— Вона думала, що ти негідник, — повідомив кіт, про всяк випадок знову ховаючись під кріслом, — але однаково закохалася!

— Зараз схопиш! — пообіцяв Тайфун. — Надто балакучим став.

Свєтка сховала обличчя в долонях, а Васько заповз глибше в тінь і звідти заявив голосно:

— А ще я знаю, чому Тайфун примчав одразу!..

— Приб’ю! — підвищив голос птерод.

— Бо боявся, що зетаги вийшли на Свєтчин слід через його перший приліт, по-перше, а по-друге!..

Тайфун перевтілився в десятилапа з утиканим шипами хвостом, але Васько кулею злетів на оленячу голову й згори закінчив промову:

— Могутність братимете?!

Десятилап гаркнув так, що у вікні повилітали стекла, зі щілин посипалася потерть, а один з портретів узагалі впав на підлогу.

— І цей ненормальний птерод — мій родич! — крикнув кіт, якимось дивом опинившись на стелі. — Адже злощасна Могутність, якою Орві рятував народ птеродів, це ніщо інше як праультуна — речовина диявольської сили. Орві всього-на-всього зделявував її так, щоб у кожному птероді стала циркулювати крапелька праультуни. Але крапелька, у той час як я є чистокровним уль…

Влучним ударом хвоста десятилап відправив Васька за вікно, але кіт відразу просунув мордочку у двері.

— Я ще не сказав найцікавішого! Птерод не знає, хто навів зетагів на Свєтчин слід!

Десятилап втілився спершу в рожевого восьминога, потім у Чахлика Невмирущого, і тільки на закінчення став невловимим Юмом.

— Киць-киць! — покликав Юм. — Ходи сюди.

— Мені й тут непогано! — Кіт зник за дверима.

— Не бійся, не зачеплю.

— Зачепив один вже! — із загрозливою міною повідомив Васько, знову з’являючись на порозі. — Ну гаразд, скажу, а то ви від цікавості лопнете. Ти, Свєтко, пам’ятаєш, мене не було чотири дні?

— Ще б пак, я думала, тебе Степанівна отруїла.

— А перед цим ти що робила? Мовчиш? То я нагадаю: ридала в подушку й смикала мене за хвіст.

— Брешеш!

— Не брешу. Щоправда, смикала легенько. У той день тебе з ранку переслідували неприємності. Погиркалась із класною через те, що не змовчала. Дорослі не люблять, коли їм заперечують. Вона обізвала тебе шмаркачкою, а ти у відповідь ляснула дверима. Краща подруга порадила тобі не лізти на рожен, тому що в класної є тисяча способів зробити капость, а ти поки всього-на-всього людиноодиниця шкільної статистики. Ти обурилася, а подруга розсміялася у відповідь і сказала, що казочки про людську гідність придумані для дуреп, схожих на тебе. Якщо в тата з мамою мало грошей, тобі краще сидіти тихо й не витикатися.

Коли ти поверталася додому, тебе мимохідь образив якийсь хлопець. Тобі хотілося плюнути в його нахабну пику, але ти боялася. Адже ти боягузка, Свєтко. Вулиця була пустельна, сили нерівні, і ти пішла далі, вірніше побігла, а зло посміхалося в спину. Ти пам’ятаєш?

— Замовкни!

— Я завжди мовчав. Ти скаржилася мені, бо я мовчав. Тим і подобався тобі. Ти смикнула мене за хвіст, сказала, що світ огидний і немає сили терпіти його. Тоді я вирішив занедужати, а ще краще зникнути. Ти шукала мене чотири дні й забула про власні неприємності. Це було трохи неочікувано, я ніяк не розраховував, що ти настільки прив’язалася до власного кота…

Мармуровий осколок, що потрапив Світлані в руки, врізався у двері над котячою головою, відлетів убік і завмер серед різнобарвних друзків скла на підлозі (вікно, що постраждало від ревіння десятилапа).

