Євген Вікторович Положій

Риб’ячі діти

Тваринам, що загубились,

і людям, які заблукали

* * *

«Мовчати треба про те, що не підлягає слову»

Людвіг Вітгенштайн, «Трактат»

Худий і довгий рудий пес, дрібно здригаючись всім тілом, випростався поперек вузького пішохідного містка. Паща, яку він не мав сил закрити, завмерла в несамовитому німому витті: пес не міг дихати; не міг рухатись; не міг померти – отрута колючим дротом скрутила нервову систему, і все, що він відчував, – лише дикий біль, що пік і роздирав нутро. Оскалюючи густий ряд міцних білих іклів, пес скляними очима дивився на людей із щемливим проханням вбити його. Але ніхто з людей не наважувався підійти.

На базарі добре знали Маленького Принца – так жартівливо називали пса за пихато-кумедний екстер’єр – він під’їдав тут уже кілька місяців. І ось хтось його жорстоко отруїв. Проте ніхто не розумів і не знав або боявся знати, як правильно вчинити. Ніхто не міг отак просто підійти і добити пса – як, чим?! Продавці, чекаючи неминучої розв’язки, неспішно перекладали крам на прилавках і по кілька разів зосереджено перераховували гроші, перекидаючись зауваженнями про несприятливу для врожаю суху погоду, покупці йшли через міст у торгові ряди щось собі придбати – харч або одежу, – багато хто з дітьми, і обачливо притискаючись до перил, мовчки, дехто незадоволено, обходили тварину, що корчилася в огидних судомах; біла смердюча піна текла з язика на порепаний брудний асфальт.

Маленький Принц хотів померти уже дві години, але теж не знав, як.

– Господи, та за що ж це собаці така мука?! – жахалися великі бабці, що торгували на містку сірниками, сигаретами, кришками і туалетним папером, наче комусь іншому саме така мука і підходила б якраз. У тугих темних хустках, вмостившись великими сідницями на крихкі, майже непомітні під ними табурети (здалеку інколи здавалося, що бабці зависли над асфальтом у повітрі), вони впевнено контролювали простір між лотками з нижньою білизною та взуттєвою майстернею, уважно спостерігали за течією базарного буття, наче хранительки порядку і спокою, широко обхопивши колінами картонні ящики з товаром, і лузали насіння, спльовуючи лущіння в спідниці. Трохи обабіч, розклавши на неохайній набережній нехитрий побутовий крам – поіржавілі гайки, ключі, крани, труби, викрутки, старі замки – просто на газетах на землі, в надії на щасливу випадковість у вигляді збіднілого від останніх економічних криз покупця гуртувались навприсядки худі чоловіки з пропитими обличчями. Вдача не часто їм посміхалася своєю беззубою посмішкою, але іншого шансу розжитись на недільний горілчано-пивний коктейль вони не мали. З двох яскраво-помаранчевих кіосків напроти смачно пахло свіжовипеченим хлібом, тут завжди товклася невеличка черга. Купивши половинку «Васильківського» і французький батон, біля входу на міст зупинилися білосніжна мама і дівчинка років семи-восьми. Судоми пса, який вигнувся дугою – якби так зробила людина, то певне, усі б подумали, що у неї приступ епілепсії, – викликали у дівчинки шок. Вона завмерла, як соляний стовп, і широко розкритими очима дивилася на муки тварини. Люди, що йшли поруч, також чомусь зупинилися, скупчилися, буквально за хвилину утворився невеличкий натовп, нервово-нетерпляче залунали голоси, раптом хтось голосно, високо закричав. І, наче відгукнувшись на цей несамовитий крик, Маленький Принц, невідомо де взявши сили, підвівся на передні лапи і, важко тягнучи по асфальту своє ще сьогодні зранку таке міцне тіло, поліз до краю містка. Рух дав можливість виштовхнути з легенів повітря, і він нарешті зміг ковтнути, але синій язик так і залишився немічно теліпатися по пилюці. Дрібно здригаючись, пес протиснувся між металевих іржавих прутів і каменюкою впав у воду.

Після крику, що спонукав Маленького Принца до останньої в житті дії, на містку запанувала тиша, а всі звуки, які мали долітати сюди звідусіль, наче розбивалися об невидимий скляний купол, який створила людська напруга безпомічного співчуття до живої істоти. І тільки коли собаче тіло тихо хлюпнуло у воді, люди почули свій тонкий і безсилий зойк полегшення; і тоді всі кинулися до перил і, похапцем поглядаючи вниз, почали чекати, поки пес з’явиться на поверхні, щоб сфотографувати мобільними телефонами.

Розпухлий собачий труп ще три дні плавав біля містка, наче надувна іграшка, поки повільна і лінива вода не забрала його далі по течії; ці світлини навіть сьогодні ще можна знайти в соціальних мережах.

Так Маленький Принц зістрибнув у вічність двічі.

Про цей день на базарі тепер так і згадують: «Коли Маленький Принц упав із містка», – хоча він мав всі шанси називатися значно тривіальніше, наприклад: «Той день, коли отруїли Маленького Принца». Тож, викинувшись із містка у воду, пес врятував для людей цілий день – від згадки про їхню жорстокість, натомість, залишив його в пам’яті як згадку про свій незвичайний вчинок. Або, як сказала потім дівчинка на ім’я Оля, що спостерігала цю картину разом із красивою мамою Світланою: «Собака виявила справжню собачість!»

(Хоча, звісно, будь-який дорослий із середньою освітою знає, що будь-яка добровільна смерть для тварини не є природною).

00. Смерть

Але що таке смерть?

Як її відчути?

Як зрозуміти?

Як ми її уявляємо?

Можливо, як пробудження темним зимовим ранком, коли потрібно вставати і йти до школи, коли немає сили відірвати голову від подушки; і ти такий маленький, сонний і зім’ятий власними та чиїмись сновидіннями та мріями, десь поміж Всесвітом і світом – і ось твій блаженний стан раптом переривається, й перед очима виникає неймовірно довгий (безкінечний?) коридор у безсенсовість. І ці кілька митей по-справжньому жахливі; кілька секунд між сном та пробудженням, між Едемом та довгою холодною дорогою, якою обов’язково доведеться пройти.

Багато у кого така дорога проходить по старому містку через вузьку, обмілілу від несприятливих кліматичних умов та людської життєдіяльності річку.

01. Життя

Таїна вічного життя, ось вона: коли ти сидиш – час летить, немов стріла, коли лежиш – час рухається зі швидкістю снів. Коли рухаєшся ти, крокуєш вулицею – час іде поруч із тобою. Коли біжиш – він повзе, наче змія, намагаючись якщо не наздогнати і смертельно вжалити, то хоча б запам’ятати номер на твоїй футболці. І чим швидше ти рухаєшся, тим повільніше спливає відведений час, тим повільніше повзе смертельна стрічка, тим більше ти встигаєш зробити протягом будь-якої години. Тому життя – це рух; коли ти рухаєшся швидко, час не встигає за тобою, і є всі шанси, що коли прийде той самий начебто твій час, то змій переплутає номери на футболках і обжене когось іншого – така ймовірність завжди існує.

Дійсно, рух є життя, і справжній сенс цієї сентенції полягає в тому, що п’ять хвилин бігу – ціла епоха.

Тож щоб жити вічно, потрібно постійно рухатись; час втомлюється і сходить з дистанції. Життя – це рух, а вічний рух – вічне життя. Адже в труні не бігають. Там вічно лежать. Така от антитеза.

02. Народження

Темрява поглинула місто, чорна, як провалля, як небуття. Опустилася на площі, пронеслася по вулицях, затиснулася в провулки, постукала в двері, зазирнула у вікна, дихнула в кватирки – і щось гучно вигукнула, хекнула, перелякавши до чортиків тих, кого захопила зненацька; навіяла видіння про древній дрімучий зачарований ліс, із якого, якщо вже потрапив, ніколи не виблукати. Не вибігти-не виповзти-не випливти-не вислизнути; і якби не падав, легко кружляючи, м’який сніг, не мерехтів над чорними мокрими дахами, як старе документальне кіно, не устилав дороги і тротуари, ніхто б і не міг подумати, що це друга ніч після Різдва.

Відгупали петарди і згасли феєрверки, вганяючи в затяжну алкогольну кому пересічних громадян. Їм тепер є про що згадувати і чим наповнювати сенс згаяних годин. Дін-дон – віддзвонили дзвони, відпускаючи справжні та удавані гріхи, – тільки люди чомусь невеселі й не гамірливі, тільки сніг у світлі ліхтарів – начебто й справді кіно. Тільки собаки, купа забитих, точніше – професійно знешкоджених три дні тому – бродячих, а зараз просто мертвих псів, змерзлими купками вздовж стін собачої буцегарні. Мертві собаки, яких потрібно ретельно перелічити, скласти акт і сьогодні з самого ранку подати папери до виконкому на премію – ніщо інше і не примусило б головного бухгалтера комунального підприємства «Місто тварин» Ірину Василівну Ковтун їхати так рано на роботу.

І темрява, і провалля, і небуття, і похмурі люди – то все, здавалося, лише віддзеркалення її настрою, зіпсованого, та ні, не зіпсованого – просто каменюка, Кам’яна могила замість серця, замість душі, та і вся вона – наче та велика скіфська баба; і якщо залишилося від неї що живого, то це короткі тонкі швидкі пальці, які звично міцно тримають лижну палку та спеціальний гак, за допомогою яких перевертають собачі трупи, а потім, із точністю руху планет у галактиці, вистукують на калькуляторі цифри і поправляють довге чорне волосся, яке час від часу вислизає з-під шовкової хустки; і великі сірі очі, що діловим зосередженим поглядом рахують лапи, вуха, хвости, голови. Руки і очі залишились жити, тому що звикли працювати; але в тонких дамських шкіряних рукавичках руки мерзнуть, а з очей по щоках темним рівчачком туші течуть сльози. Ірина Василівна не жаліє собак, ні. Рахування мертвих тварин – її щоденна буденна робота протягом останніх чотирьох років, тож видом дохлих псів її не збентежити. Не можна сказати, що вона не любить тварин, але треба розуміти: пси живі й пси мертві – то різні суб’єкти буття і небуття. Пси живі – це джерело радості і турботи, дружби і відданості, живі пси вірно служать людям, а пси мертві – то є пси мертві, бродячі мертві пси, просто кількість трупів, яка переходить в цифри, норми, зарплатні, премії, тобто звичайна бухгалтерія, яка в кінці року стає статистикою із додатковими виплатами.

Трупи собак, звезені собаколовами у міжсвяткові дні, звалені в буцегарні великими купами. Ірина Ковтун багато чула про цю зграю, що довго тримала в страху Чотирнадцятий мікрорайон, чи не кожного дня до травмопункту зверталися звідти постраждалі – собаки наче оскаженіли і нападали на всіх підряд, але перед святами бригада не збиралася виїжджати на роботу – доплат їм не обіцяли, а всі інші резони – виключно суцільна лірика не для комунальних службовців. Краплею, що переповнила склянку, став випадок на Новий рік, коли зграя ледь не загризла двох маленьких хлопчаків трьох та п’яти років. У результаті меншому наклали п’ять швів на руку, а старшому зашивали мало не все обличчя; Ірина Василівна бачила цей репортаж по місцевому телебаченню. Та навіть такий прикрий випадок не зрушив би нікого з місця, аби родичами одного з постраждалих малюків не виявилися дуже серйозні люди, і на мера як слід не натиснули зверху. В результаті проміжок між Новим роком і Різдвом вся бригада, замість того, щоб перебувати в прекрасному і неповторному запої, ганялася окраїнами міста за собачою зграєю. Певне, саме тому вони і вбиті з такою жорстокістю – у здоровенного пса, очевидно, вожака, що ледь не відкусив малюку руку, наприклад, немає голови. А чимала купа з кількох псів у дальнім куті буцегарні навіть для досвідченого спеціаліста виглядає неприємно: зверху лежить маленьке сіре волохате собача, схоже на мочалку, з роздертим животом, беззахисно-рожевим непотребом звисають кишки; очевидно, хтось поспішав і гаком необережно підібрав здобич, хоча насправді Ірина Василівна знала, чиїх то рук жорстока справа. Є в бригаді люди з такими схильностями – роздерти, примусити тварину страждати… В іншому кутку – скуйовджені в один вузол, сплетені отрутою та морозом сім-вісім псів. Ірина Василівна тяжко зітхає. Вона плаче зараз по собі. По своїй нещасливій долі жінки, яку кинув чоловік. А щоб сльози не пропадали задарма, вона плаче і по життю взагалі – нікчемному життю, врешті-решти, неминучим фіналом якого є смерть.

«В церкву потрібно сходити. Полегшає», – але в цьому році перший раз за останні десять, хоч людина вона й не надто релігійна, Ірина Василівна не потрапила на Різдвяну службу – три доби тому чоловік нарешті зважився зачинити за собою двері їхньої квартири назавжди. Те, на що вони чекали мало не кожного дня, те, що мало статися ще два роки тому, здійснилося в найбільш непідходящий момент – поміж Новим роком і Різдвом, начебто й не мав календар для таких вчинків інших, простих, не святкових днів. Певно, що ні, не мав. Легко жити з людиною, коли не змушений весь час думати, що сказати, як підійти, що зробити; а коли маєш обмірковувати кожен рух, коли зовсім немає довіри – то немає і гіршої кари, ніж удавати щасливу пару.

Три доби її трусило, наче в дев’ятибальний шторм на картині Айвазовського, копія якої висіла у них у вітальні. Здавалось би – нарешті! – здихалася, звільнилася, і має розвіятись тепер невизначеність, розсмоктатися ревнощі, зникнути відчуття огидної щоденної зради, приниженості – і немає про що шкодувати, попереду лише свобода, ненависть і нове життя, а з’ясувалося, дарма так думала. Фантомні болі, при яких фантом продовжує їсти, пити, функціонувати, словом, жити своїм далеко не фантомним, а вельми-таки активним людським життям десь неподалік, тільки посилювались. Акуратно стягнувши гаком з собачої гори на підлогу мале волохате собача, Ірина Василівна відгорнула геть брудно-сірі шматки шерсті і зіштовхнула вниз трупи ще двох собак, – як вона не любила свята, як вона не любила людей, які вважали, що перед вихідними можна робити свою роботу як заманеться лише тому, що ніхто не дізнається, що це саме ти накосячив! Перед нею лежало ще три трупи – два чималеньких пса зверху поперек худої довгої білої суки. Напружившись, вона просунула палку поміж двох собаки і роз’єднала трійцю. Сука лежала дивно – на спині, рожевим, у великих сосках, черевом догори, але прикриваючись задньою лапою, наче намагалася щось сховати, захистити, можливо, так боронилася до останньої миті. «Двадцять сім. Нараховані і в наявності – двадцять сім, а Петро сказав – тридцять», – Ірина Василівна здивовано роззирнулася. Цуценята; так, хіба що десь є малі цуценята, яких вона не помітила, десь тут під трупами великих псів, досвід і рожеве черево білої суки підказували саме такий варіант, не могла ж вона прорахуватись на дорослих тушках. Нахилившись, бухгалтерша обережно потягнула на себе і підняла тверду холодну лапу – так і є, ось вони, троє, сховалися, шукаючи порятунку у мами, зовсім ще крихітки. Двоє лежать долі, в крові, змерзлися, маленькі білі шматочки криги, а третє вчепилося з усіх сил у мамчину цицьку, і висить, наче гойдається. Картина, звісно, не для слабонервових; отже, таки тридцять. Вона вже відійшла до столу і підняла руку, щоб занести до акту остаточну цифру, як почула тихий писк, і олівець в руці мимоволі сіпнувся й намалював на папері якусь дивну фігуру. Пи-иск! Це було так нестерпно, так несподівано, начебто в морзі заговорили мертвяки – такого моторошного звуку за тридцять п’ять своїх років Ірина Василівна ще не чула. Гірше того, пи-иск не змовкав; він лунав із кутка, де лежали цуценята білої довголапої суки, і Ірина Василівна збагнула, що те, останнє, третє цуценя – живе. Незабаром прийде Ілліч, прийде баба Люба, приторохтить Вовик на своїй таратайці, і, в принципі, це «незабаром-незарестораном» знімало всі питання, проте Ірина Василівна не хотіла нікого бачити, ніяких мужиків, нікого: ні Вовика, ні Ілліча, ні бабу Любу, тим більше, Петра; вона прийшла на роботу заздалегідь, щоб на самоті порахувати собак, скласти акт, віднести документ у бухгалтерію виконкому, а потім зайти в поліклініку до знайомої врачихи і взяти лікарняний. І забути про це на пару тижнів, про все! Але цей пи-ииск, розриваючи скроні, ставив її перед дилемою: вона не могла написати «тридцять», бо мертвих псів тут тільки двадцять дев’ять, а вона рахує тільки мертвих – тільки мертвих, тільки мертвих, тільки мертвих!), а не тих, яких мають забити сьогодні або завтра, навіть просто зараз, – вона навіть жодного разу не бачила, як це відбувається. І не хоче. Вона знала про те, яким чином до цих тварин приходить смерть лише теоретично, уявно – з бухгалтерських документів, де видно, які види отрути надходять; та з розмов собаколовів, що значно більше відповідали дійсності, ніж документи, але вона ніколи не вникала в деталі, їй навіть не снилися мертві собаки, яких вона рахувала. Неправильно заповнений квартальний звіт снився неодноразово, мертві собаки – ні, не снилися. Її справа – рахувати, хтось же повинен рахувати мертвих собак, обліковувати, нараховувати зарплатні, премії, податки, кінець кінцем?! Пи-иииск не стихав. Ірина Василівна повернулася до білої суки: худі, довгі ноги, довга морда, як називається ця порода, не збагнеться ніяк, щось схоже на псів для полювання? Стирчачи ребра – типова картина для собаки, що народила зимою на вулиці; певне, бригада застала суку під час годування, і одним махом забили породілля, проте як вони могли не догледіти, пропустити? От що значить працювати на свята, та ще й поза нормою!

Біле цуценя, ще сліпе, тремтіло всім тільцем і кусало материн сосок беззубим ротом. Дивно, але з соска раптом вичавилася біла крапля, і навколо – Ірина Василівна так яскраво це відчула, начебто тут доїли корову, начебто вона знаходилася не в холодній буцегарні з мертвими собаками, а в теплому хліві – розійшовся запах свіжого парного молока. Цей міраж тривав мить. Ірина Василівна похитнулася, схопилася за шию і закашлялась від запаху і подиву. Цуценя заскавчало ще раз – довго, вимогливо.

Швидше за все, ця крапля материнського молока і вирішила долю цуценяти, наче якийсь знак, вигук, оклик, що в буревіях і безумствах останніх трьох діб подав їй Господь. «29 (двадцять дев’ять)», – записала Ірина Василівна в акті, акуратно поклала документи до сумки, звідки, звично намацавши легку тканину, тонким пасмом витягла блакитно-картату кишенькову хустинку і завернула в неї цуценя. Двадцять дев’ять. Годинник показував рівно восьму.

У виконкомі вона стояла в черзі першою, тож швидко здала папери, тобто виконала свій службовий обов’язок – бригада не залишиться без премії, тепер можуть поринути в свої алкогольні мандри хоч до Восьмого березня. Східцями, ігноруючи ліфт і можливі зустрічі та запитання, Ірина Василівна піднялася на третій поверх, мимохідь вітаючись із похмурими чиновниками, які сьогодні перший день після свят вийшли на службу. В приймальній мера присіла на стілець і швидко, на коліні написала заяву про звільнення за власним бажанням, хоча секретарка, дебела дівка на прізвисько Інфузорія з декольте по пупа, дуже заперечувала і наполягала, що потрібно писати на ім’я безпосереднього керівника, та не Ірині Василівні пояснювати, на кого і як писати правильно заяви, вона на цьому «собаку з’їла – і не одну» (це був популярний жарт в їхньому середовищі), тобто вона знала, що за правилами пише не за адресою, проте не могла втриматись, не мала вже сил повертатися до бригади, шукати Петра, підписувати, пояснювати, бачити його, щось знову пояснювати. Якось звільнять, еге ж? І я так думаю. Цуценятко, відігрівшись, ожило, тихо скавчало із сумочки, і присутні в приймальні, в тому числі й перший заступник міського голови, дебелий, твердоголовий навіть на вигляд дядько із пузом, що стирчало з-під дорогого костюма на півкімнати («Як він із дружиною кохається, йому не заважає?» – чомусь подумала вона) з цікавістю озиралися на неї, на сумочку, проте все байдуже – крапля молока, що стікала по рожевому мертвому собачому соску, розсунула її свідомість так, що кругом виднілося тільки поле і небо, і саме життя з’явилося перед нею у весь свій зріст із такою ясністю, з такою простотою, що навіть перехотілося йти до церкви.

Все одразу стало напрочуд зрозумілим – білим, глибоким і порожнім.

Перший заступник розвернувся, і краватка, що майже горизонтально спочивала на череві, наче вказала їй тупим яскраво-червоним кінцем правильний напрямок – двері.

В жіночому туалеті на п’ятому поверсі, сирому і неохайному, де категорично заборонено курити, але всі, в тому числі Ірина Василівна, курили, як паровози, дочекалася, доки жіночки догомонять про свята, олів’є та шампанське, про хрещених та дітей/онуків, інші сімейні справи, підійшла до вікна, поклала на тьмяне прохолодне скло руки, притулилася лобом; дістала із сумочки бінокль, звичним жестом протерла оптику і довго дивилася вдалечінь на стару церкву з банями, які змінюють колір у залежності від настрою неба і пори дня та року з блідо-синього на яскраво-зелений і навпаки. Роздивлялася звично тріщину, що тривожною блискавкою миготіла на дзвіниці – з минулого разу (а пройшло, здається, всього десь два місяці?) тріщина збільшилася на півметра, не менше. Цікаво, цю небезпеку хтось, окрім неї, зауважує? Тріщину на дзвіниці Ірині Василівні показав начальник управління у справах релігії, тепер уже колишній – він підбивав до неї клинці (підбивав-підбивав, та не підбив), а звідки він сам дізнався, невідомо. Можливо, потрібно сходити до священика, бо саме цю стіну, як стверджував екс-кандидат у коханці, як на долоні, видно тільки з вікна жіночого туалету міськвиконкому, а навряд чи місцевий батюшка тут буває. «З одного боку – бродячі тварини, яких ми нещадно вбиваємо; з іншого – церква, що тріскається навпіл. А посередині ми, люди. То що ж із нами може відбуватися гарного? На що ми можемо претендувати? На любов, красу, гармонію – звідки їм узятися?! Якщо ми терпимо людей, що так жорстоко і безкарно вбивають собак, то потрібно розуміти, що рано чи пізно нам доведеться терпіти і тих, хто безкарно і жорстоко вбиватиме нас самих», – подумала сумно, і тут вхідні двері туалетної кімнати почали відкриватися, почувся сміх, й Ірина Василівна сховалася в кабінку. Дістала цуценя з сумки і при непевному штучному світлі (в мерії роками не змінювали перегорілі лампочки) піднесла його, легке, наче пір’їнку, ближче, щоб роздивитися як слід – тремтяча, худюща, тонкодовголапа, здається, дівчинка білої масті без жодних шансів на життя. «Як і у мене», – поскаржилася було Ірина Василівна, проте, спостерігаючи за хвилину своє доглянуте обличчя в дзеркало, поправляючи коштовні золоті сережки і модну зачіску, встидалася – в такому стані вона знаходилася вчора: тремтіла, скиглила, пускала слину, майже пісялася. А сьогодні лише одна крапля молока суки, яку вночі вбили пострілом у шию, повернула (привернула, перевернула) її до життя. І тепер, у цій реальності, здається, якщо ще й не абсолютно новій, то такій, що має терміново оновитися, вона змушена визнати, що більше не може працювати головним бухгалтером у комунальному підприємстві «Місто тварин». «Нехай все тепер у мене зміниться!» – шепнула собі тихцем і, дофарбувавши грубі губи, усміхнулася. Цуценятко обпісяло хустку і сумка трохи смерділа, але Ірина Василівна не розсердилася, як не дивно. Їй раптом стало так легко, вона перебувала в такому прекрасному стані, що якби людство подібним чином ставилося до життя, то ніколи б не знало горя.

Спочатку в Ірини Василівни виникла ідея підкинути цуценя під кабінет мера, нехай би його цицькаста секретарка помучилася, куди його прилаштувати, тим більше, всі ж знають цю міську традицію, що страшенно дратувала міського голову – вже сім років поспіль невідомі дарували йому на день народження білих цуценят. Дивні жартівники-зловмисники, як свідчить народне радіо, знаходили найнеймовірніші способи досадити мерові, який знаходив білих песиків і в особистому автомобілі, і в коробці з-під торта на святкову столі, й у дружини в сумці, й у коханки в ліжку, і навіть у власному кабінеті в сейфі, що перебуває під безперервним наглядом відеокамер. Над мером наче знущалися якісь злі чарівники, і що б він не робив, як би не боронив себе від появи загадкових білих тваринок, вони, однак, знаходили спосіб, як обійти відеокамери, пролізти повз бодігардів, оминути секретарок та пошити в дурні бандитів, які всім гуртом мали б охороняти спокій боса. Що то все значило, до чого і чому з’являлися ті біля цуценятка? Тут версії розходилися: від банального самопіару – начебто це мер сам собі придумав такий спосіб набуття дешевої популярності: нагадування міській владі про обов’язки, які та начебто на себе брала, аж до нечистої сили, бо, як відомо, білий пес, білий хорт – то і є білий чорт у національному фольклорі. Як би там не відбувалося насправді, але підкладати під кабінет мера цуценя Ірина Василівна передумала: по-перше, до дня народження градоначальника ще далеко, а по-друге, спіймають – всіх білих собак на неї ж і навішають, в прямому й непрямому сенсі; та й цуценятко шкода, не задля того доля йому зберегла життя, щоб послужити жартом для не самого симпатичного чоловіка на світі.

В маленькому незручному магазині зі смішною назвою «Їжачок» («Ішачок») Ірина Василівна купила молока і пластикову тарілку, взяла таксі і поїхала на край міста, в спальні квартали. Навмання наказавши водію зупинити машину, Ірина Василівна хутко завернула в двір першої ж дев’ятиповерхівки, роззирнулася, чи ніхто не бачить, поклала біля щербатих східців під’їзду цуценя, поставила тарілку, хлюпнула молока і швидко, не обертаючись, чкурнула за ріг кроком впевненої в собі жінки, відбиваючи по кризі високими підборами ритм свого майбутнього яскравого життя.