— Дякую, — сказав кіт, навіть не кліпнувши оком. — Це по-диявольському приємно, коли про тебе турбуються. Тим часом птерод страждав, сидячи на своїй базі. Ти думав, ніхто не побачить зміни кольорів? Та ти був сірий, як миша! А потім ще й зеленів… Кому все це треба?

База, вахти, а далі що? Ти ж ненавидиш службу. У тебе чотири стягнення тільки за останній сезон! Ти щось доводив, але кому? Собі чи що? Собі ти все пояснив ще в рідній печері, коли тебе визнали дефективним за черговий невластивий нормальним птеродам вибрик.

— Звідки цей гад стільки знає? — запитав Тайфун із щирим здивуванням.

— Так я ж ультуновий, любчику! Я ж стовідсотково ультуновий! Я зрозумів, у чому суть проблеми й зробив висновки. Це я підсунув зетагам браслет Орві разом з відповідною інформацією.

— Усе-таки я його вб’ю, — тихо сказав Тайфун.

Ха-ха! Я витер лапою вуса й пішов у своїх справах.

Розділ 20

— Я хочу додому, Таю!

Птерод похмуро мовчав. Він обстежив хол, ґанок, доріжку й ніде не знайшов слідів Переходу. Перекручена реальність не збиралася відпускати бранців.

— Треба помиритися з Васьком: він, напевно, знає…

Птерод видав якийсь дивний звук, схожий одночасно на свист і на дзенькіт дзвіночка.

— Між іншим, у всьому Будинку немає ні крихти їжі, — повідомив кіт, з’являючись у прорізі розбитого вікна. — І води теж!

Васько зник, перш ніж хмара із Дзяндзо доповзла до вікна, і знову просунув мордочку в двері:

— Звичайно, птероди можуть довго на автономії протягнути, а от люди слабші…

— Чого ти хочеш? — прямо запитав Тайфун, повертаючи собі вигляд невловимого Юма.

— Будинок Орві — це не стільки витвір Орві, скільки самонастроювальна система. Розшукав Могутність — іди, не знайшов — сиди тут.

Світлана зовсім знітилася:

— Знову в підземелля лізти?

— Нікуди лізти не треба. Код я знаю, вступаєте в контакт із Могутністю й забираєтеся на всі чотири сторони!

— Згодний.

Світлана зрозуміла, що зараз усе закінчиться, зраділа… а потім розстроїлася. Коли Тайфун рушив до дверей, вона квапливо засунула до кишені осколок кольорового скла й шматочок мармуру, яким так і не влучила у Васька. Їй хотілося мати матеріальний доказ існування Будинку Орві, але взяти щось крупніше просто не ризикнула. Раптом на кордоні Переходу є митниця?

Небо вже сіріло, але сонце ще не з’являлося. Старий парк дихав нічним туманом, а пісок доріжки був вологим від роси. Світлана мерзлякувато пересмикнула плечима: після теплого холу зовні здалося занадто незатишно.

Кіт повів носом убік поваленої статуї й зажадав, щоб птерод її підняв. Тайфун із зусиллям перекинув богиню на спину, і зі Світланиною допомогою абияк притулив обезголовлену грекиню до стіни. Богиня норовила завалитися на бік, але птерод цей намір припинив, підперши її для стійкості товстою гілкою.

Під час операції Васько давав поради, щоправда, звіддалік. По закінченні він нашвидку пробубнів довгу й досить нерозбірливу фразу, звелів Світлані зняти браслет й одягти його на витягнуту у вимогливому жесті руку статуї.

Світлана взялася за браслет не без сумніву, але він знявся напрочуд легко. Грекиня прийняла дарунок спокійно, як і личить мармуровій богині, хіба що ледь-ледь покосилася від Світланиних зусиль.

— Чого ти хочеш від Могутності? — запитав кіт у птерода.