Цуценятко майже не зауважило на зміну локації; припавши до миски, воно лизало і ковтало молоко жадібно і невміло. Якби воно мало хоча б маленьку можливість випити всю рідину одним ковтком, то так би і зробило, не зважаючи на незнайомий і не дуже приємний смак рідини і відсутність звичного материнського соска.

Такими незвичайними, можна навіть сказати, дивовижними видалися обставини перших днів життя цієї маленької білої собачки, що народилася у вологому підвалі напівзруйнованого будинку біля річки на Різдво за григоріанським календарем – вона врятувалася, чого не скажеш про всіх її родичів, включаючи батька та матір. Тож можна сказати, що Білявці пощастило хоча б у дечому. Гав!

03. Дівчинка і риби

Ніщо так сильно не дратує, як недосконалість близьких людей.

Нарешті їй стало зрозуміло, чому майже на всіх світлинах біля Діда Мороза та ялинки у подружок такі перелякані обличчя. «Стань рівно! Не сіпайся! Не воруши руками! Голову підніми, нестерпна дитино!» – мама кричала і водила новим, подарованим нещодавно фотоапаратом туди-сюди, наче праскою по білизні. Вона то нахилялася, то ставала навприсядки, то виставляла руки з камерою далеко вперед, намагаючись спіймати вдалий ракурс доньки, але результат ніяк не задовольняв. І дійсно, як дівчинка не старалася посміхатись і виглядати невимушено, на знімках худеньке обличчя однак стирчало сирою осінньою гілкою, на якій розхитується зграйка переляканих горобців – тільки світлі неспокійні оченята миготіли на обличчі та винувата посмішка. І мама знову, звісно, сказала невдоволено: «Яка ти незграба! Не можеш навіть нормально на фотографії вийти!» А Оля зітхнула з полегшенням: «Добре, що хоча б не помітила, що я – гілочка без зелених листочків…»

(Невдоволеність. Якийсь інший мамин настрій дівчинка навряд чи зможе згадати через десять-п’ятнадцять років; таким і залишиться емоційне тло її спогадів.)

Маму можна зрозуміти – мама молода, і мамі хочеться пожити для себе. Але їй просто немає коли: дні, місяці й вже навіть і роки зникають, наче вода крізь пальці, і в цій каламутній течії не проглядається геть нічого цікавого і приємного – суцільні клопоти і проблеми, і тому вона дуже нервує весь час – і минулий, і теперішній, і майбутній. Після підпорядкованого волі батьків дитинства доросле життя не принесло полегшення і бажаної свободи, навпаки, виявилося несподіваним і важким, як чемодан без ручки – і викинути шкода, і нести важко. Таких мам тут, у районі під назвою Постройка, багато, й діти їхні наче лежать в тих чемоданах без ручок і заважають насолоджуватися навіть тими куцими недоїдками задоволень, що залишалися після яхт, спортивних тачок та басейнів із шампанським, бачених виключно по кретиновізору. Дівчатка і хлоп’ятка підростали в непрості часи і виросли закінченими соцреалістами; тож прекрасно усвідомлювали, що навіть при умові, коли дуже пощастить, вони ніколи не матимуть коштів більше, ніж середня зарплатня по регіону, якщо не крастимуть, звісно. І це в кращому випадку, бо безробіття ще ніхто не відміняв, тобто навіть навпаки. Вони живуть переважно в гуртожитках і довгих панельних багатоповерхівках із холодними бетонними підлогами і дірками у віконних рамах, незграбно затуленими газетами і поролоном. Їх мають в цьому житті всі: начальство на заводах, не доплачуючи за роботу у вихідні; державна влада, здираючи здоровезні податки; міська влада, вимагаючи оплату за неіснуючі послуги ЖКГ; лікарі, що вимагають хабарів і відмовляються лікувати їхніх дітей; директори шкіл та дитячих садочків, знімаючи щомісячний оброк; менти, що загрібають в «стакани» і обирають до нитки тільки за те, що робоча людина відпочиває. Життя будь-якого мешканця Постройки – яким би овочем чи фруктом не визрівала на поламаному і порепаному, наче після Другої світової війни, асфальті, персональна доля кожного – подібне до життя тисяч і тисяч, мільйонів людей по всій країні. Онуки і онучки, сини і доньки, мами і тата, бабусі й дідусі з ранку до ночі перманентно невдоволені розташуванням у Сонячній системі планети Земля, недовершеністю країни проживання і людства в цілому, трагічністю персональної долі кожного і недосконалістю та рогульством сусідів і родичів; вся енергія, аж поки вони не помруть, йде виключно на доведення однієї простої тези: життя – лайно, в кінці його – смерть. Така формула нівелює в принципі багато запитань щодо доцільності та якості існування і значно спрощує побут. Навколо – лише експлуататори і гниди, і це зовсім не метафора або художнє перебільшення, це доконаний факт; даність, яку, проте, ніхто не намагався переінакшити – так було, так є і так має бути, вважали всі, змінити нічого неможливо, та й не варто, звідси можна тільки втекти: або в іншу країну, або на цвинтар. Переважна більшість обирала цвинтар.

Проте мають мешканці Постройки й радощі та слова, що об’єднують їх. Наприклад, слово «відпочивати». «Відпочивати» – не значить читати, дивитись телевізор, лежати, спати. «Відпочивати» – значить саме відпочивати, тобто пити горілку до повного окосіння, бо інакше оту втому від дітей, дружини, чоловіка, родини, роботи, людей взагалі та життя окремо ніяк не перемогти. Ніяк. Відпочити від метушливого існування на цій землі можна лише так – випавши із нього шляхом вживання енної кількості алкоголю, тобто перманентно висмоктуючи саме життя, його сутність, з каламутної пляшки буднів.

Певне, з часом за допомогою колективного підсвідомого й знайшлося це єдине вірне слово, що мало уточнити, узагальнити та окультурити процес – не бухаємо, не п’ємо, не щось там ще, а саме – відпочиваємо. І коли люди на запитання: «Що ви зараз робите?» – відповідають саме так, влучно і коротко, той, хто запитує, безпомилково розуміє, чим насправді зараз активно зайняті його друзі. Країна втомилася, країна відпочиває – це наш повноцінний, нічим не затьмарений український уїк-енд.

А діти тим часом удома ховаються в шафи або чемодани, граються в пісочницях на вулиці – і ростуть. Пляшка пива і сигарета в руці, як і в інших мамульок-подружок на дитячому майданчику, пару матюків в якості виховного моменту – і всі діла. Оля насправді не знала, що означає вислів, який так часто повторює мама: «Олю, йди нах… звідси!» – проте мала підозру, що мама чимось незадоволена і сердиться. В принципі, це й не дивно, і у вісім років зовсім не обов’язково знати значення всіх дорослих слів, наразі достатньо розуміти загальний сенс, тим більше, що, як правило, коли мами поверталися з магазину з пивом, «нах…» йшла вся пісочниця, починаючи з галасливого дворічного Васі з незмінною червоною лопаткою в руці, якою він, якщо необхідно, заплющивши оченята, відчайдушно відбивається від усіх навколо, й закінчуючи тихим трихрічним Миколкою в жовто-брудному картузі з синім якорцем, який, якщо вже б’є, то так, що супротивник із диким плачем падає з ніг. Це важливий момент: тут кожен ізмалечку має відпрацьовувати свою техніку і тактику ведення бою, в залежності від характеру та фізичного розвитку, бо вміння вчасно «дати в бубен» – єдиний життєствердний філософський елемент, який щонайкраще цементує стосунки без зайвих слів та сентиментів та згодом гарантує відносно впевнене та гонорове життя в якій-небудь місцевій підлітковій банді. Тож стусани давно стали єдиним прийнятним, більш того, конче необхідним елементом виховання; на маму, яка не лупцює свою дитину, тут дивляться з підозрою – чи не задумала чого поганого; тут панує суворий закон виховання безжальних воїнів асфальтових підворіть і неблагородних лицарів гоп-стопу.

Поки мами бухають пиво і курять, доглядаючи за надто рухливими «чемоданчиками», татки, яким пощастило з працевлаштуванням, тяжко і вперто працюють на заводах, що, обступивши Постройку щільним кільцем, коптять трубами небо і поки що дають можливість заробити на молоко, горілку та хліб. Ці заводи старі, наче динозаври, але сумлінно видають на-гора стратегічну продукцію: труби, насоси, вузли для атомних станцій та газопроводів; проте їхній останній льодово-економічний період наближається до кінця з небаченою швидкістю, незабаром ці рептилії ХХ сторіччя вимруть, їхні рештки поріжуть на металобрухт і відправлять в Туреччину на переплавку, а поки туди їздять на змагання по засмаганню, наче випробовуючи древній анатолійський вогонь на довговитривалість, найбільш знана частина працівників підприємств: начальники цехів, профспілкові активісти, родичі різнокаліберних керівників. Щоб уповільнити відмирання промящерів та збільшити власні прибутки, і старигани «червоні директори», і новітні господарі заводів молоді олігархи щороку звільняють тисячу-півтори народу, конвертуючи їхній нереалізований робочий час в свої новенькі банківські картки, які золотисто-весело виблискують на кіпрському сонці, точніше, вони золотисто-весело виблискують на будь-якому сонці, та й без сонця також виблискують, коли володарі впевнено дістають їх з портмоне або кишень. Саме тому-то тепер Олин татко демонструє вміння зварника п’ятого розряду не за місцем прописки і проживання, а в далекій Португалії в місті з такою українською назвою – Брага, навідуючись додому на новорічно-різдвяні свята хіба що, але, на жаль, не цього року. Татко тепер також має банківську картку, що весело виблискує на пекучому португальському сонці, і нові погляди на життя, і нових друзів, і нові мрії, бо давно підмічено, що нові мрії найчастіше з’являються разом із новими друзями.

Поміж фотографуванням біля ялинки в театрі юного глядача і розгляданням результатів маминих зусиль на моніторі комп’ютера вдома сталася ще одна значна подія – Оля побачила біля під’їзду сліпе маленьке цуценя. Собача скавчало, кумедно лазило по брудних кучугурах сміття і криги, вилизувало з пластмасової тарілки якусь суміш молока і темного снігу, тикаючись мордочкою, – біле, довге, замурзане і страшенно худюще. Увечері воно вже скавчало в їхній квартирі, ночувало під диваном, а зранку (неділя) мама Свєта з’ясувала, що тхне не від сміття під раковиною і не з ванни, а дивні звуки – то не сусіди за стіною бавляться в ліжку, а тхне і скавчить виключно з-під їхнього власного дивана. Ставши навколішки, вона з огидою витягла звідти разом із пилюкою і синім, без задніх ніг, пластмасовим верблюдом нещасне цуценя і підняла на рівень своїх широко розставлених красивих блакитних очей, здивовано роздивляючись. За великим рахунком, Світлана не була злою жінкою, і тварин вона любила, навіть собак більше, ніж котів, але ж не у себе під диваном, та ще так раптово. Тому після нетривалої дискусії з донькою під акомпанемент сліз, шмарклів і дощу зі снігом за вікном зійшлися на компромісному варіанті – цуценя живе в квартирі тиждень, не більше, хай від’їдається, а потім його покладуть там, де взяли, – біля під’їзду. Ну, й само собою, всі клопоти по утриманню – на малій. Тут уже мав місце суто виховний момент, і матір небезпідставно вважала, що таке спілкування і доглядання може піти на користь, перш за все, їй самій, бо не прийдеться відповідати на безглузді запитання доньки і взагалі приділяти зайву увагу. «Одна умова – коли приходить хрещений, собачку йому не показувати і нічого про неї не казати – дядько Петро не любить собак! Інакше він тобі шоколадку не принесе!»

Як смачний чорний шоколад перетинається в житті з білим голодним цуценям, Оля не розуміла, але, зважаючи на свій досвід спілкування з хрещеним, пораду мамину виконувала бездоганно. І тепер до рибок в акваріумі (хрещений подарував) і молодшого братика (це вже, напевне, тато) та інших хатніх клопотів додався і цей, собачий.

Дядька Петра Оля побоюється за широку нещиру посмішку і дивні несмішні жарти. Коли він приходить – високий, огрядний, без жодної волосинки на голові, часто неголений, від чого видається таким собі темним вуйком із далекого лісу, різкими нервовими жестами розсікає повітря навколо себе, наче хоче розігнати і знищити свій дивний неприємний запах – і посміхається-посміхається-посміхається, намагаючись дістати-спіймати-вичавити з неї усмішку у відповідь, вона завжди ховається. Оля не хоче віддавати свою усмішку, навіть на секундочку, ні! Їй страшно, що хрещений її більше ніколи не поверне, і лише шоколадка, роздираючи її страхом і бажанням солодкого на шматки, виманює зазвичай її з укриття своєї кімнати до теплої кухні, де вона на дивані й позбувається усмішки взамін на свободу. Дядько Петро приходить зазвичай увечері і залишається в кухні з мамою пити чай, довго; а вони з братиком йдуть в ліжко спати: «Чао-чао, мої маленькі!» – ласкаво, що з нею не часто трапляється, каже мама, надсилаючи повітряний поцілунок. Наступного дня мама завжди добра і весела, і не гарчить, коли, збираючись до дитячого садочка, молодший братик Ваня застигає, наче вкопаний, біля акваріуму. Він дуже полюбляє говорити до риб і завжди, коли йде, каже: «Беба, пока!», – і дружньо махає рукою всім рибам без виключення, навіть пласкій чорній потворі, але ті ніколи не відповідають.

Оля якось поцікавилась у мами, чому риби такі неввічливі.

– Бо риби не вміють розмовляти, – сказала мама.

– А чому не вміють? Мама з татом не навчили?

– Ні, не навчили.

– А чому?

– Бо самі не вміли розмовляти.

– Їх також тато з мамою не навчили?

– Еге ж, – ставлячи пательню на вогонь і наливаючи олію.

– А риб’ячі бабусі з дідусями вміли розмовляти?

– Ні, не вміли.

– Так, значить, ніхто з риб ніколи не вмів розмовляти?! – дивується Оля.

– Виходить, що так, – олія шкварчить на вогні, гарячі краплі стріляють по кухні.

– Але чому? Всі ж кругом розмовляють: і собачки, і котики, навіть комахи, і ті пищать!

– Я не знаю, – мама Свєта розводить руками і дає універсальну вказівку: – Піди краще іграшки позбирай!

– А-а, зрозуміло! Їм, напевно, страшно, що люди дізнаються якісь їхні секрети і заподіють шкоду! – робить дівчинка несподіваний висновок.

– Авжеж, саме так – риби бояться, щоб ніхто не дізнався їхніх секретів! Бо як тільки риба починає говорити, її ловлять і смажать! – мама намагається одним реченням завершити безглузду, на її погляд, розмову, і кришить на пательню картоплю.

– Мамо, а люди, коли мовчать і нічого не кажуть, вони також бояться розповідати свої секрети? Їх за це спіймають і посмажать?

– Саме так, доню, люди – вони як риби. Ну, майже… Життя колись давно-давно народилося у воді, – мама із подивом раптом напрочуд ясно згадала шкільний курс біології чи то географії, – в океані, а потім уже риби вилізли на берег і стали людьми.

– Перетворилися на людей?! Як у казці?

– Як у казці. Спочатку на мавп, а потім на людей, – картопля накривається кришкою.

Мама й сама дивується такому логічному висновку про походження людства: «Треба запитати в Петра, чи правильно я все сказала: риби – на мавп; мавпи – на людей?»

А дівчинка подумала, що її молодший братик, коли ховається від великої чорної потвори, що виникає з-за акваріумного каменя, плавно поводячи величезними плавниками, напевне стовідсотково – риб’яча дитина. Як і вона сама, коли приходить хрещений і мама змушує її читати вірші на кухонному дивані, а вона від страху не може сказати ані слова. І це значить лише одне: їхній татко, якого вони так люблять, – величезний риб!

Білка, як Оля назвала цуценя, прожила, попри всі погрози на виселення, в квартирі до самої весни – дійсно, не така вже й зла мама Свєта. Але як тільки сонечко почало пригрівати, собача винесли у двір, де дітвора за якихось дві години змайструвала із дощок халабуду, а пенсіонери з навколишніх лавочок принесли перший обід. Все, що залишилось від Білки особисто для Олі – радість, з якою собака зустрічала колишню господарку, Білці на пам’ять залишився тонкий рудий нашийник.

Згодом Білка стала улюбленицею багатьох мешканців будинку. Собака швидко росла, перетворюючись на красиву, граціозну, довголапу і довгоморду суку з благородним екстер’єром, розумну і зрозумілу для навколишніх, що для виживання в таких умовах вкрай важливо; з таким напрочуд добрим та грайливим норовом, що інколи навіть здавалося, що вона вміє посміхатися. Хвіст Білка мала невеличкий, зате пружний, і так навчилася ним бавитися і смішити людей, що інколи в дворі відбувався справжній атракціон, на який вечорами сходилося подивитись чимало людей. Публічні виступи Білці вдавалися чудово, вона взагалі любила, як будь-яка дитина, бавитись, але найкращі вистави виходили, коли до неї приєднувався Боні – ще одне цуценятко, матері якого (і ще трьох таких же схожих на нього, рудих і волохатих, цуценят) сердобольні мешканці також надали притулок у дворі. Боні був кумедним песиком на коротких лапках із пласкою мордою, тобто повною протилежністю Білки. Вайлуватий, але напрочуд рухливий, з густою шерстю, приємною на дотик, особливо коли Боні ніжився на сонці, – м’який, теплий, його так любила гладити малеча! Удвох вони влаштовували справжній цирк, ганяючись одне за одним, імітуючи сварки, кусання, боротьбу, стрибали через лавки; насправді, так вони гралися поміж собою, а люди думали, що собачки бавляться спеціально заради них, але це не заважало отримувати обом сторонам безпосереднє задоволення.

Звісно, далеко не всі мешканці будинку любили Білку і сімейство Боні. Ніхто не знав, що робити з собаками далі, коли виростуть всі п’ятеро, і що станеться, коли раптом з’являться ще цуценята, а потім ще і ще? Ніяких відповідей на ці запитання доброзичливі мешканці будинку не мали, проте, зважаючи, що в цій країні мало які запитання взагалі мають відповіді, дискусії закінчувалися так само швидко і несподівано, як і починалися. Найбільшої амплітуди дебати про майбутнє псячого двору досягли під кінець літа, коли сюди почали забрідати всілякі зайди, а то й гірше – цілі зграї голодних бродячих псів, яких Білка боялася більше за все. Навіть більше за підлітків, які жбурляли в неї камінням та тишком, коли ніхто не бачить, боляче били ногами під живіт. Проте не тільки підлітки завдавали їй болю – часто дорослі люди кидали на її адресу щось лайливе, зле, або без жодних на те причин, просто проходячи повз, перевертали ногою миску з їжею, – і вона ніяк не могла збагнути, що має зробити, щоб убезпечити себе від таких безпричинних нападів. Білка не могла усвідомити мотивів, які штовхають людей до агресивної поведінки, – вона не претендувала на їхню територію, на їхню їжу, взагалі ні на що, окрім тієї зайвої їжі, яку їй давали вони самі, й на будку, яку вони ж і збудували, тож і не могла збагнути, як поводитись. А відповіді «просто так» в її собачому рефлекторному апараті не існувало. Ніщо на світі не може відбуватися «просто так» – ця істина міцно з самого народження закріпилася в її підсвідомості. Якщо ти розумна істота, звісно. Тож це суто людське поняття – зробити щось гидке або гарне «просто так», навіть не задля розваги. Можливо, завдяки механізму, який вмикав це словосполучення в дію, люди і стали безпосередньо такими людьми, якими є нині, хто знає. Але саме тому вони не собаки, от це абсолютно точно.

Живучи поруч із будинком, біля занедбаного дитячого майданчика, Білка ставала свідком багатьох таємних розмов і побачень, гучних скандалів та ніжних поцілунків. Але переважно її життя протікало без пригод, у мирному спілкуванні та обміні енергією з людьми. Їй подобалося лежати біля дядька Семена і його друзів, що ввечері сиділи за столом і грали то в карти, то в доміно; подобалося слухати грубі чоловічі голоси, в яких відчувалася сила і впевненість, подобався звук, із яким камінець доміно вбивався в стіл і смачне слово «риба!»; не подобався гіркий запах тютюну та горілки, коли хтось нахилявся, щоб потріпати її по загривку; але якби хтось із гравців раптом скомандував «фас», вона б не вагаючись виконала команду. Дивно, але Білка звідкілясь знала, що означає «фас», хоча ніколи не чула цього слова. Проте «фас» їй часто снився: короткий гучний рваний звук – і ось вона мчить полем, висока трава приємно лоскоче живіт, б’є по морді, а вона мчить, наче стріла, в бік темної крапки, що стрімко пікірує вниз на фоні блідого неба і густих темних сосен.

Найбільше ж Білка любила гратися з дітьми і слухати їхні дзвінкі, сповнені енергії і веселощів, голоси; бігати навколо гойдалок за Олею; подобалось, коли її чухають і гладять ніжні маленькі долоньки, взагалі, їй тут подобалось, бо тут ситно і затишно. Її цікавили дитячі розмови, особливо про різноманітну їжу, весілля, в тому числі, собачі, хоча вона навіть не здогадувалося, що то за процедура, а також про майбутнє: наразі, діти часто говорили про кладовище тварин, де вже поховані: горобчик, якому довго лікували крильце, аж поки товстун Вітасік випадково не наступив пташеняті на голову, кошеня Мурзилка, яке повісили на мотузці для білизни невідомі хулігани, та безліч метеликів, жуків, хробаків, замучених у спеціально створеному концтаборі для комах самими дітлахами. Прислухаючись до розмов про те, як гарно прикрашені могилки, як діти поминали загиблих птахів, тварин і невинно замучених комах та пили лимонад за спасіння їхніх душ, Білка й сама мрійливо прижмурювалася і уявляла свою могилку, та й взагалі перспектива бути похованою цивілізовано, в колі поважних істот, вселяли впевненість у післязавтрашньому дні – в цьому дворі за масовими похованнями за гаражами завжди знайдеться, кому доглядати. Єдине, чого вона не могла уявити і збагнути, – що діти виростуть, та й сама вона колись стане дорослою собакою. Білка неодноразово помічала, що час тече для неї трохи швидше, ніж для людей, тож цуценята також дорослішають і розумнішають значно швидше за людських дітей. І в цьому факті вона вбачала небезпідставну перевагу чотириногих над двоногими, бо чиїми ж ще голосами глаголить істина, як не голосами швидко вирослих цуценят?

Білка навчилась потроху розрізняти і в дорослих людях – в їхніх звичках, вчинках, словах, відчуттях та поняттях – причини та наслідки. Хоча, як уважно не слухала, не могла для себе з’ясувати остаточно двох понять: добра і зла, тобто що люди вважають гарним, а що – поганим. Чи то є одне й те саме, чи то різні речі, бо вживаються і сприймаються ці слова інколи зовсім у протилежному значенні, в залежності від осіб та обставин, непослідовно, зовсім не як обов’язкова команда для негайного виконання, а як щось малозначуще. Так дивно: що для однієї людини – гарно, для іншої чомусь – погано; яка нісенітниця, і як же люди разюче відрізняються в цьому від собак, для яких або добре, або погано, або кістка, або палка – і третього не дано. Люди вважають себе напрочуд розумними, але вважати так немає жодних підстав, бо за таке довге своє існування вони ніяк не можуть організувати себе як слід, тобто їхнє відчуття власної небезпеки з віком та часом лише зростає, і кому, як не собаці, це відчувати? От, наприклад, якщо розділити людей на хороших і поганих за тим принципом, що ті, хто її, Білку, годує і гладить – то добрі люди, а ті, хто б’є і сварить – злі, то як пояснити такий факт, що добрі і злі люди можуть запросто жити в одній квартирі разом, укупі їсти чи не з однієї миски і таке інше? От люди кажуть, що їх єднає любов. А що таке любов? Яке це почуття – гарне чи погане, якщо може об’єднувати добро і зло під одним дахом? І кого в такому разі потрібно боятися більше – людей, які тебе щиро люблять, як Оля, наприклад, чи тих, хто до тебе добре ставиться? Бо це ж не одне й те саме, виявляється: добро і любов. Розлюбити – можна, а от чи можна перестати бути добрим? Тож хоч за яким принципом людей не поділяй, а добрі люди мають жити від злих окремо, вважала Білка. Добрі нехай живуть на одній половині міста, злі – на іншій, бо сумнівно, що гарні люди зроблять поганих кращими, наразі, на її пам’яті такого жодного разу не траплялося, проте злі люди зіпсувати добрих можуть дуже запросто, тут за прикладами і бігати далеко не потрібно. Тобто в ідеалі добрі й злі люди повинні жити кожен на своїй половині, а посередині потрібно побудувати високий паркан, щоб вони не мали можливості схрещуватися і псувати породу, бо у злих людей, раз вони однак уже є, то є й своя мета для існування, аякже, – на їхньому тлі добрі виглядають ще добрішими, і якби не існувало злих, то довелося б їх вишукувати серед добрих, таким чином зменшуючи їхню ж кількість. Тож злі люди конче потрібні, через них підвищується якість людей добрих, але все ж таки нехай добрі люди люблять тільки добрих людей, а злим залишаються тільки злі. Це як порода у собак, від чистоти якої залежить багато що, наприклад, житимеш ти дома у господаря чи під парканом на вулиці. Тож від такого поділу всім стало б тільки краще, шкода лише, що місце й умови життя аж ніяк не залежать від того, добра ти людина чи зла.

На жаль, світогляд, який Білка так ретельно вибудовувала місяцями, іноді розвалювався за кілька секунд, як дитячий замок із піску під важкими кроками необачних дорослих. Наприклад, Білку сильно збентежило відкриття, що ті, хто її годує, тобто люди апріорі добрі, а це переважно бабці з лавочок, часто потайки примушують її гавкати на людей так само добрих, тому що через якісь там неясні причини особисто їх не люблять. Ну як, скажіть, будь ласка, можна гавкати на добрих людей? Проте, чим гучніше вона на деяких із них гавкала, тим ласкавішими ставали бабці й тим більшими ставали порції їжі. Після декількох таких забігів Білка з жахіттям з’ясувала, що вечорами тепер вона тільки на те й чекає, коли хтось із добрих людей, яких на лавочках недолюблюють, йтиме додому, щоб на радість бабцям обгавкати їх до самого під’їзду – і отримати за це щось особливо смачненьке. Коли вона бігла за таким от добрим чоловіком або жінкою, проти яких особисто нічого не мала і які до неї зазвичай добре ставилися, то готова була згоріти від сорому, але організм наче сам гавкав, паща щирилася, ноги несли вперед, а слина текла в очікуванні заслуженої нагороди. Або ще – оті великі створіння, що потворно дзвенять і паскудно тхнуть гумою, залізом і мастилом, на яких їздять багато мешканців будинку. Білка абсолютно не контролювала себе, не могла стриматися – вона неслася, наче скажена, і розривалася від гавкоту, хапаючи небораку, який швидко крутив ногами якісь причандалля, за штани, а інколи і за ноги, за що часто отримувала стусанів. Але ж, попри все, ніщо не могло її зупинити. Чому?!