Тайфун знизав плечима:

— Як ти мені набрид, Васько! Голову морочиш! Я ж тобі не Орві, щоб думати за всіх і вирішувати за всіх. Навіщо мені Могутність? Сам сказав, що в мені є крапля ультуни, чого ще?! Кінчай цю історію.

— Прийнято, — сказав кіт.

Мрячив дрібний дощ. Ліворуч смутно маячили корпуси новобудови, праворуч починався величезний пустир, перерізаний залізничним насипом: тягли нову вітку до машинобудівного заводу.

— Мій корабель! — викрикнув Тайфун радісно.

— Де? — Світлана здивовано роззирнулася навсебіч.

— Он там!

— Не бачу.

— Природно, я встановив захисне поле. Бракувало ще роззяв зібрати.

Кіт гидливо обтрусив лапу, обійшов калюжу й сів, акуратно розклавши на сухому місці хвіст:

— Історія закінчена. Мчи на свою базу.

Птерод повернувся й пішов, не оглядаючись.

— Таю!

Тайфун зупинився.

— Топай-топай, не зважай, — порадив кіт. Щоб не заридати вголос, Світлана вчепилась зубами в рукав свого багатостраждального светра. Її били дрібні дрижаки. Тайфун оглянувся через плече:

— Ти змерзла?

— Звичайно, змерзла! — буркотливо відгукнувся кіт. — Босоніж, в одному светрі й тоненьких штанях. Був би ти людиною, теж змерз би під дощем. Лети хутенько, а ми додому в тепло відправимося!

Тайфун засумнівався.

— Ти не пхикай! — заспокоїв кіт хазяйку. — Іти не довго: до першого міліцейського поста.

Світлана навіть тремтіти перестала:

— До чого тут міліція?

— Та сто п’ятдесят дев’ята година минає, тебе більше тижня вдома не було! Вся міська міліція шукає.

— Як більше тижня? Тільки друга доба…

— Це там друга, а тут — більше тижня!

— Боже, що діється вдома! — Світлана повернулася й побігла вбік міста.

Але не встигла пробігти й декількох кроків, як налетіла на Тайфуна. Птерод стояв, низько нахиливши голову, і дивився під ноги:

— Я хотів це… попрощатися…

— Виженуть тебе з Патруля, — похмуро напророкував кіт і почухав за вухом.

Зовсім втратити розум Свєтці я не дав. Улаштував невеликий розряд з іскрами, так що союзничків розметало в сторони. Тайфун навіть не пручався, коли я оселяв його в корабель, зрозумів, що проти ультуни не попреш. Стартував, як миленький.

Удома хазяйці моїй влетіло неабияк, але й по заслузі: треба записки писати, коли на справу вирушаєш. Якби не моя передбачливість, батьки взагалі б з розуму зійшли! Добре, я матері в село телеграму відправив: «Я його люблю, не шукайте мене. Світлана». По моргах, у всякому разі, вони її не розшукували. Щодо міліції я просто настрахав, щоб додому скоріше бігла: про міжзоряного терориста дільничний Степанівні не повірив. Справа скидалася на звичайний сімейний скандал. Степанівна разом з громадськістю будинку на весь голос затаврувала сучасну молодь і взяла під сумнів моральний облік Світлани Дудар.

У Свєтки вистачило розуму від телеграми не відрікатися, ляпас вона стерпіла мовчки, у пояснення не вдавалася, день у сімействі Дударів завершився спільними риданнями жіночої половини. Батько взагалі вирішив за краще в дамські розмови не втручатися…

Розділ 21

— Нащо ти це затіяв? — Світлана звісилася з тахти, щоб подивитися на скрученого калачиком на м’яких домашніх тапочках кота. Ситий і задоволений Васько ліниво підняв голову:

— Винятково з цікавості. Перевіряю деякі теорії.

— Ну і негідник же ти!

— Чому це? Ти жалкуєш?

— Я? Ні! Але чому ти нам попрощатися не дав?!