Отак Білка й жила і підростала поміж добром, злом і велосипедами, а любов до приємних слів боролася в ній із любов’ю до цукрових кісточок.

Однієї ночі настав час, коли об’єм ненависті у декількох людей нарешті досяго достатньої величини для спричинення зла. Білка прокинулась і з подивом прислухалася до темряви, намагаючись розрізнити, як крізь сухе повітря до будки наближається небезпека. Але ж вона навіть не могла уявити, що хтось може посягнути на її життя, тим більше, що запах, який ніс із собою страх і небезпеку, видавався рідним, своїм. Причаївшись, притиснувшись до землі, Білка відчувала приплив емоцій, які змішувалися в хаотичний клубок і заважали прийняти правильне рішення, інстинктивний жах підкотив до горла і збив дихання, вона важко і гучно сопіла, прислухаючись, як наближаються сигаретний дим і гіркий подих смерті. Тихі кроки, грубий шепіт, хтось приставив до входу в будку дошки й уміло і швидко прибив молотком – Білка кинулася вискочити, але пізно – її зустріли запах бензину, характерне клацання запальнички, і через мить будка спалахнула яскравим факелом. Єдине, що не розрахували зловмисники, – «чорний хід» із невеличким підкопом, через який Білка любила виповзати граючись до Олі, коли та приходила із чимось смачненьким, то була їхня улюблена гра: дівчинка заходила з іншого боку будки і кликала собачку, яка грайливо потихеньку виповзала мордочкою їй прямо в долоні. А тепер Білка, відчувши гарячий поштовх відчаю і шалено болючий дотик вогню на стегні, миттєво протиснулася у вузенький лаз, проскочивши поміж палаючими дошками і землею, наче між злом і добром, і стрімголов помчала геть, встигнувши помітити серед суцільної серпневої темряви краєм ока чотири факели – три маленьких і один великий, що, дико завиваючи, каталися по піску, й у відблисках вогню, нерівного вогню – величезні від жаху очі Боні, якого тримала за загривок чиясь кремезна рука.

«Дідько, – пролунав услід роздратований чоловічий, схожий на дядьків Семенів, голос. – Втекла, сука».

Десь біля третього під’їзду тихенько цвірінькнув велосипедний дзвоник.

04. Лікарня

– А що ми, зрештою, знаємо про смерть? Ми, люди двадцять першого сторіччя, що висадилися на Місяці, вийшли у відкритий всесвіт, клонували вівцю?

– То, пане лікарю, я хотів… вас запитати – чи є шанси, якась надія?

– Інсульт – не вирок. І поки ваша дружина жива, хоча вона і в комі, ми всі мусимо боротися за її життя. – Молодий професор із інтелігентним виразом обличчя, в тонких елегантних окулярах, зі спокійним впевненим поглядом простягнув папірця із переліком препаратів. Лікар, не зважаючи на роки, викликав у відвідувача стовідсоткову довіру; він працював над цим ключовим ефектом роками, бо головним знеболюючим у рецепті спілкування між ним і пацієнтом завжди були не ліки, а саме ця, не розміняна за тисячоліття стосунків, монета.

Папірець тремтячими руками взяв чоловік років сімдесяти. Він спирається на міцний ціпок і, очевидно, зважаючи на те, що постійно нахиляє голову до співрозмовника, недочуває. Через цей непевний рух здалеку його можна сприйняти за п’яницю, але одяг видає у відвідувачеві людину акуратну і достойну: недорогий, але добре випрасуваний костюм, світла сорочка з трохи обтріпаним комірцем, однак чиста; старомодна темна широка і коротка, як лопата, краватка; стоптані старі, але добре доглянуті черевики; на лацкані піджака – орденська планка ветерана Великої Вітчизняної війни. Чоловіка звуть Іван Миколайович Чолобитченко. Позавчора вдома на кухні його дружина Тамара раптом ні з того ні з сього почала говорити якісь дивні речі про своїх родичів, в одну мить втратила координацію – і після приблизно години незрозумілих рухів, що на стороннє око важко визначити, як ознаки інсульту, впала на підлогу і втратила свідомість. Швидка відвезла її в реанімацію. Доба тут коштувала півтори тисячі гривень, так сказали лікарі: «Можна капати дешеві ліки, а можна придбати гарні, ми маємо. З гарними шансів набагато більше».

Іван Миколайович обрав гарні ліки. Він, попри все, сподівався на краще, а цей молодий професор викликав повагу і дарував надію. Бо, дійсно, що ми знаємо про смерть? Ми, люди…

05. Цвинтар

«Спочатку в них важкі місячні – вони нервують і скаженіють тринадцять разів на рік, правий був Август Стріндберг; потім вони вагітніють: їх нудить, вони вередують, а після пологів – післяпологова трихрічна депресія; потім знову місячні; потім вони знову вагітніють, і знову – післяпологовий синдром, і знову місячні, а потім одразу настає клімакс – і тут вже капець всім і всьому! Майже все життя жінки довбуть нам мізки, а самі живуть, як їм заманеться, користуючись всіма благами!» – Сергій Кіндратович, директор центрального міського кладовища, чоловік шістдесяти трьох років, із поважною густою сивиною над круглим м’яким червоним обличчям, широкий у плечах і в сідниці, однаково широкий хоч у фас, хоч у профіль, завжди в темно-синьому костюмі, строгій темній краватці в тонку світлу смужку і до болю в очах білій сорочці, спокійний і впевнений у собі мужчина, знаний у вузькому колі як практичний життєлюб і теоретичний женофоб, не жалів емоцій при спілкуванні з друзями. Людиною він був хлібосольною, і так вже повелося, що в конторі на кладовищі вечорами іноді збиралося вишукане товариство за сулією чогось дуже міцного, не менше шістдесяти обертів, і обов’язково – власного виробництва (це правило!) – взимку, або за пляшкою знову ж таки обов’язково домашнього вина – в теплі пори року. Зазвичай застілля мали філософсько-історичну тематику, тут намагалися оминати побутові теми і не вирішували робочих питань, і, звісно, в колі друзів Сергія Кіндратовича ніколи не пили третій тост, просто оминали, як похоронна процесія оминає дуб посеред центральної алеї. Друзі дивувалися – така ж дружна родина: дружина мила і добра, четверо дітей, восьмеро онуків, тож звідки такі негативні думки про прекрасне жіноцтво? «Довго живу, – скромно відповідав Сергій Кіндратович і додавав: – на жаль».

Проте, женофобія Сергія Кіндратовича носила яскраво підкреслений характер гендерного геноциду та чорного гумору виключно на теоретичному рівні серед обмеженого кола людей. Своє начебто негативне ставлення до жіночої породи Сергій Кіндратович не розголошував із суто комерційних міркувань – справи про відведення місця та інші хвилюючі родичів моменти траурних церемоній йому переважно доводилося обговорювати з жінками: вдовами, сестрами, доньками. Місцеві чоловіки, гірко поминаючи небіжчиків оковитою, традиційно, аж занадто швидко, віддалялися у внутрішні галичини та слобожанщини, не встигаючи за сірою буденністю і перекладаючи всі печальні клопоти на крихкі жіночі плечі. А поховання та все, що з ним пов’язане, – то справа напрочуд делікатна, і тут, якщо не туди, куди потрібно, образно кажучи, викруткою тицьнеш, не так слово скажеш, не так подивишся, не приділиш достойної уваги людині – все, готуйся писати заяву на звільнення.

А Сергій Кіндратович своєю посадою дорожив і роботою пишався, бо небезпідставно вважав, що досяг у своєму рідному місті найвищого службового щабля. Деякі мери і губернатори вже пройшли через його вправні руки, інші втекли при зміні влади, а він – тут, осьдечки, «загадковий і непереможний, як Сфінкс біля пірамід» (цитата теперішнього мера), бо який би президент, голова ОДА або мер не випирався на вершину влади, кладовище – то останнє місце, про яке вони зазвичай згадують. А дарма, як наочно переконливо демонструє тисячолітня практика існування людства. «Вічність, – казав Сергій Кіндратович, – то вам не просто порожнеча, її кимось заповнювати треба!»

Серед місцевого бомонду, в середовищі чиновників, силовиків, депутатів, бандитів, крупних делаварів (при тому, що часто одні й ті ж таки люди займали почергово високі місця у різних відомствах, партіях або сходках крадіїв), директор ЦМК міг себе подати і поставити, як ніхто інший, – ділові якості та вміння жити Сергія Кіндратовича ніколи й ніким не піддавалися сумніву. Його знали і як великого гумориста, багато з жартів директора ЦМК перетворювалися на міські анекдоти: наприклад, якось, покидаючи весілля доньки колишнього губернатора, на всі намагання господаря його затримати Сергій Кіндратович тихенько зауважив: «Та проведіть же мене, заради Бога, швидше до виходу, пане губернаторе, бо це ж куди краще, ніж я вас проводжатиму!»

Не дивлячись на заслужений авторитет і залізні зв’язки, Сергій Кіндратович ніколи безпосередньо не ліз у владу, посилаючись на необхідність тримати нейтралітет у зв’язку зі службовими обов’язками, а особливо наполегливим різнокольоровим партійцям мудро вказував, що присутність кандидата у виборчому списку із назвою місця роботи «директор центрального кладовища» навряд чи додасть популярності політичній силі. На запитання, які ж його справжні особисті політичні вподобання, Сергій Кіндратович зазвичай зважено відповідав, що завжди голосує виключно за Селянську партію. На здивовані запитання, чому його спіткав такий дивний вибір, директор ЦМК зауважував: «Вони також – люди від землі!»

Тим не менш, при будь-якій владі Сергій Кіндратович незмінно знаходився в найближчому оточенні будь-якого мера та мав можливості безпосередньо впливати на рішення різних рівнів – під його незбагненним, на перший погляд, впливом завжди перебували з десяток депутатів міської ради від різних політичних сил та неодноразово перевірених часом та контрольно-ревізійною комісією чиновників виконкому, а за родом діяльності він міцно підтримував стосунки із прокурорами, ментами і суддями, священиками та бандитами. Незважаючи на вік, Сергій Кіндратович був не чужий сучасним віянням прогресу та лексики, хоча ставився до таких своїх забаганок зі звичним гумором. Наприклад, із недавніх пір він полюбляв іронічно називатися «топ-менеджер центрального кладовища». Зараз вже мало хто пам’ятає (зараз взагалі мало хто щось пам’ятає), як важко було молодому хлопцю з райцентру тридцять п’ять років тому розібратися, хто із ху, ким кому який кум приходиться, кому казати «ку!», кого куди покласти і скільки вінків організувати додатково, коли всі хочуть тільки тут і тільки так, бо банально і неправильно судити про людей із зовнішнього вигляду та ще й в ті далекі й начебто соціально рівні часи – можна жорстоко і невиправно помилитися. Але гарні навички комунікації, природна інтуїція та пам’ять на обличчя, прискіплива увага до деталей дозволили Сергію Кіндратовичу швидко набрати досвіду, а потім він уже й сам все наперед знав не тільки про тих, хто до нього прийшов сьогодні, а й про тих, кого принесуть завтра. Бо, хоча місто й мало ще з десяток кладовищ по окраїнах, саме це вважалося найпрестижнішим, і місце тут коштувало – ого-го! Тож будь-який директор ЦМК завжди був людиною небідною і незмінно входив до еліти міста, незважаючи на вік, зріст, стать, орієнтацію або національність.

Дорогоцінні кілька десятків гектарів землі ЦМК розташувалися в самому серці поліса; на центральній алеї дбайливо поховані герої, що загинули в останніх війнах минулого сторіччя: як боронячи чергову свою вітчизну, так і нападаючи на чужі. Вражаючі обеліски, надгробні плити – зараз ці символи нікому не потрібних інтернаціональних перемог і поразок свідчать лише про дешевизну життя і безглуздість смертей та приймають на себе непідвладні часу згустки смутку рідних і друзів; сюди на свята діти приносять квіти, приходять делегації ветеранів, а керівники міста тут проголошують палкі слова про патріотизм та самовідданість. Навіть тепер ці солдати і офіцери не перестали і мертвими бути заручниками диявольських, але вже оновлених і куди більш підступних ідеологій, начебто недостатньо того, що вони впали жертвами попередніх.

Для краєзнавців і просто цінителів старожитностей найцікавіше на кладовищі знаходиться значно далі від центральних алей. Перші офіційні поховання, що збереглися, датуються серединою дев’ятнадцятого сторіччя: старе єврейське кладовище, склепи винищеної аристократії, промисловців та купців, надгробки та пам’ятники роботи видатних скульпторів. Більшість з них – об’єкти підвищеного піклування, за ними в приватному порядку старанно доглядає не тільки Сергій Кіндратович, а й відомий місцевий краєзнавець Микола Сікорський, який знає історію чи не кожної могили. Краєзнавець якраз сидить за столом у потаємній кімнаті в конторі директора ЦМК, щохвилини поправляє розкуйовджену на вітру зачіску, обома долонями від лоба до маківки ретельно проводячи по голові, і наливає в чашки домашнє вино. Зовнішньо і внутрішньо, структурно Сікорський – пряма протилежність свого приятеля: високий, висохлий, з жвавим гострим обличчям, акуратно зачесаним назад сивим волоссям, світлим поглядом людини, яка не звикла мати справу з грошими, підприємництвом. Здалеку, коли йде, краєзнавець нагадує циркуль – своїми довгими кроками він наче міряє землю: а ну ж-бо, скільки там залишилося нам до обрію?! А так воно і є насправді – Микола Степанович, запеклий колекціонер листівок, світлин та всіляких інших старожитностей, пов’язаних із рідним містом, ретельно вивчає локальну історію, прискіпливо ставлячись до кожної деталі, наче й дійсно, крокуючи сторіччями, заміряє простір і час із точністю до йоти. Сікорський мав багато праць та публікацій, тісних зв’язків із закордоном, звідки до нього писали нащадки графів та колишніх володарів заводів, що чкурнули в сімнадцятому році минулого століття, полишивши тут усе. Певне, обидва друга щось знали таке про цей світ, чого не знали інші, інакше важко пояснити, чому вони доглядали, як могли, за всіма цими склепами та могилами о несприятливих для таких справ десятиліть. Але після того, як «залізна завіса» впала, сюди натовпом поїхали нащадки аристократів та капіталістів – і радість їхня від доглянутих поховань пращурів не мала меж вдячності.

Звісно, Микола Степанович чинив таку добру справу не лише через те, щоб проводити поглиблені історичні розвідки. Він давно мав і інший, якщо можна так висловитись, метафізичний інтерес до смерті, що виник, як то часто буває з багатьма великими запитаннями в історії людства, ситуативно і побутово-випадково, але, якщо зважити на загальний контекст життя Сікорського, то цілком закономірно. Якось, десятка зо два років тому його вірна дружина, Катерина Олександрівна, під час обіду, між шостою і сьомою ложкою супу, на хвилинку встромивши погляд у стіну напроти, замріяно запитала: «А як ти думаєш, Колю, Він є?» – «Хто?» – не зрозумів краєзнавець. – «Бог!» – уточнила дружина і проковтнула суп, після чого Микола Степанович став обережніше ставитися до розмов із дружиною під час першої страви і намагався оминати тему існування Творця; проте всерйоз захопився ритуалами давніх народів, пов’язаними із похованнями, певне, сподіваючись саме там знайти відповідь для улюбленої Катерини Олександрівни.

– Наші предки надавали величезного значення похоронним обрядам та потойбічному життю не дарма, – радісно демонстрував свою версію усвідомлення потойбічного краєзнавець своєму давньому приятелю, директору центрального міського кладовища Сергію Кіндратовичу, посьорбуючи вино. – Вони так піклувалися про покійних, можливо, лише через те, що передбачали: коли вони самі помруть, то саме від думки вже покійних родичів залежатиме їхня доля там, нагорі. Можливо, роль померлих родичів в облаштуванні цієї долі надзвичайно велика – і кожний черговий померлий потрапляє до них на загальні збори і подає звіт: чи відвідував могили, чи вшановував, чи молився за них. Тобто всі ці піклування про покійників – то піклування не стільки про теперішній стан могилок, скільки про своє майбутнє потойбічне, якщо слово «майбутнє» взагалі можна вживати стосовно потойбічного.

– Значить, багатьом нашим городянам не доведеться почуватися там спокійно, – флегматично відказує Сергій Кіндратович.

– Облиш, та в тебе на «гробки» тут яблуку впасти ніде!

– Ото хіба що на «гробки», а так… Хіба що пси тут бродять та бомжі.

– Я тут тобі книжку одну приніс почитати, про обряди слов’янські та все таке. Послухай: у древніх слов’ян жертовний вівтар (або поховальне багаття) називався «крада», і на санскриті «сradda» також означає поховальне багаття, жертву на честь померлих.

– Дивно: «крада» – наче крадуть.

– Так воно, швидше за все, і є: «крада», тобто «поховальний вогонь» – себто це і є безповоротне зникнення, крадіжка. А далі ще цікавіше! Послухай, тут розкривається механізм цього звичаю – чого люди їдять поминаючи саме на кладовищі.

– Напевне, це ритуальний обід разом із предками?

– Не зовсім так: горщик із їжею – це дійсно ритуальний предмет і ритуальне поїдання, але вони в ті горщики потім складали попіл покійного. Тобто горщик із їжею та урна з прахом – це один і той самий горщик, уявляєш? Дуже практично, мені видається – і глибокий сенс у кожній дрібниці.

При слові «урна» у Сергія Кіндратовича настрій раптом різко спаскудився, він скривився і потемнів на лиці:

– Слухай, Степановичу, мені, чесно кажучи, не до санскритів – бізнес під серйозний удар поставлений!

– Кіндратовичу, як, скажи мені, твій бізнес може бути поставлений під удар? У тебе що, закінчилися місця на кладовищі? Або винайшли еліксир безсмертя?

– Крематорій!!!

– Що – крематорій? – не зрозумів краєзнавець.

– А от ти тут патякаєш про спалювання та вогнища, а як у воду дивишся – губернатор надумав відкрити крематорій.

– Навіщо йому крематорій? У нас же навіть півмільйона людей у місті не живе!

– Зараз таких правил немає, зараз узагалі ніяких правил не існує! Хто гроші має, той і будує. Кажуть, у його дружини бзик – у землю, вона, бач, не хоче свою рідну маму закопувати, не хоче, щоб тіло рідної людини зотліло та згнило, а хоче, щоб стару, як Індіру Ганді, спалили! – заговорив, кривлячи тонкий жіночий голос, Кіндратович. – Верещить, як свиноматка: «Спаліть мою маму, а попіл розвійте над Пслом!» – і це при живій-то матері! Дурепа! А той губернатор, якого тут усі, наче лева, бояться, її слухає, як телятко, а у самого ніжки аж тремтять! Тож навіть і землю вже шукають під забудову, мер розчищає місце на новому генеральному плані, тобто колесо закрутилося. Закрутилося! – Директор цвинтаря аж встав на п’яти, і розхитуючись, покрутив руками біля скронь. – Закрутилося! Одна надія – грошей не знайдуть. В бюджеті горохом покоти, а бізнес і копійки не дасть. Я потурбуюсь! І це хіба що втішає.

– Авжеж. Я останнє тобі скажу… Цікаве, не кривися. – Сікорський також встав і показав на малюнок у книжці. – Знаєш, як в індуїзмі звуть бога смерті? Яма! Тож ми бога смерті гнівати не можемо крематорієм!

– А я тобі ось що скажу: це все через те, що чоловіки надали забагато прав жінкам, а тепер не можуть із цими жіночими правами впоратись, просто не знають, що з ними робити! Індуси самі поганці – бога Ямою назвали, а небіжчиків спалюють…

– Так вони ж вірять у переселення душ, нічого дивного…

Так вони випивали, жартували і сперечалися теплим вересневим вечором біля відкритого вікна майже у повній тиші старого кладовища. Єдиним свідком їхніх бесід вже кілька тижнів була худа довгонога і довгоморда молода собака білої масті на прізвисько Білл. Так дивно для бродячої собаки, до того ж, суки, її назвав онук директора ЦМКа, якого самого в школі називали (неважко, якщо поглянути на нього, здогадатися, чому саме) Колобком. Цей хлопчина терпіти не міг собак (боявся) і дуже любив фільм Квентіна Тарантіно «Вбити Білла», до того ж, часто ходив в однойменний супермаркет, та й собака був білої масті. Тож Білл – найкраще ім’я для тварюки, яку б дійсно не завадило вбити.

Колобок хоч і був товстуном, але товстуном дуже рухливим, тож непостійність стала його домінуючою рисою характеру; хлопчина постійно щось змінював: хокей на теніс, теніс на карате, власноруч – оцінки в щоденнику, карате на шахи, двадцятку в гаманці у діда на свою гривню, шахи на танці, танці на співи, і лише любов до Уми Турман і її здібностей убивати ворогів, які оточували також і Колобка з усіх боків, залишалася незмінною. Він заплющував очі й уявляв, як відрубає голови всім тим сборовським блатним, що витрушують з нього гроші на пиріжки, як ламає їм руки одним ударом руки, і нóги – одним ударом руки. Кров ворогів у його фантазіях лилась рікою, але головною тут була не помста, а справедливість, принаймні так вважав Колобок із акцентованим посиланням на Тарантіно. Тому онук, коли приходив до діда на роботу розповідати домашнє завдання з історії Середніх століть, кидав у Білла камінням, палками, тобто всім, що валялося поруч, але, на щастя, кидець із нього був поганенький. Білл піджимав куцого хвоста, відбігав осторонь, ховався за могили, визирав з-за огорож довгою хитрою мордою і посміхався собі по-псячому, наче він справжнісінький хижий Білл. Для собаки цей хлопчик, приблизно одноліток, якщо перерахувати собачі й людські роки за відомою схемою, залишався зовсім незрозумілим, він знаходився, як і нещодавня ніч пожежі та втечі, десь поза межами добра і зла, любові та нелюбові; такі люди зазвичай з’являються на дзвенячих велосипедах із незвіданої території жаху, підкоряючись лише одним їм, здавалося, відомим законам та інстинктам. Як їм протистояти, як здобути їхню прихильність, Білл не знав.

Єдиний спосіб, яким пес міг боронитися від хлопчика і боронити хлопчика, – голос. Білл завжди гучно гавкав на Колобка, зло гиркав, скалячи молоді гострі ікла, намагаючись відігнати від стежки, що вела повз паркан у кущі в найдальший куток кладовища, де рідко коли хто бував.

Але бував.

Так розпорядилася доля міста та його архітектори, що поруч із невизначеного достеменно віку кладовищем розташовувався білий будинок божевільні, до якої з іншого боку притискалася церква. Точніше сказати так: кладовище та церква затисли з обох боків двохповерховий будинок із прибудовами, в якому в кінці ХІХ – на початку ХХ сторіч жив заможний купець Зіновій Якимчук, що успішно торгував льоном, цукром і мав винокурню, тож за радянської влади вирішили, що кращого місця, куди помістити божевільних, як поміж мерців та попів, і не знайти. Особливо цінними приміщеннями будинку вважалися просторі сухі підвали, де колись тримали і витримували вино, а зараз – утримували буйних хворих. Була в цьому якась гірка іронія: і вино, і буйні божевільні ставали тим ціннішими, чим довше перебували в підвалах. Вино, як відомо, з часом тільки набирає міцності і ціни; тяжкі ж хворі, на догляд яких виділяє кошти держава, і, якщо пощастить, то й заможні рідні, як не дивно, також мають таку ж властивість, бо ніхто не може знати, окрім двох-трьох лікарів і санітарів, скільки достеменно в ізольованих приміщеннях знаходиться людей, скільки їх лікується й досі, а скільки вже померло, тим паче, кладовище завжди поруч, і питання процедури – лише формальність.

Церква ж, незважаючи на пережиті бурхливі та лихі часи і відсутність коштів, залишалася справжньою окрасою міста: збудована в стилі українського козацького бароко більше ніж майже чотири століття тому, не дуже велика, але грандіозно красива, а бані змінювали колір в залежності від часу дня, пори року та погоди, що приводило в неймовірний перманентний захват всю місцеву інтелігенцію, а особливо фотографів та художників, деякі з яких на одних тільки зображеннях храму заробляли все своє життя. Щоправда, нинішній зовнішній вигляд споруди бажав кращого і хоча б елементарного щоденного догляду, не кажучи вже про ґрунтовну реставрацію – ліпнина поволі розвалювалася і опадала, по стінах із зовнішнього боку бігла темна павутина маленьких, але поки ще не загрозливих тріщинок. Зате всередині стіни сяяли позолотою ікон, і все мало вигляд та присмак успішного приходу, яким вже десять років керував із Божою поміччю отець Трифілій, якого багато хто з пастви поспішив занести до когорти майбутніх святих. Та й насправді панотець мав неабиякі здібності: на його служби стікалося сотні людей, бо так харизматично в місті проповіді досі мало хто читав; Трифілій знав кілька мов, Євангеліє цитував напам’ять і міг продовжити з будь-якого місця, де б ви не закінчили читати будь-яку з чотирьох частин, хоча б тобі Марка, хоча б і Петра, Луку чи Іоанна, але найголовніше – він міг впливати на свідомість людей найдивнішим чином і вселяти в їхні душі віру і любов до Господа і до церкви; серед особливо віруючих ходили чутки, що мав батюшка певні екстрасенсорні здібності, більш того, казали, що Трифілій – один із тих таємних могутніх екзорцистів, що молитвами виганяють бісів не тільки з приміщень, але й з людей. Трифілій всі свої таланти прекрасно усвідомлював і поціновував вельми високо, тож і розцінки на хрещення, відспівування, весілля встановив найвищі. Храм Воскресіння давав найбільший дохід у місті, і тому на місце Трифілія вже давно нерівно дихали в єпархії, але зачіпати остерігалися – Трифілій мав впливових покровителів як серед політиків, так і серед бандитів – він однаково відпускав гріхи всім бажаючим, до того ж мав свій маленький секрет із великими наслідками, тож жив собі державою в державі, сплачуючи в загальний єпархіальний бюджет крихти, посилаючись на поганий стан будівлі, тривалий ремонт і т. п., а сам тим часом розширював власні бізнес-інтереси та наставляв паству на путь істину. Особливо правильними та вдалими святами Трифілій вважав Різдво та Пасху, коли до церкви сунув цілий натовп – і віруючих, і невіруючих; молитися, освячувати, ставити свічки являвся хто попало і як попало, без жодних уявлень про смисл і величину події, про віру та гріх, про таїнства, зустрічалися навіть такі, хто жодного разу не тримав у руках Біблії і не чув ніколи і звука з Євангелія, але йшли ж таки, нехай і з одним лише уявленням про необхідність: «Ми – як усі, тому в Бога потрібно вірити». І тут панотець свого шансу не марнував і стягував із спаплюженого темнотою безпросвітною і заблудлого народонаселення повною мірою, а то навіть і більше. Але люди однак кожного року приходили, хоча й тихо сварилися на розцінки, дивилися спідлоба, але таки пленталися, наче заблудла отара овець, до храму (дійсно, довга дорога), і несли свої грошенята до вівтаря, де Трифілій уже точно знав, як ними розпорядитися во славу Господа і трохи до своєї вигоди.

Незважаючи на дбайливий і регулярний дохід, Трифілій, тим не менш, постійно потребував нових надходжень – справа банальна і кепська, той самий його маленький секрет, який тягне за собою великі наслідки: він до відчаю любив хлопчаків, а такі захоплення коштують інколи дуже дорого. Він мав кількох коханців із числа служок, але всі вони швидко набридали – тупі виконавці волі панотця, і тоді Трифілій відчував несамовиту тугу, не знаходив собі місця, починав сумніватися в наявності Бога, словом, жив у такі дні на грані офсайду – міг зірватися, навіть вдарити якогось служку; тож, щоб не ображати ближніх, доводилося постійно шукати нових зв’язків. У такі дні жінки-прихожанки з ближнього церковного кола тяжко зітхали і казали, що батюшка знову захворів, і душа його плаче і болить за всіх нас, грішних, тому він денно і нощно молиться. Трифілій дійсно в такі дні і ночі багато молився, але молитви допомагали не надовго, а проти ночі взагалі не існувало ніякої зброї, і тоді він, ледь дочекавшись ранку, біг до магазину за шоколадкою.

Тож Білл не дарма так злобно гарчав на онука директора кладовища Колобка – кілька разів пес спостерігав, як огрядний панотець, задравши сутану і спустивши спідні, посеред білого дня ґвалтує в кладовищенських кущах біля червоної цегляної стіни підлітків із божевільні. Закінчивши своє мерзопакостне діло, священик хрестився сам і хрестив жертву, яка не могла інколи в силу хвороби зв’язати і пару слів, цілував хрест і плакав, не можна точно сказати, від розкаяння чи щастя. Хлопчина з блідим обличчям лежав на траві, підтягнувши від болю ноги під підборіддя, руки його трусилися від нестями, проте він не кликав на допомогу і не кричав, а, вимазуючи щоки і долоні, жадібно смоктав шоколадку, вручену за гарну поведінку Трифілієм. Шоколадка зрештою і вирішувала справу – хворих у божевільні годували вкрай погано, вони відчували постійний тваринний голод, тому Трифілій, як пастир людських душ, одразу чітко вловив тенденцію – як правило, наступного разу хлопчики йшли майже добровільно, у них, наче в собачок Павлова, спрацьовував інстинкт – солодкого без болю не буває. «За великим рахунком, – думав Трифілій, – у цьому і полягає глибинний смисл православного християнства – через страждання та біль отримати вічне блаженство і спокій, як Господь наш, Ісус Христос. І, якщо подумати, то весь наш багатостраждальний народ так терпить, а шоколадка, милостиво подана владою, даною нам від Бога, є нагородою та прощенням за муки наші і гріхи наші, через страждання обрітаємо ми зцілення!»

Так поміж молитвами і богохульствами Трифілій шукав, але не знаходив собі виправдання і спокою, не міг зупинитися, бо не мав влади над своєю хибною пристрастю, і хоча багато хто в місті знав або чув про його схильності, переважна більшість людей і подумати не могла і не сміла, що в церкві можливі такі ганебні речі.

Пес не розумів, що саме відбувається в кущах біля старої червоноцегляної стіни, але інстинкт підказував, що скрики, зойки і сльози – наслідок скоєного щойно злочину. І хоча потім маленькі люди заспокоювалися і їли, очевидно, щось смачне, Білл відчував стійкий запах зла – зла і насолоди, який йшов від людини великої, і це дуже лякало і непокоїло – зло продовжувало жити не за парканом, окремо; воно перебувало поруч і могло кожної миті нанести удар – підпалити будку, вдарити, відняти їжу. Інколи здавалося, що взагалі відокремлене тільки добро – стінами Оліної квартири, кладовищенським парканом та огорожею навколо божевільні – там завжди давали щось поїсти, а весь інший світ – то і є зла чужа територія.

Білл не гавкав і не гарчав на великого чоловіка в темному довгому одязі, не намагався протистояти і врятувати; лише підбирав куцого хвоста і задкував куди подалі в кущі; все, що маленький пес насмілювався протиставити злу – гарчати, не підпускаючи до стежки войовничого хлопчика-товстуна, що полював на нього з палицею в руці.

06. Сірий

Сірий худнув. Худнув стрімко третій місяць, і ніхто й ніщо не могло зупинити процес – ані лікарі, ані підсилене харчування, ані дієти. При зрості один метр сімдесят п’ять сантиметрів він ще нещодавно мав ідеальну вагу сімдесят п’ять кілограмів, зараз же важив шістдесят чотири, при тому, що не переставав втрачати вагу щотижня і не ставав меншим на зріст. За три місяці хлопець встигнув обійти стільки лікарів, скільки не обходив за попередні тридцять років, але ніхто не міг йому зарадити, множилися хіба що діагнози та рахунки за ліки, але ніяк не м’язова маса на кістках. Майже все, що він намагався вживати в їжу, шлунок категорично відмовлявся приймати – віддавав назад тим же шляхом; хіба що якісь рідкі кашки та бульйон знаходили своє місце всередині Сірого, приймалися організмом і перетравлювалися на енергію. Він майже вже впав у відчай – сили покидали його разом із вагою, розум відмовлявся працювати більше години без відпочинку, а тіло втомлювалося тільки від підйому на другий поверх. Працювати він тепер не міг, тож залишився без роботи; як і зустрічатися з дівчатами – хотів, був спроможним, але не вистачало сил на попередні розмови. Сірий кілька разів здавав аналізи на ВІЛ, і щоразу залишився майже розчарованим – реакція негативна, жодного СНІДу, тобто знову невизначеність, а що може бути найгірше за невизначеність? Лише смерть. Сірий уявляв – і ця уява наближалася, лякаючи холодною вибіленою стелею лікарні, – як він одного ранку не зможе встати з ліжка. Він роздивлявся в дзеркалі худе обличчя з носом із горбинкою, невиразні каламутні, завжди тепер втомлені сірі очі, великі, світло-прозорі, смішні вже вуха, що стирчали від схудлості, наче у загнаного вовчиська, запалі неголені щоки, розкуйовджене коротке волосся невизначеного кольору – він схожий зараз на дуже втомленого п’ятнадцятирічного хлопчика, який заблудився в лісі, довго блукав, переляканий і голодний, і вийшов нарешті прямо до занедбаної хатинки на курячих ніжках, де мешкають людожери. Двері відкрилися, і молодиця, запнута в хустку, запросила увійти до кімнати. На дивані напроти двері, в дальньому кутку, сиділа жінка років п’ятдесяти в червоному спортивному костюмі з двома білими смугами на рукавах; величезні непропорційні долоні схожі на дві штикові лопати, а пальцями в золотих каблучках вона начебто викопувала, виколупувала – картоплю чи іншу городину – з полірованої поверхні невеличкого журнального столика, на якому стояв чайничок для заварки і чашка, лежали стоси паперів; поверх спортивної куртки висів масивний золотий хрест. Сірий тихо привітався, постояв на порозі, переминаючи ногами, але запрошення сісти не отримав. Намагався відкрити сумку, щоб дістати результати аналізів, УЗІ, діагнози, але жінка, яка весь цей час не зводила з нього очей, зупинила різким жестом величезної лопатодолоні: «Стій, де стоїш!» – і не пустила далі, наче він хворий на якусь заразну хворобу або небезпечний і неадекватний.

Сірий приблизно так собі і уявляв – незвично – зустріч із народною цілителькою Софією, тож мав слідувати порадам знаючих людей, а саме слухати і виконувати все, що та скаже. За довгі місяці хвороби він добре зрозумів, що сучасна медицина – це передусім страх. І всі ліки, які виписують, – то ліки від страху. Вони нічого не лікують, вони лише дають тимчасове полегшення і заганяють страх кудись далеко і глибоко в підсвідомість. Хворий ковтає пігулку – і страх перед хворобою і смертю зникає. На деякий час. А потім все починається спочатку: страх-лікар-пігулка-страх-лікар-пігулка – і так безкінечна кількість разів. Якось під ранок, коли шлунок знову почав нещадно боліти і смоктати соки, Сірий вирішив: якщо так станеться, якщо смерть сьогодні-завтра неминуча, то він обов’язково поїде помирати кудись високо в гори, туди, куди він давно мріяв потрапити, на свіже повітря, щоб без шуму машин і запаху вихлопних газів, щоб ніхто не плакав над ним; самотність – найкраща оправа для діаманта смерті. Така ідея Сірому дуже сподобалася – померти в горах; він пам’ятав фільм, японський, що колись дивився в кінотеатрі, – за квитками стояла величезна черга – про те, як син несе свого батька помирати високо в гори; себто в першій серії показали багато життя і сексу в старовинному японському селі, а всю другу серію син тягнув батька на гору, довго, і то було, звісно, не так цікаво, як секс у першій серії, проте, як виявилося, вразило і запам’яталося значно більше. Сірий напевне знав, що коли попросить, батько візьме і віднесе його туди, куди він скаже, бо батько любив його несамовито. Але батька не було поруч – батько працював далеко в Сибіру, і Сірий не мав шансів потрапити в гори за його допомогою; та й не мав він намірів здаватися, плекав, як то кажуть, надії на одужання і хотів жити, тому і стояв зараз напроти двох виставлених величезних лопатодолонь і роздивлявся розпатлану сиву зачіску цілительки Софії. «Ти не хворий, – раптом сказала жінка, – на тобі прокляття! Іди в церкву, поговори з Трифілієм». Вона навіть не доторкнулася до Сірого, нічого не запитала; здивований хлопець заплатив сто вісімдесят гривень в касу, отримав на пам’ять чек і повільно зійшов мокрими східцями – напроти через дорогу стояла біло-синя церква, і він не вагаючись рушив туди.

Кілька підозріло невеселих жебраків простягнули руки у молитовних проханнях, але Софія нічого не казала про них, лише про настоятеля. Краєм ока Сірий помітив худого білого собаку, що сидів на асфальті і жалібно дивився на перехожих. Зазвичай собаки сюди не ходили, бо жебраки біля церкви ніколи не давали їм їжі – не терпіли конкуренції; вже краще піти до бомжів, що риються у сміттєвих баках, ті обов’язково чимось та поділяться, але сьогодні Білл не мав вибору, так голод скрутив шлунок на мокрому порожньому кладовищі. Сірий зупинився, але згадав, що нічого з собою не має з харчів – це на роботу, коли ходив, завжди брав тормозок. «Ти не йди, посидь тут, почекай, – сказав він собаці, – я коли повернусь, куплю тобі ковбаси». Білий пес ці слова запам’ятав, і потім, аж доки жив на цвинтарі і не подався на базар, чи не щодня прибігав чекати на обіцяне.

Обережно, щоб не сполохнути солодку мить нетерпіння, отець Трифілій через щілинку в стіні спостерігав за молодим хлопцем зі свічкою в руці, що нерішуче повільно йшов по храму, оглядався, уважно роздивляючись ікони. «Свічку придбав тонку, дешеву», – автоматично відзначив батюшка. Про хлопця попередила дзвінком Софія, яка працювала під його прикриттям (та й взагалі то була саме його вдала ідея – відкрити постійно діючу приймальню народної цілительки, майже як народного депутата, та й функціонально послуги схожі), часто направляла сюди людей, а вже батюшка сам визначав, як йому вчиняти далі. Зараз Трифілій якраз перебував у межовому стані – без новеньких улюбленців долі, тож не спав цілу ніч, мучився, молився, просив прощення, колотився лобом о підлогу, але марно – Господь не змилувався, і тепер при лише тільки погляді на змарнілого самотнього хлопця Трифілій втрачав контроль над собою і, лихоманливо трусячись, розмірковував, як заманити того за вівтар і припасти там до грішної плоті. Коли він так зробив перший раз у церкві, то думав, що Господь (у такі миті справжні віра і жах охоплювали його душу) тут же покарає його блискавкою в потилицю. Але з Господом, принаймні, до цих пір, ніяких проблем не виникло; неприємності позаяк траплялися зовсім іншого, цивільного, а не метафізичного характеру: в міліції вже кілька років лежало з десяток заяв від батьків його неповнолітніх жертв, тричі йому погрожували вбивством, шість разів лупцювали біля під’їзду. Але лупцювали не так сильно, як в семінарії, швидше, для очистки сумління, для покаяння – і Трифілій їм прощав насилля, грішним, хоча відповідні заяви про побиття в міліцію не втомлювався подавати і сам. Заявам проти нього однак не давали ходу, бо скандал такого роду, пов’язаний із церквою-матінкою, нікому не потрібен, це по-перше, а по-друге, він мав таку паству, таких покровителів, які не тільки все знали, а й самі мали схожі слабкості. Тож кілька дзвінків – і папери летіли в глухі шухляди міліцейських сейфів, батьки плакали від відчаю та несправедливості, і в підсумку судили не його, Трифілія, а тих, хто наважувався, у відчаї зрозумівши, що закон промовчить і цього разу, підняти на нього руку. Але однак це коштувало чималих грошей – зам’яти такі делікатні справи в міліції та судах; йшов час, який працював на Трифілія: пристрасті вгамовувались, люди губилися від розпачу та безсилля, впадали у відчай, а він, нічтоже сумняшеся, продовжував відправляти служби і збирати півміста на свої проповіді, після яких праведним православним хотілося ридати і творити виключно справи добрі. Тож ніякої блискавки у потилицю з небес; навпаки, відчуття ризику та страху надавали стільки задоволення в самісінькому лоні матінки-церкви, що й не порівняти з пригодами, що відбувалися в кущах на кладовищі з маленькими божевільними, яких, за домовленістю з головним лікарем, він брав на кілька годин начебто для лікування їхнього духу, а насправді облегшував страждання плоті собі. «Знаєш, чому з хлопчаками мати справу безпечніше, аніж із дівчатками? – запитав він якось у свого прихожанина-високопосадовця. – Тому що хлопчаки ніколи не завагітніють!»

Трифілій, тихенько ступаючи по прохолодній підлозі, вийшов до зали, ковзнув, наче тінь від вогника свічки, до Сірого, і м’яко, як тільки міг, сказав: «Твій дух хворий, але, щоб його вилікувати, потрібно вилікувати спочатку тіло!» – взяв хлопця за руку і не поспішаючи повів у кімнату за вівтар.

Сірий відкрив очі і не повірив побаченому: перед ним на колінах стояв якийсь товстий тип із довгим волоссям і намагався запхати собі в рота його чоловіче єство. Сірий мотнув головою – марево! – напружився і з усієї сили ногою в груди відштовхнув потвору, сподіваючись, що разом із поштовхом зникне й сама примара. Примара не зникла – довговолосий товстун від несподіваного спротиву сів на підлогу, але на диво швидко підвівся, і тільки тут Сірий признав у ньому священика і здивувався ще більше. Він роззирнувся і з жахом зрозумів, що вони знаходяться все в тій же кімнаті за вівтарем, куди піп завів його для бесіди. А далі він геть нічого не пам’ятав, наче очманів від слів та дотиків, і скільки часу пройшло і що відбувалося, він не розумів і не пам’ятав. «Тихесенько, дорогенький, тихесенько, – противно просипів Трифілій і облизнувся. – Я зараз!» – і почав хутко стягувати сутану. Очевидно, священик перебував у великому сексуальному збудженні й зовсім перестав себе контролювати. Сірий напружився з останніх сил, а їх і насправді залишилося небагато, і різко стрибнув, як він це іноді робив у вуличних бійках, головою вперед, цілячись у груди (як то виконав славетний Зінетдін Зідан у фінальному матчі чемпіонату світу 2010 року, проте, до французького бербера тут уже «брали на Одесу» таким чином супротивника років сто, не менше). Удар вийшов не стільки сильним, скільки несподіваним і технічно бездоганним – Трифілій коротко зойкнув, хапонув ротом повітря і вмостився на підлогу, а Сірий тим часом, заплутавшись у джинсах, спочатку і сам упав і вдарився головою об важкий дерев’яний стілець, але стрімко скочив на ноги, застебнувся на ходу і, продираючись навмання скрізь туман у голові, кинувся в перші ж двері, що, як з’ясувалося, вели прямо до паркану божевільні. Боляче падаючи на коліна і дряпаючи до крові долоні, з застиглим у горлянці криком, майже не дихаючи, Сірий біг, заплітаючи ноги, вздовж паркану, аж поки через маленьку хвіртку не вискочив до кладовища, де його охопили сором і жах.

07. Сором і жах

– І про нього знає все місто?!

– І про нього знає все місто. Нє, ну, звісно, не все, але ті, кому потрібно, знають.

– І ніхто його досі не зупинив? Не вбив?

– Лише кілька разів побили, але несильно. В прокуратурі, мусарні все прихоплено, хоча і є менти, які хотіли б його закрити, але, швидше, їх звільнять, аніж піп піде в тюрму.

– Такий народ западло не гнобити! Раби. Що ще потрібно зробити, щоб зачепити їхню гідність?!

– Випити, братику. Випити.

08. Останній подарунок

Давно він не отримував такої насолоди. Міг малювати її довго, цілими днями – олівцем, вугіллям, аквареллю, олією, переважно олівцем – чорно-білі портрети личили щонайкраще. Тонкі довгі лінії. Сніг і вітер. Багато білого. Насичений чорний. Контрасти. Ідеальна фактура. І одразу все стає на свої місця: настрій, світло – особливо світло, що в будь-який час доби сприяє настрою: зранку ніжне і прохолодне, вдень яскраве і спекотне, ввечері тіні від листів клена за вікном дають фантасмагоричні ефекти і дозволяють відчувати інакше, майже як колись, років двадцять тому.

Але головне – вітер, який вплітається в тихий подих двох самотніх істот: художника і собаки.

На веранді, де сумирно і граціозно лежить Бемоль (так він зрештою назвав її), вітер шелестить про щось густим листям винограду. По дорозі, метрів за п’ятдесят через дворик – він їх ледь бачить крізь зелені і широкі руки-гілки ялинки, – наче вершники з обкладинки старої дитячої книги про громадянську війну, мчать контури велосипедистів. Художник завмирає на мить, схилившись на перила, опускає голову на руки й так і стоїть, слухаючи повітря. «Яке неймовірне відчуття часу», – відчував, що доторкається до якоїсь таємниці, але не знав її на ім’я, та й не хотів – йому достатньо отак стояти і тихо слухати, як застигає і згортається в кокон його життя. Якось, чіпляючи крізь повітря вітер, слухаючи вітер, відчуваючи, вслухаючись в різноманітні звуки – і різні голоси також, пісні, що лунали з вулиці, або гавкіт собак, дзвони або просто випадкові сусідські анекдоти про те, як чоловік повертається додому з відрядження, спіймав себе на думці, випадковій, абсолютно нелогічній і непослідовній: в дитинстві ми щасливі тому, що навкруг все сприймаємо виключно через призму добра, бо все, що навкруг – події і люди, – не викликають у нас роздратування, весь простір – суцільна територія безпеки; а от дорослих, нас, дорослих людей, все навколо дратує – і бабці перестають раптом бути добрими старими жінками, перетворюючись лише на джерела чуток та повільні перешкоди на шосе; пісні дратують, бо це не наші улюблені пісні, та й взагалі все дратує. Але чому? От тут-то і виникає дивна відповідь, відповідь-загадка: коли ми – діти, то нікуди не поспішаємо, такого поняття, як запізнюватись, як плинність і конечність часу, для дітей не існує, зовсім не існує. Нас підганяють, намагаються втиснути в рамки, але ми, діти, нікуди не поспішаємо, ми не розуміємо, що це таке – час, ми нічого ще не знаємо про його обмеженість для кожного з нас, і від того ми й щасливі, думаємо про всіх людей навкруги лише добре і сприймаємо світ світлим. Натомість, дорослі люди весь час поспішають, їм завжди не вистачає часу, вони не встигають бути самими собою, вони бояться, що хтось зазіхне на їхній, відведений тільки їм, час, і від того дратуються, зневажають, комплексують і… Бо знають, що фізично обмежені в часі, обмежені.

Важко навіть собі уявити, що такі різні категорії, як час та добро/зло, можуть перетинатися, впливати одне на одного, що усвідомлення сутності часу настільки марнує людську натуру.

Познайомились вони два тижні тому. На базарі. Художник любив ходити на базар; він, помираючи від філософської нудьги, розшматований самотністю, отримував несамовиту насолоду від ходіння по людних рядах і спостерігання життя з «народного» боку. Дехто не любить базари: ненавидить натовп, штовханину, гамір, необхідність розмовляти з продавцями, антисанітарію, холод або спеку, дощ або сонце, воду і піт, бруд під ногами – так, але якщо порівняти з мертвими супермаркетами, з їхніми чергами до кас і несправжніми неїстівними пластмасовими харчами, то життя і справжність саме тут, на базарі. Базар художника надихав. І коли йому казали, що його народ мертвий і ні на що вже не здатний, від посилав опонента не туди, куди посилав у молоді роки, а саме на базар – наочно переконатися: якщо не заважати, цій країні принаймні голод точно не загрожує. Колеги, що інколи приїздили до нього з-за кордону, обов’язково мали екскурсію сюди. Перший же павільйон – м’ясний, з його запахом свіжини і величезною кількістю червоного м’яса, тушами тварин, свинячими головами, вухами, хвостами і ратицями, кілометрами всілякого сала – збивав гостей з ніг, шокував неприхованістю вбивства, хижацькою сутністю, жорстокістю людини в цілому, бо коли м’ясо на столі з акуратної вакуумної упаковки, то сумління і співчуття не прокидаються так жваво, інша справа – бачити, як м’ясо перетворюється на споживчий продукт безпосередньо з туш корів, телят, свиней, баранів. Подив, жах і захват гостей не мали меж; далі вони йшли в молочний павільйон, де життя відкривалося для них значно м’якшою стороною: свіжий сир, запашна бринза, густа сметанка і пахуче молоко, тепле, ще парне молоко тут лилося рікою. А масло?! Та вони зроду не бачили і не їли такого масла, справжнього, вершкового! А далі вже можна ходити рядами із овочами і фруктами, курми, качками, гусьми, індичками, всілякою зеленню – кропом, петрушкою, базиліком, зайти на медові ряди, посмакувати щільниками, наповненими золотою рідиною, а насамкінець упхатися до місця, де торгують усіляким дрібним крамом книжками, старими платівками, словом, нещодавнім минулим, прожитими роками, новітньою історією, яка ще може послужити майбутньому хоча б спогадами про дитинство. «Тут торгують спогадами про дитинство», – так він і казав.

Бемоль забрела сюди, коли морози стали зовсім злими, і на цвинтарі можна було примерзнути хвостом до огорожі або склепу; на базарі серед живих людей та собак холоди давалися легше. Переживши зиму в картонних коробках, базарні собаки зустріли весну зі стриманим оптимізмом, одним жорстоким ворогом – холодом – стало менше. Проте інші вороги не дрімали.

Бемоль на власні очі бачила, як страшно помирав Маленький Принц, і це не мало нічого спільного з її уявленням про смерть – легку і безболісну, наповнену розважливими коментарями дітлахів про ритуали і свіжі квіти. Вона завмерла, піджавши хвоста, поміж ящиками та товстими старими, вонючими ногами бабусь у товстих панчохах і дірявих шкарпетках, і трусилася там від страху.

Поки Маленький Принц, блюючи і пускаючи піну, повз через міст у вічність, шерсть у неї на загривку стояла дибки – вона лише дивом не з’їла той шматок м’яса, лише дивом: Маленький Принц, на її щастя і своє горе, схопив його першим, як він завжди то звик робити, і чкурнув у натовп, тішачись майбутнім сніданком. А вона залишилася голодна. І жива. А потім Маленького Принца скрутило, і він побіг, кружляючи і кусаючи себе за хвіст, намагаючись зригнути, через весь базар помирати на місток. Вона обережно, на тремтячих лапах, трюхикала за ним, метрів десять позаду, і нарешті впала, безсила-перелякана, за ящики і ноги, забилася подалі від смерті, від жахливої смерті свого товариша, такого молодого і такого наївного, зовсім як колись рудий і смішний Боні. А потім Маленький Принц зістрибнув у річку і вічність, а люди, вгамувавши свою пристрасть до фотофіксації, потихеньку розійшлися, і вона роззирнулася і побачила перед собою сивого чоловіка в синій бейсболці з червоними літерами USA, довгих шортах кольору хакі і капцях на босу ногу, сірій футболці з надписом «Good morning, Vietnam!», на спині висів невеличкий наплічник, з якого стирчала ручка тенісної ракетки. Чоловік нахилився і почухав її за вухом. Від нього приємно пахло безпекою і домашнім молоком, певне, щойно вийшов із молочного павільйону. Сірі прозорі, дуже втомлені очі з червоною сіточкою на білках, але давно вона не бачила такого ясного погляду, останній раз – у дітей, у Олі; сиве довге волосся, зчеплене на потилиці в прокурений хвіст, але головне – руки, впевнені руки, впевнені акуратні ніжні рухи, такі приємні, начебто він працює все життя гладильником собак.

– Що, мала, страшно тобі? – запитав чолов’яга, і собака жалібно заскиглив, начебто і дійсно відповідав на запитання. – Ходімо, дам тобі трохи спокійного життя, – і пішов, а вона попленталася за ним. А хіба мала кращий вибір?