— Малолітня розпусниця, — сказав кіт, позіхаючи. — Ви — біологічно далекі істоти.

Світланина рука схопила кота за карк, серйозно струснула й жбурнула убік дверей. Васько завис у повітрі, сердито блиснув зеленими очами:

— А ну, легше!

— Я люблю його!

— Ну то й що? — кіт продрейфував до вікна й завис на рівні батареї центрального опалення. — Кого ти любиш: невловимого Юма, хмару із Дзяндзо або рожевого восьминога?

— Тайфуна. Будь-якого.

Кіт підставив живіт струменю теплого повітря, а лапи простяг, як у невагомості:

— Нікому не кажи про це. Не зрозуміють. Навіщо тобі монстр?

— Він добрий!

Між вусами кота проскочила біла іскра:

— Знайшла добряка! Однаково ти його до своєї спідниці не прив’яжеш. Він вільний. Як я.

— Дурень ти ультуновий! — з серцем сказала Світлана й відкинулася на подушку.

Світлана дивилася в темряву зовсім сухими очима. Вона справді не жалкувала ні про що, хоча йти містом глибокої осені босою і простоволосою під вогнем перехресних поглядів, шепотіння за спиною, прикриваючи долонею діру на рукаві светра, шарахаючись від сирен і зустрічних міліціонерів… Ну й що? Зате спогадів у неї ніхто відібрати не зможе. Ніколи в житті Світлані не було так добре, як на руках у Тайфуна: найсміливішого, найдужчого, найдобрішого. Світ міг ходити на вухах і вибухати, однаково Тайфун його не боявся, а отже, не боялася й Світлана. Древня, дуже древня жіноча надія на захист. Нехай все звалиться в пекло, але чоловік вибудує в пеклі фортецю, за надійними стінами якої жінка зможе ростити дітей. Матінка природа пообіцяла кожному свій приз, а потім відступила, залишаючи світ на волю провидіння.

Заарканити силу? Навіщо применшувати її? Не можна обертати волю в неволю. Існують більш надійні штуки, ніж аркан: внутрішня необхідність. Це воля й неволя водночас.

Світлана довго не розмірковувала, вона знала, що все йде, як треба. Васько затіяв авантюру? Що ж, затіяв. Справді, не вбивати ж його за це. Шкода. Може, він хотів, як краще. Тайфун зник? А що йому залишалося робити? Він і так втратив багато часу. Він патрульний, зрештою, повинен порядок наводити! Що йому тут? Серце ниє? То чому ж йому не нити: на те воно й серце. Тільки… коли б чогось не трапилося із птеродом. Він же завжди на рожен лізе!

— Васько!

Кіт з переляку гепнувся на підлогу:

— Чого репетуєш?!

— А зетаги не помстяться Тайфуну? Скажи!

— Звідки мені знати, — пробурчав кіт. — Вони мені свої плани не доповідають.

— Васько!..

Чорт би забрав мене з цими експериментами! Тепер спокою не буде. Така дивовижна була витівка: перевірити міцність конструкції… Усяка конструкція на чомусь утримується: я, скажімо, — на певному порядку розміщення атомів (як зделявували), світ земних тварин — на інстинктах, як на ребрах, світ людей — на наборі аксіом. Деякі з них: мати любить своє дитя й навпаки, дружина любить чоловіка й навпаки, людина не бажає зла ближньому своєму і навпаки. Аксіоми викладені в певній збірці і служать точкою відліку для координації поведінки людини або оцінки. Аксіоми пронизують світ і надають йому стійкості. Якщо раптом аксіоми починають перетворюватися в теореми, світ втрачає стійкість і може зруйнуватися. Якщо народиться інший світ, він буде відрізнятися від попереднього, і аксіоми в ньому будуть інші.

Я вибрав два відповідні один одному психотипи й поставив експеримент: що дасть стійка прихильність у нестійких, та до того ж ще й різних, світах.