Ось так вона і оселилася тут, на веранді, і стала моделлю для художника. «Тепер я розумію Буніна, – казав той своєму колезі, що заскочив на коньячок, – який читав нові оповідання наприкінці життя тільки псу! Бо тільки пси розуміють нас по справжньому!» – «А коти?» – уточнював колега, гучно всмоктуючи з довгих вусів залишки лимона. – «Про котів мені нічого невідомо. Проте, точно можу сказати, що у чоловіка існує три стадії життя: на першій ми цікаві жінкам, на другій – своїм дітям, а на третій – хіба що домашнім тваринам».

Спочатку вона не мала якось одного постійного імені, він кликав її всякий раз інакше – то Тузиком, то Сірком, то Долорес, то Софією, що приходило в голову, так і називав, незважаючи на стать, яка різниця, зрештою, беручи до уваги, наприклад, класичний випадок Кундери (суку, якщо пам’ятаєте, звали Каренін у «Нестерпній легкості…»), але якось техпрацівниця на ім’я Михайлівна, що прибирала в майстерні і дуже не полюбила собаку за шерсть, що з нього ліз, особливо у перші тижні, накричала і назвала «більмом на оці», після чого жбурнула ганчіркою. Художник почув і розгнівався спочатку не на жарт, але тут же розвеселився, бо праведний гнів Михайлівни допоміг, нарешті, придумати псині справжнє ім’я – Бемоль, і в цьому художник побачив одразу декілька символів, бо бемоль в музичній грамоті означає необхідність понизити на півтону наступну ноту, і так воно і потрібно зробити йому зараз у власному житті – понизити наступну ноту, яку він хотів узяти; обов’язково, інакше все – височенна стіна, Китайський мур, довгий і міцний, далі і вище нікуди, край можливостей, а перед стіною – фальш, брехня, творча смерть. Під час безкінечних сеансів малювання, особливо коли Бемоль спала, художник із задоволенням зауважував: якщо ввімкнути фантазію, собака й дійсно схожа на знак бемоль – лежить, підтягнуввши передні лапи під тулуб, а задніми утворюючи півколо, наче зашморг (b). «Дивина, – насолоджувався щастям, можливо, останнього спалаху справжньої творчості художник, – просто дивина!»

Хоча, в принципі, не такий він уже був і старий. Просто трохи здався за останні роки; хто не бачив його давно, дивувалися такій тужливій переміні, але нічого дивного насправді не сталося, все напрочуд закономірно: він залишився самотнім, перший раз у житті – без родини, без дружини, без коханок, але самотність допомогла нарешті зрозуміти. Осягнути. Усвідомити. І усвідомлення примножило печалі, звісно. Художник вірив у свою країну завжди, навіть в роки, коли країна не була де-факто державою, мала чужий прапор і чужий герб, не кажучи вже про гімн, ходив у дисидентах і неблагонадійних, мав неприємності з органами, однак такі специфічні неприємності мають і інший бік, бо згодом завдяки розголосу він отримав європейську славу, де вважався національно свідомим борцем за незалежність, інакомислячим, дисидентом. У кінці 80-х – на початку 90-х, після багатолюдних мітингів і емоційних газетних статей раптом сталося диво, і країна юридично стрімко оформилася в державу, а він навіть сходив у народні депутати, щоб законодавчо окреслити і обґрунтувати щасливе майбутнє, на яке мала право країна і люди, які в ній так довго потерпали. Проте дуже швидко зрозумів: не варто, немає ніяких сил і можливостей змагатися із пройдисвітами та шахраями, не його фах. Та й самі по собі незалежність, свобода не означали, що не потрібно працювати, навпаки, потрібно навіть удвічі більше, ніж раніше – створювати нову реальність, нову енергетику, новий простір, і головне – не красти, а це на всіх соціальних щаблях суспільства виявлялося значно складнішим, ніж відправити першого власного космонавта до зірок; та ні, не значно складнішим – нездійсненним! Він повернувся в майстерню до мольберта і глини; роки дисидентства і депутатства швидко воздалися йому визнанням і гучною славою, пишними ювілеями, увагою влади, щедрими замовниками, закордонними каталогами та численними виставками. Він вірив: якщо працюватиме сумлінно, якщо всі навкруг працюватимуть сумлінно, то шахраї від політики вимруть як клас, і життя налагодиться, і наші переможуть, бо не може прагнення до добра і справедливості не перемогти апріорі. Але йшли роки, а країна не ставала ані більш справедливою, ані більш вільною, ані більш солідарною. Торжествували фарисейство і обман, багаті багатшали, бідні біднішали, але насправді – це лише наслідки, наслідки колективної (під) свідомості й поведінки (апатії) співгромадян, так він тепер вважав. Художник раптом відкрив для себе цей секрет – чому ніколи його країна не стане такою, якою йому мріялося – простою і чесною. Раптом очі широко відкрилися, і стало зрозуміло, чому країна нічого не може створити, не може організуватись, налагодити хоча б якесь більш-менш достойне життя. Винні не політики, не олігархи, не москалі, не комуністи, не націоналісти, не президенти, – осягнув він, – не селяни, не шахтарі, не домогосподарки, не студенти; навіть хтось один окремо – не винен, бо всі ми – невід’ємні частини єдиного організму, який тяжко хворий. А організм не може бути винним, організм має лікуватися комплексно. Художник навіть діагностував цю хворобу, назва її – особисті стосунки. Точніше, погані, нікуди не годящі особисті стосунки між людьми. В тому числі, в родинах, точніше, в першу чергу – в родинах. Ми перестали бути здатними і здібними до гарних стосунків: чесних, беззаздрісних, простих. Вся наша енергія, розмови, всі дії направлені на міжособисту боротьбу, яка, наче пекельне полум’я, пожирає людей, їхні добрі наміри, таланти, бажання. Любов, а також все те інше гарне і світле, що є в людині, сварки висмоктують, наче вампіри висмоктують кров. І, ще нічого не зробивши, не встигнувши навіть втомитися фізично, з самого ранку плентаються втомлені і роздратовані люди на роботу, де їх зустрічають такі ж втомлені і роздратовані колеги і керівники. Знесилені, зневірені люди наче всю ніч вони не відпочивали, а їх терзали біси і бісенята, а насправді то вони з самого ранку сварилися одне з одним, думали гидотні думки про навколишній світ та людей, поспішали, дивилися на годинник, заздрили та бубоніли собі під ніс, зле поглядали на телевізор та покрикували на дітей, своїх маленьких персональних рабів. Не дивно, що коли підростають, ті зчиняють бунт, хіба ні?

Чому так відбувається?

Хтозна.

Але правду кажуть британські вчені: розчарування є найсильнішою емоцією. Тому коли розбивається найкрасивіший міф – про достойне життя, помирає в щоденному крику і бруді найпрекрасніша мрія – людина залишається самотньою і опускає руки, і нездатна на конструктивні дії, на вірні вчинки і відкриті стосунки. З часом людина іржавіє і стає металобрухтом. Зрештою, металобрухт відправляють в піч.

Художник зробив такий висновок не тільки зі спостережень за сторонніми, а й спираючись на свій особистий досвід – над ним дамокловим мечем висіли складні стосунки з родиною. Він смертельно розчарувався в коханні, як щирому почутті, що окрилює людей, у вірності, в здатності людини бути вірною, перш за все – в своїй особистій вірності, власній моральній силі; а розчарування в собі – найгірше, найсильніше з усіх, коли розумієш, що все, ось твоя межа, твій край, край твоїх можливостей.

А якщо сюди додати розчарування в особистих стосунках, то стає і зовсім зле. Художник навіть вивів власну формулу кохання і зради: «Жінка, – казав він, – обов’язково забере все, що тобі так щедро давала, – натхнення, кохання, дружбу, відчуття неймовірної свободи, – забере все, змусить розплатитися часом і зробить залежним. Тому для чоловіка, який хоче залишитись вільним, важливо вчасно піти. Це і є справжнє кохання і справжня зрада».

І яке з тих почуттів зліше, ніхто не знає.

Але він не звинувачував ні в чому своїх жінок, сприймаючи стосунки як фатальну неминучу низку зустрічей та розставань. «Отак ми і ходимо по землі – самотні та безпорадні, й єдине, що нас рятує, то те, що вона, земля, кругла. Інакше б усі ми давно дійшли до краю і попадали вниз, в порожнечу, під ноги тим слонам, на спинах яких вона тримається; і вони б нас затоптали, навіть не помітивши. Тож це Господь правильно вчинив, вигадавши планети круглими», – гірко жартував художник. Але жарти та природний оптимізм не могли зарадити його повному розчаруванню в справі всього життя, розчаруванню в суспільній своїй місії, якій віддав стільки десятиліть. Думки, наче чорні хмари, затьмарювали рештки життєвих радощів: серед людей нічого не змінилося, нічогісінько, і буквально на очах замість одного зомбованого суспільства формується і розквітає інше – не нове, а саме інше, різновид, люди в якому так само позбавлені волі, а вчинки й поведінку моделюють виключно зовнішні чинники, хіба що тепер за посередництвом телевізора та Інтернету. Суспільство серіалів. І якби хтось придумав і очолив партію серіалів (ну є ж партія любителів пива?!), то став би обов’язково президентом.

Художник ставати президентом не планував, він узагалі відчував себе тепер слабким і нездатним до будь-яких дій; туга скрутила, зім’яла, наче папірець, всі сили, і він не мав бажання ані писати, ані робити щось інше, творче. Відтепер все стало достеменно ясно – навколо все приречене, і всі ми приречені, ліквідація цієї нації – лише справа часу, і немає значення, яку то матиме назву: Європейський союз чи Єдиний економічний простір, Південна імперія чи Північний альянс.

Художник жадібно шукав будь-яке підтвердження своєї теорії безпорадності суспільства, і небагатьом друзям, що інколи заходили до майстерні, не втомлювався наводити приклади, хоча часто ловив себе на думці, що, певне, от саме такий він – сивий вигнанець у масці Кассандри, що залишився не тільки без домашнього притулку і родини, але й фактично і без професії та мрії – і справляє найбільш гнітюче враження старого невдахи, який елементарно виписався і спивається. І тут раптом – собака! Собака, якого він підібрав на базарі. Собака, якого він малював і вдень, і вночі, – бемоль, Бемоль; наче зачарована коханка, наче коханка, як колись, у молоді роки, – біла довга волохата істота – дала йому напитися своєї енергії. Друзі і колеги сприймали захоплення художника як черговий заскок, маячню, бо він ніколи не доглядав ні за людьми, ні за тваринами, не мав такої звички, навпаки, все життя доглядали і ходили за ним; вороги поспішили поставити напроти його прізвища компетентний жирний хрест – і в спілці, і в управлінні культури, і серед замовників і знайомих і, що особливо образливо, серед жінок, скрізь. Наче замуровували в мур. Зафарбували, точніше, бо мурувати немає чого, таким пласким (двомірним) він себе іноді відчував.

А він малював білого собаку, свою Бемоль, і розмірковував над тим, що ж спричиняє повсякденний, повсякгодинний, повсякхвилинний і повсякмиттєвий конфлікт у головах і душах. Відкинувши всі тривіальні пояснення про віру в Бога або її відсутність, радянську владу та її злочини, дикий капіталізм та його потворний вплив на психіку – як однозначні відповіді, але не відкидаючи ці чинники як вірогідні, художник прийшов до найпростішого, але найточнішого, на його погляд, пояснення – пихатість. Пихатість і надзвичайна зосередженість на собі, індивідуалізм, за який так полюбляють громити Захід, а насправді він процвітає і дає свої найбільш отруйні плоди саме тут, на пострадянському, випаленому вогнем ненависті, стукачества та репресій просторі, достатньо лише ретельніше придивитися, як живуть громади, родини або окремі люди.

«Окремі люди. Ми всі – окремі люди, – жахнувся власному відкриттю художник. – Колись в царській Росії були «зайві люди», а ми от – «окремі». І тим усе сказано».

Як дати цьому раду, не зрозуміло.

Проте, відтоді, як він почав малювати Бемоль, рішення раптом почало приходити: потихеньку, спочатку рисками, штрихами, потім окремими літерами, складами і словами, реченнями і абзацами, а потім різко скоротилося до плану дій, заклику, короткого і точного, як постріл. «Вірніше, як розстріл!» – уточнив художник, але нічого не робив і не змінював, аж доки не настав черговий похмурий день народження дружини, і він знову не напився вщент.

09. Буття

Буття складається з частин. Щастя́ складається з щастин.

10. Лікарня

Наступного дня Іван Миколайович Чолобитченко прийшов до лікарні заздалегідь – оплатив рахунок, чергові півтори тисячі гривень у кау благодійного фонду «Медицина майбутнього», який діяв тут же; а вже потім заглянув до дружини – подивитись, як рідина з крапельниці тече по трубочках в улюблене тіло, улюблені судинки, клітиночки, побачити, як миготять і тихесенько гудуть прилади, підключені до улюбленої голівоньки, звернутися до небес і попросити подарувати його дівчинці, його улюбленій дівчинці ще хоча б трішечки життя. Трішечки, небагато, хоча б років п’ять-десять, хай поживе, порадіє онукам, а його, старого, можна вже й прибрати до себе. Він сподівався, що коли прийде його час, то доля, зважаючи на пройдений нелегкий шлях, дасть йому можливість обійтися без посередника – лікарні, – а одразу відправить на цвинтар.

– Як у неї? Є зміни?

Лікар невпевнено замотав головою, якось дивно зиркнув на Івана Миколайовича, ховаючи погляд в папери, і проскочив швидко повз, наче локомотив на резервну колію.

– У нас вранішній обхід! Як вам узагалі вдалося сюди пройти? – незадоволено зауважила медична сестра. – Приходьте об одинадцятій.

– Хе, так я ж старий розвідник! – жартонув Чолобитченко. – А коли можна з лікарем поговорити нормально?

– Після обходу – консиліум в ординаторській. У вас яка палата, сьома? Ага, ясно…

Що їй ясно, Іван Миколайович не зрозумів, натомість віддав молодиці чек на оплату ліків, який вона звичним рухом підклеїла у відповідну папку з надписом БФ «Медицина майбутнього».

– Погуляйте десь у дворі, бо тут не можна знаходитись, – порадила медсестра. – Можливо, щось проясниться.

Він гуляв до одинадцятої, читав на лавочці свіжу газету, статтю на краєзнавчу тематику, дуже цікаву, а потім ще чекав близько години біля ординаторської, де тривав консиліум, стовбичив, спираючись на палицю, втомився. По закінченню лікарі стрімко випурхнули з кабінету, наче зграя чайок злетіла над морем, перелякавшись чогось в глибині, і він ледь встиг схопити свого за рукав білосніжного халата. Той подивився на нього, наче бачив уперше, безнадійно сіпнув рукою – але старий вчепився міцно, не вирватись, тож, звівши брови, лікар зробив зусилля над собою і нарешті вийшов з анабіозу професійної байдужої заклопотаності:

– На жаль, змін жодних. Але стан стабільний, що не може не тішити.

– А які шанси? Як довго це триватиме, лікарю, ця невизначеність?

– Я не можу вам сказати, вибачте. Вам потрібно краще до завідуючої звернутися… Там для вас перелік ліків у медсестри, десь на три тисячі гривень, ви можете не купувати, бо гарантій ніяких немає, я кажу вам чесно, не приховуючи, ви можете не сплачувати за ліки, ви ж розумієте, але я зобов’язаний вам запропонувати, лікарня не має можливостей купувати такі дорогі ліки, тож…

Іван Миколайович підійшов до медсестри, яка дістала і подала йому з папки благодійного фонду листочок – список був коротким, розібрати достеменно, що написано, Чолобитченко не зміг – почерки в лікарів із часом не ставали кращими, хоча б у чомусь їхня освіта залишалася на звичному рівні.

Він вирішив ще раз зайти до молодого професора, здається, в реанімації він був головним, принаймні таке складалося враження, що він контролює ситуацію: попитати, як йому вчинити далі, що робити, бо гроші вже закінчувалися, і взяти їх було ніде. Між іншим, Іван Миколайович вирішив поцікавитись і благодійним фондом: що то за інституція, ніколи раніше не чув про такий, в газетах не читав, хоча зазвичай благодійники радо розповідають про свої здобутки, скромності в них не позичати.

– Благодійний фонд? – здивувався охайний молодий професор. – Так, я – голова. Ми створили його, щоб винаходити можливості допомагати людям, купувати ліки. Якщо хочете зробити добровільний внесок, будь ласка!

– Кгм… – Іван Миколайович знітився. В його уяві благодійні фонди мали допомагати таким людям, як він, як його родина та подібним родинам, а не просити у них гроші. Дивно. – Я саме і хотів запитати, чи не допоможе мені ваш фонд оплатити ліки для дружини? Хоча б якусь знижку? Бо тільки третій день, а я майже все витратив: півтори тисячі, півтори тисячі, ось тільки-но три заплатив, то це вже шість. Я ветеран війни, інвалід, маю нагороди, – Іван Миколайович намагався ніде не використовувати свій статус, проте сьогодні не мав вибору. – Може, є якісь можливості?

Професор сидів мовчки, йому тема розмови була неприємна, але знайома. Він створив і очолив благодійний фонд «Медицина майбутнього» з однією простою метою – легалізувати збір коштів із хворих. Кожне відділення лікарні, кожен лікар, всі відповідальні особи тепер мали свої фінансові плани і свої відсотки від продажу ліків і надання інших медичних послуг – аналізів, рентгену, УЗІ; фонд діяв як комерційна установа, але значно в кращих умовах – не платив ані за комунальні послуги, ані за оренду приміщення, тобто відверто паразитував на тілі лікарні. Таким чином, пацієнти за начебто безкоштовну медицину платили двічі: перший раз у вигляді податків, на які утримувалася лікарня і персонал, а другий раз – у вигляді майже обов’язкового «добровільного» внеску – мало кому вистачало сміливості ризикувати власним здоров’ям або здоров’ям близької людини, не заплативши перед цим лікарю на його скромне прохання благодійного внеску. Звісно, в статутних документах фонду записані зовсім інші цілі та принципи діяльності, але той статут, як і звіти про діяльність фонду, бачив лише сам молодий професор та головний лікар – за три роки функціонування БФ обидва стали по-справжньому багатими людьми, що й казати; та й рядові лікарі не скаржилися, бо кожен тепер мав свій шматок у «чорній» касі. Така система діяла майже в кожній лікарні міста, її контролював профільний заступник мера, якому відстібали відсоток, частину з якого діставалася і самому меру. Тож молодий професор, зважаючи на такі обставини, мав повне право на прохання Івана Миколайовича про матеріальну допомогу розсміятися йому в обличчя, проте, як людина інтелігентна, він цього не зробив, натомість, важко зітхнувши, дістав із шухляди столу кілька дитячих фотографій.

– Подивіться сюди, будь ласка, – звернувся лікар до старого, – бачите, це діти, які страждають на різні види важких захворювань. Їм конче потрібна допомога. – Звісно, голова фонду не вперше потрапляв до ситуацій, коли малозабезпечені люди зверталися до нього з проханнями профінансувати лікування, тож, як розумна і практична людина, він і придумав цей блискучий хід із хворими дітлахами. Насправді фонд дійсно збирав кошти і передавав їх хворим дітям, але настільки незначні порівняно з загальним бюджетом, що це, правду кажучи, не варте було і згадки. Але така тактика цілком виправдовувалася саме в таких от складних випадках, крім того, вдячні батьки дітей, яким час від часу надавалася допомога, слугували чудесним публічним прикриттям. Словом, професор мав всі підстави пишатися своїм дітищем, воно функціонувало майже бездоганно. – Тож вільні кошти ми передаємо їм… – Професор, який, здавалося, при згадці про дітей ледь стримав сльози, з м’яким докором подивився на ветерана.

Іван Миколайович теж зараз розплакався б, якби міг. Він зрозумів, яка це підступна пастка – наполягати надати допомогу жінці похилого віку, шанси вижити якої мізерні, за рахунок хворих дітей, – хто ж на таке зважиться? Він уважно подивився на професора.

– Якби ваша дружина була ветераном війни, як ви, – кивнув молодий професор на його орденські планки, – або, не дай Бог, ви б захворіли, от тоді…

– Я все зрозумів, – відповів Чолобитченко.

Іван Миколайович повільно спускався по східцях, не розуміючи, що відбувається, – йде він вниз, стоїть на місці чи знову підіймається вгору, до лікарів, бо те, що сталося сьогодні, всі ці бесіди з лікарями, здавалося, виникали з якогось дивного туману і зникали в тому тумані. Йому дуже хотілося, щоб все це дійсно виявилося неправдою, всі ці розмови, які відкрили йому очі на страшну річ – там, у реанімації, в ліжку, його улюблена дружина Тамара зараз знаходиться сам на сам із порожнечею. І не факт, що ліки… Далі він взагалі думати не хотів, не міг, не бажав вірити, що таке взагалі можливе, просто уважно дивився на чергову сходинку, ставив палицю, потім ногу, потім обережно, наступну, а в голові наче знову рвалися снаряди і гули літаки, а в спину молотили кулемети «смершу»…

11. Останній подарунок

У той день чомусь прийшли спогади про те, як жилося на кладовищі, – голодно. Врятувавшись від пожежі, невідомого, і від того ще більш страшного важкого подиху небезпеки, тоді ще Білка (вона пам’ятала себе як Білку) не мала вибору, окрім місця, де вона, після довгого бігу, стрімголов сховалася тієї ночі. Спочатку на кладовищі їй сподобалося – майже завжди тихо і спокійно, обмаль людей, а значить, якщо подивитись через жорсткі спалахи нічного підпалу – і обмаль небезпеки, щоправда, звуки, які лунали від короткочасних натовпів, що інколи похмуро з’являлися стежками поміж дерев, тремтіли тривогою, але, зрештою, до цього швидко звикаєш. Поміж натовпом і сумною музикою на кладовищі мерехтіло своє життя, в якому брали участь зовсім різні зовні і за запахом люди: неохайні, від яких паскудно пахло, але, попри все, вони завжди ділилися їжею; охайні, але завжди з запахом алкоголю – співробітники комунального підприємства «Центральне міське кладовище»: сторожі, копачі могил, водії і, звісно ж, сам Сергій Кіндратович, бос всіх мертвяків або топ-менеджер ЦМК; випадкові перехожі й постійні перехожі, що жили поруч і регулярно підгодовували собак; і, звичайно ж, самі собаки, які тут ніколи не збивалися в зграю, наче солідаризуючись у самотності з тими, хто законно перебував на цій території глибше під землею.

Білка знайшла притулок в невеликому сирому склепі кінця дев’ятнадцятого століття з масивними стінами; закінчувалося літо, тож тут можна сховатися і від сонця, і від дощу, просто шикарне місце, аби сюди ще трохи ковбаси або просто дати знати Олі, хазяйці, де вона, щоб та прийшла і забрала її, то життя б і зовсім перестало турбувати Білку, тобто можна було б жити і не турбуватися. На процедуру похорон Білка майже не звертала уваги, проте, виходячи з усього баченого і почутого, з напруги моменту і гримас на писках, вона здогадувалася, що після кладовища люди підуть їсти і пити – у них завжди так, і слина текла і капала на траву, вона лежала в кущах і важко дихала, неймовірно хотілося їсти і пити одночасно. Білка схудла, ребра стирчали, а рожева шкіра, здавалося, просвічувалася настільки, що можна розгледіти, як б’ється серце. Літом та теплою осінню тут ще якось можна існувати, а от коли прийшли холоди, Білка дізналась, що таке собаче життя насправді. Відтоді почала ходити до божевільні, де хоча б трохи, але завжди щось давали, і до церкви, біля якої не давали ніколи нічого, але вона однак туди ходила в якійсь безнадійній надії, зовсім, як людина.

Сірим похмурим днем, який слідував за сірим похмурим днем народження його колишньої дружини, художник остаточно прийшов до висновку: виною всіх поразок людства є марнославство і закінчений індивідуалізм. І щоб перебороти цю тенденцію, потрібно негайно викорчувати негідні риси характеру. Але як? Як змусити, примусити, вимусити, вимісити з людства, починаючи зі співвітчизників, з цього крихкого і розсипчастого тіста, як виліпити і випекти пишний колективний пиріг? Що мусимо ми такого неймовірного зробити в часи, коли навпаки, завдяки технологіям і загальному прискоренню життя розсипається на крихти, всі закриваються в своїх персональних раковинах: квартирах, будинках, навушниках, плеєрах, комп’ютерах, айпадах, айфонах і т. п.; всі, хіба що за винятком пенсіонерів та Свідків Ієгови? Стати Свідками Ієгови, бо до пенсії ще далеко, та й чи дожити взагалі?

Звісно, на індивідуалізм страждає весь цивілізований світ, але ж цивілізований світ вже майже все має, в тому числі, і чималий запас матеріальної міцності, тоді як тут потрібно будувати (бо поваляли багато чого гарного, нерозумні) чи не з самого фундаменту. Порівняння з будинком художник взагалі дуже любив використовувати: «Тут є лише фундамент і старі стіни, – запевняв він, – і більше нічого, і ці старі стіни весь час залатують, тулять в дірки різний непотріб, але однак і вікон немає, і дах страшенно дірявий, і вітер дме, і холодно, і протяг, а всі теплі куточки, хоча й вонючі, але теплі, – зайняті на роки, на покоління наперед, тож притулитися ніде, а всі намагання створити нові стіни, вставити вікна тощо натикаються на неймовірний спротив. І так може тривати все життя – копирсання, боротьба з ідіотами, завоювання життєвого комфорту, долаючи неймовірний спротив та ганебну нещирість, що автоматично перетворює все навколо на суцільний дискомфорт. Але ж навкруг є й інше життя, інші будинки, вони давно і міцно побудовані – у них перевірений століттями фундамент, щільні дерев’яні рами, надійні ролети, широкі зручні східці, є пандуси і перила, красиві важкі двері з міцними замками – проте їх напрочуд легко можна відкрити, якщо не смикати, а знати, в який бік пхати (та там і наліпка на них відповідна є насправді), тепла підлога і дах, що не протікає; але головне, в цих будинках впорядковане життя, і сміття не валяється деінде, а сортується, чемні мешканці і зрозумілі правила поведінки; і хоча там теж давно все зайнято, але можна притулитися десь на килимку в коридорчику для початку, бо навіть там почуваєшся людиною значно більше, ніж у власному дірявому будинку десь у залі на пропаленому сигаретами дивані (та й той, якщо зловиш ґав, прямо з-під тебе заберуть або вкрадуть); а там потім можна перейти трохи далі, до гаража чи кухні, або до інших кімнат, якщо пощастить, але такі шанси є. І нікого не потрібно обманювати, не потрібно шельмувати, боротися з якимись безглуздими правилами та людьми за право жити нормально, звичайно собі жити; і не потрібно дискутувати про очевидно корисні проекти і сувати хабарі, переконувати закладати відповідну, правильну кількість цементу в цеглу – цей будинок вже є, він збудований за всіма правилами, він комфортний і красивий, хоча й чужий. Такий от у них (молодих) вибір зараз».

Але його ніхто не слухав. Всі були страшенно зайняті облаштуванням своїх справ, іншими словами, бігали-шукали собі місце на пропаленому цигарками дивані і раділи за дітей, що вже встигли виїхати за кордон і оселитися в красивих будинках на килимках. «Людина – те, що має бути подолане», – це вже сказав Ніцше, а Фрідріха художник поважав. Треба зректися себе, свого его, – до такого висновку зрештою прийшов він у думах про долю Вітчизни, – втекти від власної особистості, розчинитися, як у кислоті. Тільки так – от парадокс! – можна стати кимось, стати величиною, збудувати нацією – і в цій тезі та дії він бачив можливість нової якості, нової, сучасної країни.

Білка про індивідуалізм нічого не чула, і роздуми про свій собачий народ її не терзали. Все, що вона знала тієї пори про сородичів, окреслювалося дитячими спогадами про лагідних цуценят із подвір’я панельної дев’ятоповерхівки та темні хмари зайд-псів, що час від часу тинялися вулицями навколо. На кладовищі Білка звикла жити самотньо, без людей і без собак, і з цього мала очевидні преференції: вся вбога їжа – пиріжки, недоїдки – діставалися їй одній; а щодо безпеки, то на кладовищі жилось безпечно. Не порівняти з базаром, куди вона потрапила згодом, – там вони ходили купами по троє-четверо псів, і не тому, що так хотілося, а тому, що кожен тягнувся за кожним, вважав, певне, що товариш знає і знайде трохи більше, і якщо комусь дістанеться, то потроху дістанеться і всім разом. У цьому і є логіка виживання – щоб збившись докупи, сховатися на ніч до картонної коробки, що завбачливо залишали для них торговки, притиснутись одне до одного, зігрітися і хоча б якось переночувати, перезимувати – без іншого тепла, інших собачих тіл зиму на базарі не пережити. Але назагал Білка розуміла чітко – розумній самотній тварині прохарчуватися простіше. Як доказ – ось вона, лежить на веранді і теліпає на сонечку куцим хвостиком, і уявити тут ще якогось собаку абсолютно нереально і неприродно, та й чисто з естетичних міркувань ще одна фігура не вписується в композицію художника, гав.

Тому вона дуже здивувалася, почувши діалог художника по телефону. «А я тобі кажу, що не можна в жодному разі порівнювати тварин і людей у цьому аспекті! У людей – товариство, колектив, дружба, кінець кінцем, а в собак – зграя, яка гризеться поміж собою! Так, у нас також є такі… е-е-е… явища, як натовп, і часто натовп перетворюється в зграю, наразі, інстинкти, поштовхи інколи зовсім схожі, як і наслідки, проте чи є відчуття товариства, дружби у псів поміж собою? Спеціалісти кажуть, що є?! Ну, не знаю, неважливо, насправді. Важливо, що ми – не зграя, ми – бродячі пси-одинаки, приречені на вимирання, бо рано чи пізно ті пси, що об’єдналися в зграю, або змусять нас до них приєднатися, або виштовхають на голодний маргінес. З ким об’єднуватися, кажеш? Обов’язково і в першу чергу – поміж собою; заховати, придушити, розмити псевдоіндивідуалізм, що приводить не до процвітання, а до деградації, дезінтеграції – ну, не вміємо ми незалежно проживати самостійно своє життя і бути позитивними і конструктивними, аж ніяк, розумієш, Миколо?! Розмити, відмовитись! Я покажу вам, як! Я продемонструю – відмовлюся від свого дня народження; у мене – знайте! – віднині немає свого персонального свята, тільки День незалежності. Так, звичайно, ще є Різдво і Пасха, перепрошую наразі. Тож прошу всіх – завтра не приходьте, дарма подарунків накупили, поспішили, так і передай усім!»

Однак наступним вечором, як художник цілий день не відбивався, в майстерню запхалась гучномовна і виразна купа чоловіків з цигарками і люльками в зубах, із сивими бородами, в беретах і картатих сорочках. Вони ставили свої парасольки в кутку на веранді і, не знімаючи взуття, проходили всередину – і перше, що їх дивувало, – білий собака, зображений різною технікою у різноманітних ракурсах, в основному, графікою (тут в кольорах особливого вибору не було, можливо, в цьому і полягає велика мудрість графіки, чорно-білого фото і кіно – у чіткій і ясній визначеності, природності сприйняття зором). Друзі художника кивали головами і якось дивно на нього поглядали, а ще дивніше – на Бемоль, кроками міряючи велику кімнату, заставлену і завішену вже готовими собаками і ескізами, тобто собаками майбутніми. Крім схожих беретів, половина друзів художника була вдягнута в джинси, інша половина – в трохи закороткі штани, начебто якийсь спеціальний мистецький стиль. Коли накрили стіл – себто як накрили: наставили пляшок, нарізали бутербродів, накидали консервів, – всі вони раптом закричали, зацокали склянками і стали жадібно пити та їсти і в один голос хвалити Бемоль – тепер вона відкликалася на Бемоль, після Білки, Білла і Білявки (так кликали на базарі).

– Що за дивне музичне ім’я? – пожартував хтось із сивобородих чоловіків. – Назвав би краще Пензликом або Гуашшю, ти ж художник.

Бемоль злякалася, що хазяїн зараз почне розповідати справжню історію виникнення її нового імені – через кинуту в неї ганчірку, не хотілося, щоб усі знали про таке приниження, проте той виявився справжнім джентльменом і запитав, чи правда, що онука співрозмовника звуть Лоренцо, а по батькові він Іванович, на чому тема імен одразу якось вичерпалась. Поки говорили перші тости і пили не перші склянки, якось непомітно серед гостей з’явилися жінки і ще зовсім молоді дівчата, яких називали точно так само, як художник називав Бемоль, – моделі.

– Я прошу хвилиночку уваги, – сказав тепер іменинник. – Хочу вам повідомити одну гарну новину.

Гості не поспішаючи повертали до господаря майстерні голови, наливали чарки і договорювали останні фрази. Сигаретний дим заполонив кімнату, і запах смаженого м’яса, що неймовірно дратував Бемоль – вона терпіти не могла смажене м’ясо; всякий раз ішла на його запах, жадібно ковтала слину і перший шматок, але випльовувала не прожувавши – їй здавалося, це були шматочки Боні і його братиків, що згоріли, облиті бензином, тієї ночі разом зі своєю матір’ю, старою хворою сукою на ім’я Нора.

– Отже, друзі й ті, хто до них приєднався! – голосно мовив художник, тримаючи в витягнутій вперед і трохи піднятій догори правій руці, наче командир шаблю, склянку. – Поспішаю вам повідомити, що сьогодні – мій останній день народження!

Мить гості стояли мовчки, наче завмерли, граючи в дитячу гру, здійнявши в подиві дугами брови, дехто, поки художник говорив, смішно рухали вухами і смикали кінчиками носів, наче не знаючи, як правильно реагувати, а потім раптом разом ображено заговорили, загули: «Ну, про що ти таке кажеш, старий! Сіріусу більше не наливати…», – але це був лише підготовчий залп. Дочекавшись, поки зійде перша хвиля обурення за смуток, який він вніс у товариство, художник продовжив:

– Ні, ви неправильно мене зрозуміли – я зовсім не збираюся помирати в найближчі років сто! – При цих словах всі зареготали, зааплодували і простягнули келихи в бік іменинника, але той ще далі відсунувся в куток і з шаленством намагався перекричати гамір:

– Я просто відміняю свій день народження! Зрозуміли? З завтрашнього дня у мене не буде дня народження, він перестане існувати по факту, я розмиваю свою індивідуальність, я розчиняюсь в нації! – але останню фразу мало вже хто почув, здається, окрім Бемоль, яка сховалася від сигаретного диму і смаженого м’яса на веранді. «На, подруго, поїж, – вийшла на свіже повітря якась чорнява жінка з пишною зачіскою і кинула шматок підгорілого шашлику. – На когось ти дуже схожа, довгоморда!» – «Іро! Ірочко, йди-но до нас, хутко!» – грайливо гукнули жінку з кімнати, і вона, ефектно крутнувшись на високих підборах, зникла за дверима. «Молоком парним дуже пахне, – подумала жінка. – Пахне парним молоком! – і понюхала і пригубила склянку віскі. – Ні, не може такого бути…»

Собаці наснився тієї ночі сон-спогад про те, як вона жила на базарі, де єдиним постійним товаришем блукав із нею Маленький Принц, молодий і напрочуд сильний пес, і, певне, щось між ними б таки і сталося, аби не той шматок отруєного м’яса. Якраз той випадок, коли сила не надає переваги – Маленький Принц перший встиг вихопити його з-під ніг перехожих, а велика безшерстна людина, що кинула приманку, стояла на узбіччі людського потоку і посміхалася – десь Бемоль вже бачила ту посмішку. Десь. Маленький Принц не зжував м’ясо – одразу проковтнув, такі вони були голодні того ранку, і через кілька хвилин йому стало зле. Вона добре пам’ятала, як бігла за товаришем, піджавши хвоста і притиснувши від жаху вуха до голови, поміж ніг, різноманітних ніг відвідувачів базару, як ховалася за ящиками та під прилавками від людей у формі, як намагалася не потрапити на очі Маленькому Принцові – той не любив митей власної слабкості; і коли він помирав на містку, так жорстоко і так тяжко, їй хотілося підбігти і перекусити товаришеві горло, щоб його муки закінчилися якнайшвидше, але страх скував її волю – вона ніколи не вбивала живих істот.

– Справжня дурня! – Друг художника, добре відомий у місті юрист, розводив руками і нервово ходив по офісу. – Дурня! Більшої нісенітниці я за все своє життя не чув! Як це ти собі уявляєш – скасувати день народження! Та нас у РАГСі засміють до смерті з такою заявою!

– Та дуже просто – скасувати, і квит. Викреслити. Залишити порожній рядок у свідоцтві про народження і паспорті. Написати, де народився і в якому році, навіть можна залишити місяць, а число писати непотрібно, – художник не здавався. На відміну від юриста, він зберігав абсолютний спокій, сидів, розслабившись, в кріслі, закинувши ногу за ногу, і якби хтось спостерігав за цим діалогом збоку, то точно б зробив висновок, що художник вирішив познущатися з законника, вольове обличчя якого скрутив, здавалося, нестерпний зубний біль. Якби з таким питанням до нього звернулася інша людина, він просто б виставив її за двері, навіть не починаючи розмови, а при намаганні продовжити дискусію викликав би швидку з божевільні. Але художник був його другом, і не просто другом, а важливим чинником у його захопленні – юрист давно колекціонував живопис, тож мав через художника прямий вихід на багатьох знаменитостей, і не доводилося переплачувати галереям і посередникам. А щоб зберігати та цінувати таку дружбу, достатньо знати, що творчі люди інколи бувають диваками, живуть, не озираючись на правила, і коли ти хочеш входити до їхнього кола, то мусиш не те щоб терпіти, але враховувати такі забаганки і диву їхньої поведінки. Але ж усьому є край!

– Неможливо – у тебе є день народження, розумієш? Є! Він зареєстрований та записаний у сотнях документів, пов’язаних із твоїми майновими правами, у тому числі на нерухомість, тож…

– Ти хочеш сказати, що коли я не матиму дня народження, то в мене відберуть майстерню або машину?

– Я б так питання не ставив, – юрист нервово спітнілою долонею по черзі поправив фірмову зачіску і краватку, – а краще б випив твого прекрасного коньячку. Я про таку практику нічого не чув, та й взагалі я нічого подібного не чув. Давай зайдемо з іншого боку. Можна, я тебе запитаю: навіщо тобі це потрібно?

Художник на секунду замислився.

– Це не стільки мені потрібно, скільки іншим людям. Всім нам. Депафосизація і депихатість національної свідомості. А що, – художник акуратно наливав, – хіба у всіх-всіх людей є день народження?

– У кого немає, тобто, якщо ніхто не знає, коли народився малюк, наприклад, якого підкинули до дитячого будинку, то день народження призначають випадково, як і ім’я. Як правило, записують тим днем, коли знайшли дитину, така практика існує. Але ж не з дорослою людиною! І в РАГСі нам точно не допоможуть, дякую, я п’ятдесят – і все, ще працюватиме сьогодні; у них функції – реєструвати, а не скасовувати. Розумієш?

– Логічно, – погодився художник. – А хто може скасувати?

– Прокуратура теоретично може подати протест, але, швидше за все, лише суд.

– Значить, потрібно звернутись до суду.

– Я – пас, – юрист посміхнувся, наче хворому, – мене ж із колегії адвокатів виключать раніше, ніж я до суду дійду! Та й шансів – нуль цілих хрін десятих. В юриспруденції немає таких термінів та понять, як депафосизація національної свідомості, тобто, це не привід для позову, та й мені самому, якщо чесно, мало що зрозуміло в твоїх намірах: ну, яким чином скасування твого дня народження може допомогти нації?

– То й не потрібно поки що розуміти, це питання філософське й одночасно високої громадсько-політичної важливості, на рівні державотворення, тож потім якось детальніше розповім, сам ще достеменно не розібрався. А якщо хабара дати?

– Хабара?! – До цього моменту юристу і в голову не приходив найпростіший метод, яким він ефективно користався досі в судах. – Який же ідіот заплатить гроші за таку дурню? – вирвалося запитання, якому б краще було залишатися в неволі мовчання і не руйнувати таку грошову справу.

– Я заплачу, – просто сказав художник.

Коли він вийшов, задоволено киваючи скуйовдженою бородою, юрист моторошно гортав у голові тонни гігабайтів законодавчих актів у марній надії наштовхнутися хоча б на якесь логічне пояснення або зачіпку: чого хоче домогтися художник? Сувора чинна практика і чималий досвід підказували юристу: за найабсурднішими вчинками клієнтів завжди стоять суто матеріальні інтереси. Депафосизація і депихатість – то дуже цікаво, звісно, навіть круто і напрочуд оригінально (от що значить творча людина!), але якось непереконливо, так.

Офіс юриста знаходився в старому одноповерховому пофарбованому в біле будинку кінця дев’ятнадцятого століття на приємній вуличці з тротуарами, вимощеними плиткою, банки тут чергувалися з магазинами секонд-хенду і молитовними домами новопротестантів; майже центр міста. Такій різнобарвній компанії вулиця має бути вдячна дев’яностим рокам століття двадцятого, коли, як у величезному чавуні, в країні в цілому і на одній вулиці конкретно змішалося в одне вариво все на світі. «І нас подали на сніданок свиням!» – сердито думав художник, піднімаючись по металевих східцях до контори. Цей тиждень після святкування свого дня народження та візиту до юриста він провів у важких роздумах. Його мало що тішило, навіть Бемоль він намалював лише двічі, обидва рази – олівцем, але, що дивно, несподівано для нього самого вийшло щось схоже на офорти Гойї, і тоді художник вперше злякався, чи не божеволіє. «Не мав би, – тішив себе гіркою іронією, – божеволіють генії, Гойя був геній, а я ні, тож такого привілею не маю». Зрештою він уже хотів відмовитись від затії з офіційним скасуванням дня народження – судячи з усього, процедура тягла за собою ущемлення громадянських та майнових прав і коштуватиме чималих грошей, тож можна обійтися якоюсь лайт-версією, публічною відмовою, наприклад, від святкування, тим більше, що наступний рік мав стати для нього ювілейним. Відмінити ювілей? Теж цікава ідея, і дуже перспективна – навпаки, налетять, наче мухи, останній день народження відомого митця! Але тут наснився сон. Такий дивний, такий легкий і такий приємний, що він прокинувся молодим. Наснився сонячний день, тепла вулиця і білий дім, де він колись провів кілька – всього лише кілька щасливих днів – із коханою. Уві сні він випадково потрапив на ту, давно забуту вже ним, вулицю, і раптом побачив той самий дім, і спогади гарячим сонцем заповнили весь світ, який він зараз спостерігав. Він згадав кохану дівчину, яка незабаром залишила його заради якогось чемпіона з тенісу, однак не відчув розчарування; навпаки, лише вдячність. Їм було гарно там, так гарно, наче вони і не знали, чим все закінчиться. А може, саме через це. Молодий, він ішов по вулиці, і припікало сонце, таке ж саме сонце, як і тоді, і від того спогад (чи все ж таки сон?) ставав ще приємнішим. Хата – стара мазанка, зовні акуратна і чиста, як вона тільки збереглася у такому стані, вони ще тоді дивувалися; він неї віяло спокоєм і свободою. Так, і свободою. «Це через пам’ять, – сказала кохана якось посеред поцілунку і всього іншого, – хто пам’ятає – той вільний», – і застогнала від численних радощів тіла. Вони наштовхнулися на хату випадково: каталися на велосипедах, заблукали кварталами приватного сектору, спустило колесо: «Дивись, яка цікава хатинка, – зауважила дівчина, поки він копирсався навколішки з шиною і насосом. – А давай оселимося тут на кілька діб, ти ж їдеш надовго?» – «На два роки». Вони постукали у хвіртку, і тут з-за хмар вийшло сонце, і стало видно, що хата стоїть прямо посеред сонячного світла, наче посеред світу. Їм відкрив дід, весь у сивій бороді, невисокого зросту, чужий і непривітний, в якійсь чудернацькій кривій шапці – і одразу зрозуміли, що дарма повірили в казку. Однак дід махнув бородою, вказуючи, щоб вони зайшли, і швидко погодився за три рублі на добу з умовою, що наносять води з колодязя – з колонки він не визнавав. Більше нічого дивного в тому дідові не було. Всередині пахло сіном, деревом і старими фотокартками, в кімнаті на них чекало велике незручне ліжко з панцирною сіткою, але кого це коли зупиняло?

Вулиці, якими вони їздили велосипедами, художнику і до того снилися часто, і уві сні – він добре це пам’ятав – йому завжди хотілося знайти той провулок, де колись пробили колесо. Але куди б він не повертав, як би не шукав – заїжджав хтозна-куди, а коли, здавалося, знаходив – обов’язково прокидався. І от, нарешті, він знову тут! На лавочці під парканом художник, мружачись від яскравого світла, ледь розгледів знайому постать, і тепло від глини наче притягувало до себе. Він прокинувся від сонячного сяйва.

Збираючись до справ, художник весь ранок розмірковував і ніяк не міг вирішити напевне: а чи була у нього взагалі та кохана дівчина і чи жили вони в тій хаті три доби? Дівчина та існувала, однозначно, а от з приводу «жили-були» він жодним чином не міг нічого сказати напевно: він так часто бачив сон-пошук, так часто згадував про нього, що не міг заручитися навіть перед самим собою, що і зараз замість спогаду про реальне життя йому не наснився власний же колишній сон. Ще раз дивуючись такому незвичайному лабіринту, хитросплетінню сну і буття – він спав і бачив себе молодого уві сні, який випадково заблукав на вулицю, яку давно і безрезультатно шукав уві сні (здається, лише уві сні, але він не впевнений), – і згадав там події, що наснилися йому ще раніше. «Не пам’ятаю, хоч убий. А як вона там казала: хто пам’ятає – той вільний?» І він подзвонив юристу.

– Я тут багато радився з колегами та суддями, – юрист пив каву із великої чашки, чисто по-американськи, – подивився закони, законодавчі акти. – Поставив чашку на стіл, взяв сигарету, покрутив, зім’яв, посміхнувся, покрутив на цей раз головою, начебто дивувався, щось пригадуючи.

– І що нарадив? – Художник вже знав, що вийде з цієї історії. Вона не буде короткою, результат його задовольнить, але що точно відбуватиметься, йому поки що достеменно невідомо.

– Хтось сміявся, хтось запитував про психічне здоров’я, але в підсумку я прийшов до наступних висновків: спростовувати через суд можна лише правдивість дати реєстрації. Тобто ми маємо довести, що твій день народження – точно не…

– Шосте березня 1946 року?!

– …не шосте березня 1946 року. Позов слід подавати в звичайний місцевий суд за місцем народження, відповідач – місцева рада. От же вони здивуються, коли побачать наші папери!

– І є шанси скасувати?

– Існує два варіанти. Перший – про який ми говорили. Їдемо – ти, до речі, де народився? – до суддів, домовляємося, платимо – і справа у нас у кишені, а твої гроші – в їхній. Апеляцію ніхто не подаватиме – занадто смішно. Другий – твій день народження дійсно покритий якоюсь таємницею і встановити точну дату наразі неможливо, тобто вона точно не співпадає з чинною офіційною датою, але для такого варіанту потрібні свідки і таке інше. Достатньо одного дня, навіть кількох годин: можливо, ти народився не шостого опівночі, а сьомого зранку, або хтось помилився реєструючи, або батько на радощах напився, переплутав, всяке могло статися одразу після війни, правда ж?

– Я народився в селі С., приблизно двісті кілометрів на захід, – художник про щось зосереджено думав. – Якраз голод починався, мені бабуся розповідала.

– Пробач за запитання: батьки як?

– Батько помер п’ятнадцять років тому, а мама є, слава Богу. Там і живе, нікуди не хоче виїжджати.

– То що?

– Давай я спробую з’їздити до мами, людей попитати, може, щось згадається?

– Прекрасно! – Юрист неприховано зрадів. – Це буде найдивніша справа мого життя!

– І мого! – розсміявся художник.

На оформлення паперів – художник складав заповіт, подарував деякі картини місцевим та державним музеям, закрив у банку рахунки, залишивши лише одну картку, – пішов певний час. Як пояснив юрист, справи, пов’язані з майном або грошима, варто закінчити до суду, бо якщо все складеться вдало, і суд визнає вимогу скасувати дату дня народження художника, то, за їхнім задумом, іншу дату народження в свідоцтво не вноситимуть – як не встановлену. Тобто вони не проситимуть суд та інші інстанції встановити справжню дату народження, лише вимагатимуть скасувати дійсну, тож зрештою художник залишиться тільки з рішенням суду на руках, і як потім пройде процедура заміни свідоцтва про народження та паспорта, невідомо. «В принципі, – сказав юрист, – зміни в документи можна не вносити взагалі. Формально ми матимемо на руках рішення суду про скасування дати народження, тобто мети досягнемо. Демонструватимеш тим, кому потрібно, це рішення, а паспорт залишиш, як є: мовляв, не чинний щодо дня народження – от і все, не ускладнюй собі життя».

Художник, чесно кажучи, і не міг подумати, коли публічно виголошував депафосизацію і егодецентралізацію, що ця суто теоретична ідея заведе на практиці так далеко і зовсім не в той бік. Відмовившись від дня народження, він хотів перестати робити з факту свого народження якесь свято, взагалі якось виділяти цей день серед інших, продемонструвати людям смиренність таланту, навіть такого, як він, перед долею Вітчизни! А виходила метушня та папірці. Проте відступати художник не хотів. Смакував на веранді вино, гладив і чухав за вухами собаку, але вже не малював його, взагалі не малював – інші думки поглинули його.

– Отже, Моль? – Жінка середніх років у високих гумових чоботях і червоних розідраних рукавицях не поспішала впускати собаку в двір.

– Бемоль, – уточнив художник. – «Бе-моль». Це означає…

– Та ладно, – перервала, майже не слухаючи, хазяйка подвір’я, – яка там різниця. – Бімоль так Бімоль. Давай її сюди, заводь.

– Вона у мене завжди без паска і…

– Ну, от повернешся і водитимеш, як заманеться. А я триматиму отам, – і вона махнула рукою вбік невеликого вольєра з сітки-рабиці. – Давай гроші.

– Скажіть, а які гарантії, що все буде гаразд?

Жінка розсміялася:

– Просто житиме тут – і все. Що їй зробиться? Годуватимемо двічі на день, так що не хвилюйся. Не забувай тільки гроші передавати, як затримаєшся.

– Я всього на тиждень, прошу…

Цю жінку художнику порекомендували знайомі знайомих, сказали, що якось залишали свого пса у неї на подвір’ї, такий собі невеличкий приватний собачий готель, точніше, якщо дивитися на умови, дешевий гестхауз.

Бемоль, як тільки почула, що хазяїн збирається в дорогу, засумувала, – розуміла, що поїде сам, без неї, бо куди її насправді брати, хоча художник всерйоз розглядав таку можливість. Зрештою, вирішив залишити. «Біла, як чорт!» – почув він через глухий паркан голос господарки собачого притулку. «Білий чорт – білий хорт, бідна біла моя Бемоль», – пробурмотів художник. На душі у нього стало чомусь препаскудно.

12. Дерева

Отож така зараз поезія – ніхто не витримує ритму. Отож такі зараз чоловіки – ніхто не тримає слова. Отож такі зараз дерева – ростуть корінням до неба. Отож таке зараз життя – ніхто не хоче помирати.

13. Лікарня

Грошей залишилося на два дні.

Іван Миколайович Чолобитченко ще раз обрахував свої схудлі статки і обдзвонив дітей та онуків, які роз’їхалися по країні, давно жили в інших містах; позаяк, певну суму зібрали знову, на тиждень лікування для Тамари мало б вистачити, але не факт – рахунки виставляли кожного разу різні, хоча стан дружини не покращувався, зате й не погіршувався. Лікар все так само розводив руками, ліки рухалися по трубочках крапельниць, апарати живлення гуділи і миготіли – в реанімаційній палаті змінювалися пацієнти, кого переводили в інші відділення, хто помирав, а дружина Івана Миколайовича так і лежала, очікуючи милості долі, – не ворушилася і слабенько дихала. «Зате рівномірно», – оптимістично зауважував лікар і скупо посміхався, вже й не вибачаючись, до чого всі звикли, навіть Іван Миколайович звик, і діти звикли – приїздила донька, ходила до головної лікарки, потім сильно плакала, залишила грошей – і поїхала не прощаючись, начебто натякнула, що скоро знову побачаться. Сказала тільки: «скоро повернуся», – а чому саме так сказала – розумій, як хочеш. Іван Миколайович сходив до Тамари на роботу в будівельний трест, де вона працювала бухгалтером, попросив видати зарплатню, якщо така ще залишалася. Там, на диво, зголосилися, і наступного дня віддали дві тисячі гривень, якраз вистачило заплатити черговий внесок «за надання медичних послуг». Що це значило, Іван Миколайович не знав, хотів було знову сходити до молодого професора, але уявив розмову і доглянутий манікюр лікаря і передумав.