Усе було прекрасно задумано, але я не врахував однієї деталі, точніше ще однієї прихильності. Свєтка любить кота Васька й навпаки. Прихована пастка для кристальної чистоти експерименту. Доведеться розраховувати мотиви власних вчинків, а це вже… м-мня… метушня! Чорт ногу зломить у ребрах цієї конструкції. Закритий сектор — не краща лабораторія для зделявованої ультуни. Мутації з’являються. Адже я вже відрізняюся від Могутності, я не можу створити Всесвіт, потужності не вистачить. Зате я можу пожирати рибу в необмежених кількостях, отримуючи від цього не тільки додаткову енергію, але ще й задоволення! Мутація? Факт.

Орві я пам’ятаю: він перший став експериментувати із праультуною і навпаки. Ультуна розчинилася в птеродах, але сам Орві теж розчинився в ультуні. Хто виграв? Не знаю.

Ні, ну хіба можна міркувати про глобальні проблеми, коли поруч з тобою безутішно ридають? Я не наймався в няньки, до того ж, нікого не просив себе делявувати!

— Чого ти виєш? Батьків розбудиш! — Васько вдарив себе хвостом по боках і став схожий на маленького тигра. — Нічого з твоїм птеродом не станеться! Набридла ти мені… Чого сама Могутністю не скористалася? Вирішила б всі проблеми за раз.

— А хіба провідникові можна?

— Звичайно!

Світлана заплакала ще сильніше.

— Не реви. У тебе в кишені вельветових штанів лежить шматок Могутності, якого вистачить на пару галактик.

Світлана миттю зістрибнула з тахти, прокралася у ванну й витягла штани з ящика із брудною білизною. У кишені виявилися шматочок скла й осколок мармуру. Це?

— Однаково, — прошипів Васько. — Весь Будинок складався із праультуни. Що замовлятимеш? Тільки думай у темпі: я спати хочу.

— Васеньку, зроби мене птеродом!

— А не навпаки?

Світлана шалено захитала головою.

— Гаразд, — вирік кіт і повторив свою малозрозумілу фразу. — Будеш птеродом. Але не вздумай міняти вигляд у присутності батьків! Усе на сьогодні. Спати!

— Але зетаги?

— Та що зетаги?! — розлютився кіт. — Якщо хочеш знати, їм не до Тайфуна тепер! Хто тут провідник?

Свєтка із щасливою посмішкою погладила білий шрам на зап’ясті і вклалася спати.

Отож, щодо збірки аксіом. Я прийшов до висновку, що так звані «казки», саме й містять цей набір аксіом, вироблених шляхом довгого відбору в надрах людського суспільства. У такий спосіб суспільство піклується про власну стійкість, закладаючи в юні голови основи основ. Якщо процес порушується, конструкція виходить інша. У процесі дорослішання індивідуума вносяться корективи в його свідомість; під нашаруванням вражень навколишньої реальності, аксіоми можуть перетворитися в теореми або взагалі зникнути.

«Казки» змінюють вигляд залежно від епохи, маскуються під різні жанри в боротьбі за виживання. Це закономірно…

Щось у шлунку знову ссе. Не можна в один раз наїстися за тиждень. Доведеться ранком збігати в підвал, мишей половити…

Я народився невдахою і помру таким! Мене вигнали з Патруля й відібрали корабель. Чому було не зробити із себе суперптерода? Тоді ніякі кораблі взагалі не були потрібні б! Дурість є дурість, нічого не попишеш.

А тепер що? Зетаги спробували було навколо мене метушню затіяти, але швидко відстали. Не на добре це. Як би вони знову в закритий сектор не кинулися. Далася їм ця Могутність, феофіть!

Content

Аліна Болото
Краще сидіти вдома…

Лот для вінегрету

Черв’як на прізвисько Тайфун

Краще сидіти вдома, або Тайфун у закритому секторі

Розділ 1

Розділ 2

Розділ З

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21