Відчай!

Тамара не приходила до тями. Нічого не допомагало. Нічого. Гроші знову закінчувалися. Він не мав сил надіятися на краще, бо розумів – шансів майже немає, немає! – натомість лікарі знову казали: «Поки дихає, маємо сподіватися на краще» Не міг же він власними руками вбити її, відмовитись від оплати за лікування?! І тут згадав про Сергія (як же його по-батькові? Костянтинович?), давнього приятеля Тамари, навіть чи не однокласника, колись вона знайомила їх, хвалила дуже за дві майже несумісні якості: порядність та підприємливість; він працював директором на центральному кладовищі, велика людина в місті, що там і казати. Згадав, тому що не раз уже подумував, чого гріха таїти («Таїті!» – Господи, до чого тут ця папуга з мультфільму?!), про похорон. З’ясувалося, що ховатимуть, не дай Бог що, на центральному, в єврейській частині; як повідомили родичі, давно готове для неї місце біля батька та матері, а Чолобитченко і не задумувався ніколи, не надавав уваги, що, як от неприємно тепер з’ясувалося, поховані вони мають бути порізно. Він взагалі про те, хто якої національності, розмірковував лише в загальносвітовому контексті, бо був із тієї категорії людей, що ставляться до інших народів виключно практично, без заздрощів і захоплень, але й без зневаги, тобто завжди зауважують, що можна корисного для себе перейняти: навчитися готувати смачний плов, як узбеки, наприклад, або красиво жити, як грузини, або вмінню заводити зв’язки та робити розрахунки, як ті ж таки євреї, словом, Чолобитченко ніколи не розглядав ані окрему людину, ані якусь окрему націю крізь недоліки, лише крізь переваги, певне, навчили війна і розвідка.

Дома Іван Миколайович довго сидів у кріслі, роздивляючись хустівський меблевий гарнітур, придбаний в 1974 році, коли вони нарешті отримали від будівельного тресту цю квартиру: книжкову шафу, напхану, в основному, книжками про війну та військовими мемуарами полководців, сервант для посуду з відділеннями для білизни, шафу для одягу, тумбочку під телевізор і два крісла із поролоновими подушками, обтягнутими зеленою тканиною в чорних візерунках; розмірковував, де може бути записаний номер телефону директора кладовища. Він уже передивився всі нотатники на письмовому столі – знайшов там номери ЖЕКів, різних слюсарів та сантехників, лікарень і різноманітних спеціалістів, телефон бібліотеки № 3, що за рогом біля колишнього кінотеатру «Жовтень», тепер там центр зайнятості, прізвища всіх родичів; проте багато прізвищ Іван Миколайович не знав, певне, то були робочі контакти дружини. Подумавши ще трохи, він відкрив нотатник на літері «Ш» – «школа», і зрадів, вгледівши єдиний номер. Однак на тому кінці слухавки відповіли: «Школа номер п’ятнадцять, вчительська слухає!» «Навіщо їй був потрібен телефон школи? – здивувався. – А, – згадав, – там же виборча дільниця!» – якось вони телефонували туди, щоб дізнатися, коли можна прийти зареєструватися.

На ранок Іван Миколайович поїхав прямо на кладовище. Не став дзвонити в довідкову, знову покладатися на хибний зв’язок, вирішив їхати так, на удачу. Відсидівши невеличку чергу, через двадцять хвилин (досить швидко, потрібно сказати, не встиг і почитати газету як слід) потрапив до кабінету, який нічим зовнішньо не відрізнявся від приймальні – такі ж пошарпані стіни, скрипуча дерев’яна підлога, старі меблі – Сергій Кіндратович, директор ЦМК, комунальної, між іншим, установи, не любив виставляти свою заможність на люди. Для близьких друзів і особливих клієнтів існував окремий кабінет, двері якого знаходилися за старим холодильником «Мінськ». Єдина деталь інтер’єру, що кидалася в око і контрастувала з іншими предметами – напільний годинник, на вигляд – вельми старовинний, стояв у кутку й приємно та надійно цокав маятником. Господар кабінету перехопив здивований погляд Чолобитченка:

– Годинник. Дуже важливий, навіть необхідний для роботи на цвинтарі, – так пояснив.

– Цінна річ?

– Певне, що так. Мені його близький друг подарував, Микола Степанович Сікорський, відомий наш краєзнавець.

– А я його статті завжди в газеті читаю, – насправді Іван Миколайович був палким прихильником творчості Сікорського і намагався уважно слідкувати за всіма публікаціями, йому подобалися і погляди, і методи, і стиль викладення історичного матеріалу.

– Червоне дерево, дев’ятнадцяте сторіччя, число, місяць, рік, місячний календар. Бій через кожні півгодини. Красива річ, погодьтеся, і функціональний дуже, французька робота. Він мені ще й як службовий психіатр – подивлюся на нього, як скрутно стане або у вільну хвилинку: по-перше, час демонструє бездоганно; по-друге, приємно усвідомлювати, що людські руки можуть створювати такі дива; по-третє, суто філософське – час плине для кожного з нас, ким би ти не був у житті – і це найважче усвідомлювати, і з цим найтяжче змиритися. Тож мусимо поспішати…

– Так, – промовив Чолобитченко, зрозумівши натяк, – так, – і дуже коротко оповів свою сумну історію.

Сергій Кіндратович спочатку подумав, що в нього попросять грошей, проте Чолобитченко заперечив: ні, не гроші потрібні, потрібна послуга, трохи незвична – дізнатися правду про Тамару, чи має вона хоча б якісь шанси на життя. Така поважна людина, як Сергій Кіндратович, напевно має ж серйозні зв’язки, знайомства, знає, в кого можна запитати, щоб точно, щоб знати напевне… про смерть.

– Я розумом-то усвідомлюю, що насправді ніяких шансів немає. Немає! Але лікарі кажуть – сподіватимемося, поки дихає. І папірці сують: то на півтори, а коли й на три тисячі… Мені правда потрібна, розумієте? Грошей мені не шкода, що там мені самому залишилося, але змучився я зовсім від невизначеності, сил немає ніяких, наче поміж небом і землею нас із Тамарою підвисили.

Сергій Кіндратович зробив вигляд, що глибоко задумався, сказав щось незначне, типу про погоду і врожай картоплі, а насправді вагався: чи дзвонити своєму приятелю – лікарю-ортопеду, начальнику відповідного відділення тієї ж лікарні, чи варто ставити того у незручне становище таким е-е-е… делікатним запитанням.

– Іване Миколайовичу, я вибачаюся, а вам скільки років?

– Вісімдесят п’ять повних.

– То ви, виходить, чи не на двадцять років старші від Тамари?

– Так, я пізно одружився: війна, мене в сорок четвертому забрали «піджаком», дивом вижив при форсуванні Дніпра, потім взяли до розвідки – кмітливим був і в’юнким, під Берліном контузило: шпиталь, дім, розруха, навчання, робота; облаштовував своє життя, багато їздив по Союзу, повернувся додому. Тут і Тамару зустрів.

– Ало, Сашко, привіт, – Сергій Кіндратович тримав мобільний телефон так, щоб Чолобитченко чув, що відповідають на тому кінці слухавки. – Слухай, до мене тут чоловік моєї дуже доброї приятельки прийшов, вона у вас в реанімації десятий день вже, інсульт, Тамара Василівна Чолобитченко…

– Знаю про цей випадок, так… – донеслося зі слухавки. – На кожній планерці згадують.

– Так він, Саш, цікавиться, чи є якісь шанси вижити? Недешево ж там у вас, до того ж…

– Гм. Гм. Ну, не маю права взагалі, як ти розумієш, нічого казати, бо таємниця картки хворого – то святе, тож, значить, скажу наступне: там овоч.

– Саш, та то зрозуміло, що овоч, це ж інсульт, не малі діти ми. Скажи краще, що мені тому чоловіку передати, йому немає вже чим і за ліки заплатити!

– Передай йому, – лікар понизив голос до шепоту, – передай йому, що там нічого лікувати…

Іван Миколайович сидів ошелешений. Він далеко не все розчув із розмови, як не намагався, і зараз подумки зв’язував одне до одного.

– Що це значить? – запитав він. – Який результат? Я не все почув.

– Я поясню вам, як сам зрозумів, добре? – Сергій Кіндратович вирішив сказати правду, немає чого приховувати, дід же за правдою прийшов. – Сашко мав на увазі, – директор тицьнув пальцем у телефон, – що у Тамари шансів немає, більше того, вона їх і не мала від самого початку, як потрапила до лікарні. Весь цей час їй, швидше за все, замість тих дорогих ліків, що ви оплачуєте, вводять звичайний фізичний розчин. Але це не факт, розумієте? Не факт, тому що перевірити неможливо, і лікарню в чомусь звинуватити – також. Не сьогодні-завтра Тамара помре. А може, через тиждень, вони й самі цього не знають.

– Як же так?! – Чолобитченко сидів, закляклий, і тримався тремтячими руками за стілець. Палиця впала на підлогу і лежала посеред кімнати, наче змія, яку настиг стовбняк. – Як же так вони могли вчинити, вони ж лікарі, ми ж небагаті люди, я ж ветеран війни… Я напишу на них у міліцію…

– Немає сенсу, Іване Миколайовичу, ніхто нічого не зможе довести. І не захоче – прокурори і міліціонери також до тих самих лікарів ходять. Рука руку, та й не тільки руку, а й усі інші органи, миє. До того ж, це тільки припущення, моє особисте припущення, ох, даремно я вам сказав…

Наступного дня доля змилостивилася над родиною Чолобитченків – Тамара Василівна померла вночі, так же тихо, як і дихала останні кілька діб. «Зате рівномірно».

Приїхали діти й онуки ховати маму-бабу Тому; сусіди майже повним складом їхньої п’ятиповерхівки йшли за труною; погода стояла гарна, світило сонечко, будівельна компанія надала автобус і оплатила машину, на цвинтарі все допоміг організувати Сергій Кіндратович, звісно ж, також безкоштовно.

На другий день після похорону прийшли на кладовище всією родиною; Іван Миколайович постояв біля могили, трохи поплакав, погладив світлину, поцілував рідне обличчя. Повертався сам, без нікого, поспішати начебто стало нікуди, ходив по цвинтарю, давно тут не бував – порожньо, тихо, ховали переважно останні роки за містом, і його там колись також… «Дивно, – думав Іван Миколайович, – а в труну Тамарі-то нічого не поклали. Чому так: раніше люди в кургани та могили складали всілякого краму безліч: і рабів, і коней, і обов’язково – зброю; а древні греки на очі покійникам хоча б клали мідяки, щоб було чим заплатити на переправі через Стікс Харону. Тож, певне, знали, що це все мертвим там знадобиться? А ми от нічого не даємо, пустими їх відправляємо, тільки вдягаємо гарно… Можливо, світ не тільки тут, у нас, змінився, а й там, як дзеркало? Або нашим мерцям нічого не згодиться з того, що маємо зараз тут – через те, що не залишилося вже нічого по-справжньому цінного?…»

Він зупинився біля невеличкого конусовидного пам’ятника ХІХ століття поштмейстеру Івану Зарудь-Затуливітру, подивувався, як тонко люди вміли колись підійти до такого питання, як смерть та пам’ять; далі по стежці наштовхнувся на піраміду – він читав про неї в Сікорського: побудована з жовтої цегли на початку двадцятого століття швидко розбагатілим промисловцем Чурейкіним, любителем мандрів та прихильником всього давньоєгипетського, метрів п’ятнадцять заввишки, піраміда стояла прямо посеред могил, завалена сміттям, засохлими вінками, штучними квітами та гілками дерев, занедбана, наче не була стародавньою пам’яткою, справжньою загадкою та міською легендою, а просто якоюсь трансформаторною будкою; вхід всередину перекривали міцні металеві двері, але біля конусу зяяла дірка величиною з невеличку кватирку. Ніхто не знав – навіть Сікорський – з якою метою та чому саме на центральному кладовищі збудував Чурейкін цю споруду; одне лише можна сказати впевнено – піраміда, як не дивно, не слугувала склепом для поховання. Але для чого ж вона тут?

Останні десять хвилин на кладовищі Чолобитченко провів, розглядаючи дві скульптури: ангела, що тримав на руках маленьку дівчинку, і розп’яття Ісуса Христа, коло ніг якого стояв бородатий чоловік і напівлежала молода жінка. Жінку Іван Миколайович ідентифікував одразу – Марія Магдалина, а от бороданя не запам’ятав, як звати, хоча й читав про нього зовсім нещодавно, здається, хтось з апостолів. Бородань, схиливши голову, притискав праву руку до грудей, а ліва мала б бути піднята догори, але внаслідок чи то роботи часу, чи то агресивності вандалів була відсутня, стирчало лише передпліччя гострою біло-мармуровою кісткою, яка, здавалася, колола прямо в око. Ісус, худу, але міцну фігуру якого італійський скульптор Круазі зобразив на диво реалістично, висів, прибитий до хреста, заплющивши очі. Композиція справляла дуже сильне враження, але Іван Миколайович прикипів поглядом до ангела і дівчинки, пронизливої повітряної композиції: на фоні блакитного-блакитного неба і голих дерев ангел тримав маля на руках, ніс, напевне ж, до раю, куди ж іще, а дівчинка довірливо схилила голову йому на груди. Лівої руки вона, як і бородань, не мала – була відбита по лікоть, і саме ця деталь, це каліцтво, додане часом, робило композицію неймовірно живою, начебто це і не скульптура зовсім, а скам’яніла дитина. За легендою, цей видатний надгробок встановив Харитон Павленко, один з отців міста, в пам’ять про свою шестирічну доньку, що випадково втопилася у фонтані.

«Так значно легше, – подумав Чолобитчено. – Коли дивишся на смерть крізь роки, крізь багато років, то стає не так страшно і набагато легше – всі народжувалися і всі помирали. Але як же шкода дівчинку…».

14. День народження мера

Мер завмер біля відкритого вікна кабінету і нервово пускав струмінь диму в зомліле від сонця повітря. З тихим шаленством його пальці кольору крейди стискали мобільний телефон – не відриваючи очей, він спостерігав, як величезну площу перед муніципалітетом легким алюром перетинає білий пес. Однозначно білий і не менш однозначно бродячий пес. Мер шаленів із кожною секундою, його нижня, й так трохи обвисла губа злегка тремтіла – він виразно уявляв, як зараз до всіх сорока восьми вікон будинку міськвиконкому, що виходять на площу, притулилися спітнілими лобами підлеглі. Він уявляв їхні злорадні посмішки, передбачав їхні жарти, і легкий протяг зневаги з усіх поверхів змусив його здригнутися, наче від холоду. Але насправді мера палило зсередини, наче він захворів на грип, бо хто в місті не знає цю історію про білих цуценят і його день народження?! Її знали всі, і цей білий собака, не виключено, що навіть не просто собака, а сука – сука, сука! – мати всіх тих білих підкинутих цуценят, зараз зухвало демонструвала свою безкарність і його, мера, безсилля. Він контролював у місті все і всіх, наразі, так йому видавалося, але за винятком білих цуценят, яких йому підкидали щорічно, і їхня наявність нівелювала його могутність, множила її на нуль, робила з нього посміховисько.

Звісно, він не вірив у якісь там потойбічні версії, всіх цих чортів і хортів. Він знав напевне (кому, як не йому, це знати!) – на таку підлість здатні лише люди. Але хто, хто міг, хто посмів? Назвати когось конкретно категорично неможливо – нікого за сім років так і не спіймали за руку, жодної зачіпки, жодної тіні підозр, тож будь-яке публічне згадування про цих клятих білих цуценят із його боку виглядало б як перший крок до відставки, і другий – до божевільні. Або навпаки, що несуттєво.

Вперше це сталося незабаром після обрання на посаду. Але про біле цуценя, що скавчало тоді біля входу в мерію, коли він і його команда святкували в кабінеті на третьому поверсі (тоді ще ніхто і подумати не міг про ресторани чи сауни, тоді ще вони вважали себе демократами, цілком щиро вважали, що прийшли, як то смішно кажуть, «працювати на благо міста спільними зусиллями») – так от, про те біле цуценя, що жалібно скавчало під скляними дверима під проливним дощем, згадали тільки через рік. Серед подарунків, що помічники сором’язливо наскладали в приймальній, ввечері, коли святкували вузьким колом, обговорювали зміни, що вдалися, і плани, прекрасні плани на те, як зробити рідне місто кращим, раптом під купою квітів, коробок та пакетів щось заскавчало і заворушилося. Власноруч, відпускаючи жарти, розкидавши стандартні набори святкового непотребу, мер під бурхливі оплески і сміх дістав з-під велетенської м’якої іграшки біле і напрочуд симпатичне цуценя. Тут-то й згадали (здається, секретарка, Інфузорія) минулорічний випадок і вдосталь ще раз посміялися над дивовижним збігом обставин, а мер чомусь згадав про свій перший великий хабар, який отримав нещодавно за незаконний дозвіл на відкриття низки супермаркетів.

Собака через майдан біг красиво, можна навіть сказати, граціозно, витягнувши і трохи схиливши вбік довгу морду і задравши куций хвіст. Здалеку він нагадував пса для полювання якоїсь відомої породи. Не випускаючи з рук тонкої сигарети, мер продовжував нервово тицяти в клавіші мобільного, але гудки виклику примусили чекати, здавалося, вічність. Колись він прийшов до влади на хвилі революцій і всенародного оптимізму – бізнесмен, що вчасно перескочив у громадський сектор, озброївшись правильними лозунгами, цікавими ідеями і зацікавленими в змінах людьми. Переміг – він переміг на виборах сенсаційно, навіть досвідчений червономордий начальник штабу, що пройшов не одну виборчу кампанію, не повірив у переможні цифри, коли стали надходити перші результати з виборчих дільниць, і бурмотів: «Це помилка, це якась помилка…» Але ніякої помилки там не було – він опинився в потрібному місці в потрібний час і сказав потрібні слова, в які повірили люди.

Спочатку мер щиро хотів щось змінити, але, як з’ясувалося, достеменно не знав, що саме. До того ж, згодом він зрозумів, що насправді чинна ситуація подобається йому значно більше, ніж міфічні зміни, які пропонували втілити соратники з громадського сектора. Політичні реалії, точніше, жилка бізнесмена і особисті слабкості на тлі відсутності бажання працювати по-справжньому призвели до кількох оборудок із комунальним майном та землею, які вступали в пряме протиріччя з діючим кримінальним кодексом, результатом чого стало тісне знайомство міського голови з бандитами, суддями та прокурорами. Мер легко перейняв просту і ефективну життєву філософію своїх нових друзів: люди – це жадібні істоти, варті лише зневаги, вони не крадуть самі лише тому, що в них не вистачає на те клепки; люди – лохи, тому потрібно користуватися своїм правом владаря. Із такими тезами жити і управляти виявилося значно простіше, ніж із складними формулами самоврядування і реформ, ці тези, що пройшли випробування десятиріччями, на диво точно і однозначно розставляли все по кутках, робили світ навколо зрозумілим і раціональним, не залишаючи місця терзанням і пошукам; до того ж, гроші, що потекли до нього спочатку рівчачком, а потім повноцінною рікою, відповідали його поточним життєвим запитам. «Так працює місто, так працює область, так працює країна, і я не здивуюся, якщо так працює весь світ! Так вип’ємо ж за чесність!» – проголошував він тост на своєму третьому дні народжені, що святкували в закритому фешенебельному клубі-ресторані. Зал аплодував стоячи – в той рік вони якраз запровадили кілька прибуткових схем і підкупили перших суддів та прокурорів. Їхня «організована прекрасно група», як розшифровували вони абревіатуру «ОПГ», стрімко піднімалася на вершину місцевого політичного і фінансового олімпу, конкуренти один за одним звільняли свої місця, все складалося якнайкраще. Звідки ж з’явилося оте біле цуценя під столом прямо біля його стільця, він і зараз не міг збагнути. Як могло статися, що тварина, нехай і така маленька, проникла в закритий заклад? Точніше сказати, хто її проніс? Проте, якщо подумати, це було зробити не складно, погодьтеся! Хтось, здається, Ростислав Куций (його «гаманець» і права рука) весело підхопив тваринку і підняв над головою, гості дружно зааплодували, вирішивши, що цуценя – чийсь вдалий подарунок, і тільки мер зустрівся збентеженим поглядом із Інфузорією. Цуценятко тоді, пам’ятається, перелякалося і напісяло на Куцого, прямо на новий костюм із відблиском. Ніхто з гостей не виявив бажання забрати цуценя додому, тож на наступний день воно, як і попереднє, відправилося шукати собі щастя в «Товариство захисту тварин».

– Слухаю вас, Геннадію Івановичу! – нарешті відповів мобільний.

– Петро, а скажи-но мені, – мер майже кричав у слухавку, – скажи-но мені, собако ти скажена, чому це у нас прямо посеред білого дня по центральній площі міста бігають білі суки?! Га?

– Білі суки? – Петро відповідав голосом людини, яка тільки-но прокинулась, хоча на годиннику вже була друга пополудні. – Навіщо?

– От і я тебе питаю: навіщо вона тут біжить?

– Так, Геннадію Івановичу, ви ж самі знаєте нашу ситуацію…

Геннадій Іванович ситуацію з комунальним підприємством «Місто тварин» знав чудово. Петра він призначив директором чотири року тому: шукали – а таких піди пошукай зараз! – надійну людину, все ж таки на знешкодження тварин виділялися з бюджету чималі кошти; нарешті, переманили з опозиційної фракції цього лисого здорованя, пообіцявши значний відсоток із оборудок; досі не підводив, ні.

– Спіймай її!

На четвертий день народження сталося взагалі казна-що. Мер обожнював котів, вдома у нього жили дві кицьки, пухнасті й смугасті; він збирав статуетки, м’які іграшки, зображення котів, постив їх у фейсбуці, тобто був справжнім котоманом. І тому коли він проснувся вдома з важкою головою наступним ранком після затяжного походу по саунах і прямо напроти дивана побачив біле, як дві краплі води схоже на попередніх трьох, цуценя, то злякався не на жарт. Спочатку він подумав, що замість «білочки» до нього, як різновид гарячки, прийшла біла собачка, а потім зрозумів, що біла собачка дійсно прийшла – четверта за рахунком.

– Мамо, – покликав звично він дружину, – мамо! – але дружина, оскаженівши від загулів і запоїв чоловіка, цього разу не витерпіла і подалася до своєї мами, куди зазвичай всі дружини час від часу і йдуть на деякий час, начебто до власного штабу, щоб отримати чергове військове шпигунське завдання.

Він пив тиждень, не показуючи носа з дому. Замовив у приватному порядку, незле заплативши, розслідування СБУ і паралельно приватній охоронній конторі, – безрезультатно. Весь цей час майже безперервно спостерігав за цуценям, наче сподівався, що те заговорить і все розповість само, без катувань і допитів, але цуценя мовчало і тільки й знало, що облого какало на підлогу. Мер власноруч прибирав, годував, гладив, намагався полюбити і вмовити більше не приходити, навіть обіцяв гарно прилаштувати в гаражі мерії, але його кицьки склали бронебійну конкуренцію, і цуценя програло – мер вийшов із запою і знову здав ненависний вже подарунок секретарці, а та знов відправила його в «Товариство захисту тварин».

Наступні вибори мер виграв досить легко, насправді, й заслужено, бо, незважаючи на загалом погано працюючу систему міського господарства, вдалося впровадити багато цікавих ідей. Серед вже колишніх соратників ще залишилися наївні люди, які вірили, що Гена зможе переламати ситуацію, звільнитися від схем і відкатів, а хто не вірив – для тих він мав гроші. З усіляким баловством «на благо громади» вони швидко покінчили одразу ж після перемоги, і всі сили кинули на створення іншої, значно більш ефективної системи – відмивання коштів через комунальні підприємства, перш за все зосередившись на послугах житлово-комунального господарства. Тепер вони могли собі дозволити купити майже всіх, вони буквально купалися в грошах: скуповували нерухомість в Європі, відкривали офшори; життя видавалося мерові прекрасним, але лише до чергового дня народження, який вирішили святкувати цього разу в Криму. Ну, які тут можуть трапитися білі цуценята?! Проте поміж сніданком, коктейлем «викрутка» і обідом щось-таки трапилося – і воно з’явилося прямо в номері, куди він заскочив буквально на хвилинку: біле, з червоним бантиком на шиї і дзвіночком, сиділо на ліжку і тихесенько скавчало, таке самотнє. Він не стримався, кинув від розпачу та гніву в тварину телефоном, але не влучив, лише розгепав дорогий апарат о стіну; побіг сваритися на рецепшен, проте, коли метрдотель зайшов до номера, цуценятко кудись зникло. Метрдотель разом із покоївкою сумлінно пошукали для порядку хвилин п’ять, вдаючи, що чи не кожного дня шукають різних зниклих тваринок по номерах постояльців, заглядаючи в усі дірки, навіть в унітаз, а мер стояв посеред кімнати – великий, спітнілий, скуйовджений, червоний і принижений, збентежено і ображено сопів. Він і досі не був до кінця впевнений, сиділо те кляте п’яте цуценя на ліжку чи то являлася мара – його страх, його непереможений страх за зраду. Але кому?! Він завжди казав, що ніколи нічого не обіцяв, а значить, нікому нічого невинен, однак в глибині душі розумів – він таки щось зрадив, якусь незбагненну ідею, якусь фікс, ілюзію, чиюсь мрію, але не свою ж, правда? Він гнав ці думки куди подалі, але совість інколи прокидалася і гризла, а відступати нікуди – він по вуха загруз у всіляких оборудках, тож тепер мусив якомога краще маскувати їх, тому взявся за соціальні мережі, телебачення, де не злазив з моніторів і нестримно прославляв себе і свою діяльність. Не справжню, звичайно ж, а удавану, віртуальну. Багато хто навіть вірив.

Собака добіг до середини площі і нагло зупинився, роззираючись навколо. Звісно, він би цього ніколи не робив, якби знав, що саме зараз по дзвінку мера на виїзд збирається найстрашніша в місті бригада винищувачів тварин. Мер звузив очі в крихітні щілинки, намагаючись розгледіти, чи схожий пес хоча б трохи на тих клятих білих – однаково білих, взагалі однакових! – подарункових цуценят, начебто це було реально – на такій відстані встановити собачу ідентичність.

– Геннадію Івановичу! – у дверях стояла Інфузорія, точніше, як завжди, з-за одвірка стирчали лише її груди і гострі носки туфель. – До вас прийшли…

Мер зморщив носа – ну що за феміністична звичка так заходити до кімнати, скільки разів казав – з’являйся повністю!

– Потім, не заважай! – зневажливо відмахнувся.

– Геннадію Івановичу! Ви на тих людей дуже чекаєте…

Шостий день народження на посаді міського голови він очікував із жахом. Зібрали курултай із найближчих і особливо довірених осіб – всього таких виявилося шестеро – і обговорювали, як влаштувати шефу свято – кому сказати! – без білого цуценяти. Звучали різні пропозиції:

– Послухайте, людині виповняється п’ятдесят, це солідна дата, – головував Ростик Куций. – Та тихіше ви, шановні! Послухайте ж уважно, будь ласка! Найголовніше – убезпечити шефа від…

Присутні разом замовкли і з цікавістю очікували, як же висловить цю небезпечну думку найближча до мера людина, бо навіть серед них, наближених до мера оборудками на відстань одного спільного терміну ув’язнення, панувала ідея, що біле цуценя – то тонкий піар-хід, до яких мер мав природний хист. Всі присутні були практичними людьми, прибічниками вислову, що немає такої проблеми, на якій не можна заробити, і хоча й трепетно вірили в Бога (як можуть вірити лише бандити та священики), і особливо – в диявола, але потойбічні версії відкидали. Ростислав Куций і сам, вочевидь, зрозумів, що опинився перед складним вибором, бо коректно сформулювати проблему і не підірвати водночас реноме шефа здавалося в цій ситуації важким завданням. Але не дарма він вважався найкращим розробником схем ухиляння від різноманітних перевіряючих органів, тендерів та податків:

– Значить, мусимо… убезпечити нашого дорогого Геннадія Івановича він зовнішніх впливів та не дати ворогам із опозиції та гнилій жовтій пресі приводів для знущання. Тож які будуть пропозиції?

– Тут неподалік є бомбосховище… – Сергій Кіндратович, директор центрального кладовища, сприйняв (або зробив вигляд, що сприйняв) слова Куцого про убезпечення, здається, цілком серйозно.

– Яка гарна ідея! – бовкнула Марта Донець, пустувата жіночка, яка, тим не менш, займала біля мера одне з найтепліших місць. – Чому б нам не провести там кілька діб і… – продовжила було вона свою думку, але вчасно осіклася, спіймавши розгніваний погляд Куцого.

– Я дуже ціную ваше почуття гумору, Сергію Кіндратовичу, і вашу готовність лізти з шефом хоч під землю, пані Марто, але бомбосховище не підходить, зараз же не ядерна війна! – Куций нахилив квадратне обличчя над столом і завис, наче безпілотний літак-розвідник.

– Ну, – наче виправдовуючись, пробурмотів директор кладовища, поглядаючи скоса на публіку, – ви так драматично почали, Ростиславе Владленовичу, що я було подумав…

– У когось є інші пропозиції? – Куций продовжував свій безпілотний політ над столом, домінуючи над стратегічно важливою територією.

Всі мовчали, не бажаючи вступати в дискусію.

– Дозвольте, поки всі думають, я розповім одну маленьку притчу, – не занепадав духом Сергій Кіндратович, який, здавалося, отримував від цього збіговиська справжнє естетико-бюрократичне задоволення. – Так от: на початку свого життєвого шляху молода людина робить все, як попало, але думає, що краще за неї це не зробить ніхто. Подорослішавши, людина намагається все робити дійсно гарно, але у неї мало що виходить через брак уміння та досвіду. Дозрівши, набравшись життєвого хисту та навичок, людина не кваплячись, спокійно і розважливо, робить все, як годиться. А вже ближче до старості приходить розуміння: що як не роби, однак нічого кардинально не зміниш на краще. Отже, зрештою людина помирає і перестає взагалі щось робити. Саме тому люди і не живуть вічно – від усвідомлення марності власних зусиль.

– Чортівня якась! – Куций ображено сів і почав обертати випуклими очима. – До чого тут, Сергію Кіндратовичу, вами сказане до дня народження шефа?

– Мій юний друже, – не втрачаючи, здається, легкого грайливого настрою, тихим голосом сповістив директор кладовища, – зрозумійте одну просту річ: як тільки ви перестаєте ставитися до будь-якої ситуації з гумором, ви одразу ж втрачаєте над нею будь-який контроль.

Куций заскреготів зубами – він терпіти не міг директора ЦМК, але той мав такі зв’язки в правоохоронних («правопохоронних» – жартував Кіндратович) органах і такий підхід до мера (50 відсотків, поговорювали), що сперечатися вийде собі дорожче. Ясно, що згодом потрібно його прибрати з посади, але ж не зараз, не зараз, не зараз, спочатку – ювілей.

Нарешті Іван Тертишний, володар мережі продовольчих магазинів «Бухло і хавчик», а також кількох десятків маршрутних міні-автобусів, а по сумісництву – заступник мера з освіти, медицини та туризму, мужчина з величезним пузом і червоною краваткою-дороговказом, через що йому доводилося тримати неабияку відстань від будь-якого об’єкту, зробив першу конкретну пропозицію:

– Мальорка! Пропоную острів! Там немає ніяких білих… е-е-е, немає білих людей, бо всі засмаглі, тож і шеф, і ми зможемо розслабитися там-м-м-м…

– Давайте вже краще в Париж або у Відень; давайте, щоб недалечко, в Європу, в цивілізацію, – підхопив розмову володар мережі забігайлівок під оригінальною назвою «Синя аптека» Володя Крамар, – ми ж за європейські цінності виступаємо, га?!

«Га-га-га!» – здригнулася від реготу кімната; команда мера вміло спекулювала проєвропейськими настроями певної частини населення, а задля вірності біля фонтану поруч із державним прапором та прапором міста підняли і прапор Євросоюзу, на що посли реагували, як малі діти. Атмосфера після вдалого жарту розрядилася, всі загомоніли, засовали кріслами по паркету, і скоро знайшли солідні й багаті люди прийнятне рішення – не могли не знайти.

Майже повним складом тих невеличких зборів вони відправилися на Кариби, де винайняли яхту, яку попередньо ретельно обшукали на наявність білих цуценят і білих чортенят, але ані тих, ані інших не знайшли, лише темношкірі матроси ліниво швендяли по палубі і курили сигарети. День народження гуляли гарно і довго, і весело, і розкуто – о-ох, які ж дупасті й цицькасті тут дівки, які гарячі лялечки! А коли стало нарешті тихо, спокійно і зовсім гарно, мер вийшов на палубу і став на кормі, щоб трохи охолонути, побути на самоті серед цієї прекрасної оксамитові карибської ночі, подивитися на прекрасне небо, величезні зірки; і коли він вже вирішив, що все позаду, навіть білі цуценята, раптом почув, як по палубі м’яко цокотять маленькі кігтики, наближаючись. І він завмер-помер-застиг, боявся обернутися, поворушитися, дихнути, випустити сигаретний дим із легенів, поки невідоме створіння (хоча чому – невідоме?) не підійшло і не почало обнюхувати і облизувати йому ноги, легко покусувати капці і гарчати. Мер стояв, наче зачарований, як темний ліс перед буревієм, і піт котився з нього, як сльози, а можливо, то котилися сльози; розумів, що це, можливо, останні миті життя, і що смерть, хто знає? – можливо, саме так і приходить – м’яко цокотячи кігтиками по палубі за спиною і покусуючи капці. І в цю мить він клявся корінним чином перемінити все своє життя, молився Богові й обіцяв, обіцяв, просив пробачення у всіх, до кого встигнув подумки дотягнутися… до багатьох, на диво.

– Гено, ти що там, заснув? – раптом окликнув його Ростик.

– Тихіше, тихіше! – зашипів, як по трубах вода, яку раптом дали на дев’ятий поверх після кількаденної аварії, мер. – Подивись у мене там, під ногами, хто там? – він тремтів усім тілом.

– Та немає нікого!

– Зовсім нікого?

– Зовсім нікого.

Ростик не розсміявся, ні, лише турботливо взяв друга під руку, відвів до каюти, дав антидепресант і вклав у ліжко.

– Ти бачив – ти бачив-бачив? – невтішно перепитував мер, ховаючи товсте рихле тіло під ковдру.

– Що?

– Цу-це-ня! Біле-еньке?

– Нікого не бачив, клянусь! А ти когось бачив?

– Ні, – мер метушливо захитав на подушці сивою головою, – ні. Воно підійшло ззаду, нюхало… Воно мене хотіло з’їсти, воно мене їсть!

Куций знизав плечима – він не відав таких мук совісті, взагалі – мук совісті, ні, з таким відчуттям він не був знайомий. Але одне він зараз зрозумів напевне – мер скоро зійде з дистанції, не витримає ризиків, зійде на пси – малі білі пси.

Собака – це була Бемоль – почала рухатися по майдану далі – так само не поспішаючи, гордливо, тримаючи люлькою для куріння куцого хвоста. З заходу на місто насувалася хмара, і небо швидко змінювало пронизливо-блакитний колір на темно-сірий, загрозливий, від чого бані церкви, що виднілася вдалині з-за височенного нікчемного, майже порожнього і непотрібного зараз нікому, окрім антен на даху, готелю, також почали змінювати колір. Вітер рвонув фрамугу вікна, але закрити його було вже нікому – мить тому мер стрімко вийшов, на ходу поправляючи краватку. «Ростик, – попросив у слухавку мобільного, – зайди. До нас гості…»

Двадцять годин тому Бемоль виставили на вулицю.

Хазяйка невеличкого собачого притулку не мала намірів і далі годувати її безкоштовно, чекати, поки повернеться художник – замість тижня вона і так чекала вже два. Таке інколи траплялося – господарі не поверталися за своїми улюбленцями: чи то через якісь прикрощі в житті, чи просто таким підлим чином вирішували позбутись їх; взагалі, це не мало значення – через що саме собак залишали в притулку. Перші сім днів, за які заплачено, жінка чесно доглядала Бемоль, наступні сім днів їжі ставало дедалі менше, а догляду – майже ніякого, зрештою, клітку відчинили, і псину прогнали. Якщо чесно, то Бемоль навіть зраділа такому перебігу подій – настільки набридло сидіти в клітці, що вона готова була бігти куди завгодно, аби тільки знайти хазяїна. Світ же насправді такий маленький, він сповнений запахів, знайомих і не дуже, але знайомих із кожним днем ставало все більше, та й Бемоль здавалося, що вона добре пам’ятала дорогу до майстерні. Але художника там не знайшлося – Бемоль сумно обнюхувала зачинені двері, що пахли фарбами і порожнечею, – такий варіант не був передбачений. Вона переночувала під дерев’яним порогом, але там виявилося незатишно: зверху капав дощ, збоку дув холодний неприємний вітер, а зранку якийсь похмурий чолов’яга із довгим твердим віником прогнав її, лаючись словами, які колись звучали в такт доміно, яке суворі чоловіки вбивали в дерев’яний стіл з вигуками «партія!» або «риба!». Блукаючи вулицями, Бемоль раптом відчула – не побачила, відчула – знайомі силуети, контури, знайомі запахи – побігла назустріч їм і зрештою так і потрапила на головну площу міста перед мерією.

Зупинившись посередині, відчуваючи на худих брудних боках дотик прохолодної рози вітрів, Бемоль роззиралася, не розуміючи, як вчинити далі. Вона не мала навичок і схильностей бродячої собаки, певне, це її й врятувало, тому що бригада професійних собаколовів буквально через двадцять хвилин прочеше і перевірить усі місця, де зазвичай ховаються бродячі тварини в центрі міста: під невеличким містком біля старої садиби, на східцях під’їздів найближчих двох жилих будинків, в арках і підворіттях – але білого собаки, точніше, білої суки вони ніде так і не знайдуть.

– Я не знаю, що йому сказати, – Петро Гордієнко, начальник комунального підприємства «Місто тварин», здоровий, абсолютно лисий, як коліно, чолов’яга, демонстративно тицяв екран мобільного телефону своїм підлеглим прямо в обличчя, – він знову дзвонить!

– То скажи йому, що він – мудак!

– Бабо Любо, давай я натисну клавішу, а ти йому це скажеш!

Вони похмуро сиділи в напівтемному фургоні – Петро, баба Люба – гроза всіх місцевих собак, і бродячих, і домашніх, і мертвих, і живих, і ненароджених, – всіх без винятку тварин ця жінка незрозумілого віку відстежувала і знешкоджувала з особливою жорстокістю; і Борька Ілліч, найдосвідченіший працівник, водій і снайпер високої кваліфікації – і дивилися на мобільний, на екрані якого знову висвітилося слово «мер».

– Нє, ну дався йому той пес! – Вільною рукою Петро діставав із сумки пляшку горілки. За Іллічем дзенькнули склянки.

– Якби ж він хоча б на півгодини раніше повідомив, – бабу Любу бентежила будь-яка професійна невдача, але зараз вона хотіла підтримати боса. – Ми ж усе прочесали, об’єкт за об’єктом…

– …спіймали і знешкодили двох псів, щоправда, з жовтими нашийниками, але яка різниця? – Ілліч підставив склянки під рідину. – Хіба що того білого хорта хтось підібрав, не бачу іншої відповіді.

– Так що відповісти?! – Петро нахилив склянку, і гарний настрій приємним рівчачком потік у горлянку.

– Якщо ти, – прошипів мер у слухавку через мить, – якщо ти, кретине, не знайдеш ту білу суку, я сам із тебе шкіру здеру і на шапку пущу! – останні слова кричав несамовито.

Троє у фургоні втягли голови в плечі.

– Чого він такий нєрвний? – запитала баба Люба, – тому що бухати став багато?

Петро скривив обличчя: про «пущу на шапку» мер сказав дарма.

15. Сірий

Сірий обережно, бочком пропхався поміж двох сусідок, що стовбичили посеред дороги, але навіть не поворухнулися, щоб хоча б якось дати пройти – такі були зайняті обговоренням сезонного підвищення ціни на цукор. «Цукор – біла смерть», – подумки зауважив Сірий. Він ніяк не міг зрозуміти і пояснити цю незбагненну звичку співвітчизників – точити ляси в самому непідходящому місці. Він багато розмірковував над цим дивним феноменом і прийшов до висновків цілком глобальних, але невтішних. І коли мова зазвичай в будь-яких компаніях заходила за політику, а потім, звичайно ж, у всіх дискусіях, від курилок до високих кабінетів, звучало чисто гамлетівське запитання: куди ж рухатись країні, чи то на Схід, чи то на Захід, він відказував, що перед тим, як починати рухатись, необхідно спочатку навчитись стояти. Просто стояти. Тому що люди, які не вміють навіть цього робити по-людськи, а обов’язково так, щоб заважити іншим, принципово не в змозі рухатись нікуди: ні на схід, ні на захід, ні на північ, ні на південь. Подальші спостереження Сірого за цим феноменом дали ще більше матеріалу для роздумів. По-перше, він помітив, що майже в усіх публічних закладах, як-от магазини, ресторани, кафе тощо – надзвичайно незручні й вузькі двері. Здавалось би, все мало відбуватися навпаки, і це логічно – двері там мають бути широкими та зручними, однак нічого подібного! Більш того, майже всі східці, викладені, до речі, з недешевих матеріалів, були слизькими і небезпечними, це не кажучи вже про відсутність пандусів або наявність таких, по яких абсолютно неможливо як підійматися, так і спускатися. «Дивно, – не міг второпати Сірий, – люди вкладають шалені гроші в ремонти та оздоблення своїх закладів, в рекламу, в товар, а от найголовніше – двері та східці – роблять непридатними для нормального застосування. Чому? В чому секрет такої недбалості? Чи не тому так відбувається зараз, що колись не двері до Європи шукали, а вікна рубали?» Так чи інакше, але виходячи з будь-яких дверей – чи то широких, чи то вузьких, – співвітчизники Сірого обов’язково зупинялися на порогах, східцях, ескалаторах чи проходах та починали терміново поправляти одяг або головні убори, чухати дупи або носи, діставати або класти в сумки або кишені гаманці і мобільні телефони, рахувати гроші або ж починали спілкуватися між собою, словом, завмирали і не рухалися далі, створюючи таким чином перешкоди і гальмуючи рух інших. «Як же нам, за допомогою якої інтуїтивної сили, вдається завжди знайти найстратегічніше місце на шляху інших людей, і перегородити його собою, навіть не звертаючи на це уваги?» – дивувався таким надзвичайним здібностям свого народу Сірий. Від людей він перейшов до спостереження за автомобілями, і тут на нього чекали ще більш яскраві відкриття – паркувалися де попало і як попало. Газони, клумби, тротуари, обов’язково потрібно загородити виходи-входи, обов’язково стати так, щоб затулити максимум простору, тобто в стоянні машин панував той самий безлад, що і в стоянні людей, точніше, автомобільний бардак був логічним продовженням людського, бо машини, як відомо, самі по собі не тільки не їздять, а й навіть не паркуються. От саме так – криво, десь метр від тротуару, висунувши капот на проїжджу частину дороги, зараз стояла маленька акуратна автівка, з дверцят якої стирчала приємна і зграбна жіноча дупка. Сірий, який почувався паршиво, але хоча б перестав так швидко худнути, останнім часом почав проявляти практичний інтерес до жінок, тож зупинився, очікуючи, коли з машини з’явиться все інше. Нарешті дівчина розігнулася, відкинула голову, і на спину впало волосся – темне, красиве, закручене у тисячі кілечок найдивнішим чином – і повернулася обличчям до Сірого; в руках вона тримала мале руде пласкоморде собача.

– Віко?!

– Сірий?!

Не вірячи власним очам, вони стояли і дивилися одне на одного кілька секунд, а потім Сірий підійшов і поцілував колишню подругу в щоку. Скільки ж поцілунків минуло з того часу, коли він захоплювався її рухами, її неймовірними божественними руками, вони в неї – наче крила, наче крила…

– Ти ж поїхала до Москви?

– Я там і працюю. Два місяці там, два тижні дома.

Як же він міг не впізнати її одразу? Нічого дивного – навіть в найпрекрасніших місцях люди з часом змінюються.

– А як твій стариган, га? А що за песик?

– Підібрала рік тому, швендявся по місту, певне, викинули господарі. І яким чином вижило таке мале, невідомо! Чарліком назвала, на честь Чапліна. Правда ж, схожий?

Запитання про старигана Вікторія пропустила повз вуха. Зрештою, Сірий-то мав право ображатися і так зло пожартувати, все ж таки вона його тоді досить жорстоко кинула, без оголошення війни. Але ж не заради грошей, вона кинула Сірого заради того, кого покохала. На той час вони зустрічались два роки, багато, їй виповнилося сімнадцять, й, окрім квітучої юності, вона мала й інші підстави пишатися собою: навчання на «відмінно», видатна зовнішність, знову ж таки, успіхи в бальних танцях, тобто дівчина сяяла такою собі маленькою шкільною зірочкою; Сірий же, на три роки старший, мав гучну славу хулігана. Він був одним із тих пацанчиків, що «бігали на збори», тобто входив до одного з вуличних угруповань, які наводили жах на обивателів і регулярно вчиняли бійки поміж собою; так от, Сірий вважався «пацанчиком в авторитеті», мав неабияку вагу на районі і прекрасну перспективу в найближчий час загриміти на «зону». Так що рано чи пізно вони б однаково розійшлися, як в морі кораблі, бо очевидно й малюку – вони не пара; тож не варто звертати уваги зараз на його випади, десять років пройшло, а це немало. Немало.

Для Сірого її раптова зрада стала сильним ударом по самолюбству – ще ніколи він не зазнавав таких нищівних і відвертих поразок, та ще й від кого, хто був суперником? Престарілий нікчемний муляр, реальний лох! Однак він швидко відкинув прості відповіді на витоки вчинку колишньої подруги, зрештою, якраз повернувся батько і провів дома мало не рік, тож Сірий нарешті отримав якісного співрозмовника, навіть більше – друга, і його природні здібності почали розвиватися в іншому, відмінному від кримінальних схильностей, напрямку. Але все ж таки рішення кардинально змінити життя, відійти від вулиці і гоп-стопу, правильних запитань та правильних відповідей («Ти за кого бігаєш? – А ти з якою метою цікавишся? – Тебе в якому кутку трахати? – В п’ятому верхньому без підставки!») він прийняв самостійно. Цьому сприяли й деякі інші, малоприємні обставини: кількох людей з їхнього району посадили за вбивство, по суті, невинної людини (тому що зовсім невинних немає) – підлітка, що випадково потрапив під гарячу руку. Хлопця перестріли ввечері, він повертався з музичної школи (класика жанру!), і вдарили-то всього один раз, а він взяв, неборака, і впав головою об бордюр, а приятелі Сірого, замість того щоб втекти, почали стрибати на нього зверху ногами. За цим заняттям їх і застала міліція. Звісно, таке спустити не могли, набралося багато свідків, тож його друзякам дали від восьми до п’ятнадцяти за вбивство з особливою жорстокістю. Сірий, пригнічений як самим вбивством, так і покаранням товаришів, часто замість вечірніх прогулянок став залишатись вдома: багато читав, особливо популярно-наукової та релігійної літератури – белетристика та поезія його ніколи не цікавили. Згодом тітка, сестра покійної матері, влаштувала його працювати на будівництво, одночасно він вступив на юридичний заочно, щоправда, не закінчив, кинув, але обіцяв собі повернутись, тобто Сірий дійсно своє життя рішуче змінив. «Зайшов в інші двері», – як казав задоволений батько. Єдине, на що нарікав старий, – на відсутність онуків, тобто спонукав одружитись, бо бідкався, що в країні росте, та чого там! – вже виросло ціле покоління бездітченків, тих, чиї підліткові роки припали на дев’яності, коли їхні батьки більше займалися вирішенням проблеми фізичного виживання дітей, ніж виховання – кожен сніданок, кожен обід вони мали заробити, і не завжди це в ті часи вдавалося і далеко не всім; от і виходить, що тепер вони начебто компенсують собі ті роки, наче мстяться за свою самотність, яку сприймають як природне існування індивідуума в суспільстві. «Підсвідомо, звичайно ж, підсвідомо», – зауважував батько.

– А ти як, малий? – Вікторія вирішила не відставати, на «малого» хлопець колись дуже ображався.

– Я – рівненько, – Сірий також зробив вигляд, що не почув образи. – А що ти тут робиш?

– Привезла собакам їжу.

– Яким собакам, яку їжу? – не зрозумів Сірий.

– Тут живуть в старій садибі три нічийні пси, пояснила дівчина. – Я їх підгодовую кожного ранку.

– А, ясно – щось на кшталт: чим більше я дізнаюся про людей, тим більше люблю собак?

– Та ні, Сірий, на ставлення до людей мої стосунки з собаками аж ніяк не впливають. Немає розчарування в житті чи чогось там такого, на що ти натякаєш.

– Тобто ти хочеш сказати, – Сірий насправді щиро здивувався такому вчинку своєї колишньої подруги, – що ти, танцівниця, працюєш у Москві, заробляєш бабло, маєш тачку от (показав рукою на машину) – і кожного ранку, коли повертаєшся додому, їздиш сюди годувати бродячих псів?

– Так, – просто сказала Віка і поставила Чарліка на асфальт. Насправді це був Боні, малий рудий друг і напарник по іграх Білявки, але зараз, у зв’язку із обставинами, що склалися в житті, він відзивався на Чарліка. Від того, щоб бути спаленим заживо рік тому, його врятував щасливий випадок – коли мужики прийшли вбивати його рідню і Білку, Боні якраз сидів за гаражами із якимись незрозумілими симптомами в шлунку, тому коли запалали будки, і місцеві чорносотенці почали добивати палаючих тварин цеглою, він з усіх сил із величезними від жаху очима рвонув у темряву і побіг своїми дрібними коротенькими ноженятами невідомо куди, аби тільки бігти. За кілька місяців Боні встиг побувати в зграї бродячих псів, де постійно отримував стусани і сидів голодним, бо за натурою Боні був веселим і добродушним, а там такі довго не живуть; двічі ледь не потрапив під машину, травмував лапу, і от коли стало зовсім зле, раптом настало щастя – його підібрала добра дівчинка Віка, взяла додому, віднесла до ветеринара, зрештою, вилікувала і залишила жити у себе. Все, що пам’ятав Боні про своє дитинство тепер, – це Білявка з куцим хвостом і довгою мордою, можна сказати, його перше кохання, і язик полум’я, що злизав усіх його братів та сестер, і маму – їхнє скавчання, їхній передсмертний плач.

– Ми давно зустрічалися, Сірий, тож багато що змінилося.

– Нє, ну я розумію, коли люди заводять собак собі додому – їм потрібен вірний друг, який ніколи не кине, не підставить, символ вірності і надійності, це зрозуміло і має пояснення. Але навіщо люди годують чужих собак, тобто взагалі – нічиїх собак, який у цьому сенс і задоволення?

– Ти, як завжди, матеріаліст-максималіст. Просто ти про мене нічого не знав, та й не хотів знати, Сірий, тебе зовсім інші речі у мені цікавили. Мене батько привчав – ніколи не можна ображати і завдавати шкоди тим, хто слабший за тебе – ти ж маєш інший підхід до життя, прямо протилежний, так? У нашому дворі жило дві собачки – Міша і Маша ми їх називали, білий і чорна, хлопчик і дівчинка, схожі одне на одного дуже, наче близнюки. Вони все однаково робили, повторювали одне за одним смішно. Чистенькі такі собачки, добрі, ніколи не гавкнуть, не гаркнуть. По них приїхали о п’ятій ранку – я чомусь прокинулася і почула цей постріл, знаєш, як хлопок, і вибігла на балкон подивитись, що там відбувається, – дівчинку вже вбили, але хлопчик цього не розумів, тому стояв і нікуди не йшов, бо його сестра лежала поруч у пісочниці, тому і він ліг поруч, наче підтримуючи гру. Я кричала йому щосили з балкона: «Тікай! Тікай! Тікай!» – але він не послухався, я так гучно плакала і кричала, що прокинувся батько, мама прокинулась, сусіди, всі голосно закричали, а той дядько з рушницею прицілився і на очах у нас вистрелив. Така от дитяча травма, можна сказати. З тих пір я завжди тримаю собаку вдома і допомагаю тим, хто живе на вулиці. Нас таких у місті людей п’ятнадцять-двадцять, але я багатьох лише телефони знаю, тож коли їду до Москви, то дзвоню – і хтось годує моїх.

– Дивно, я ніколи тебе раніш тут не бачив, на цій вулиці, певне, не в той час ходив, що потрібно, – Сірий усміхався, наче вибачаючись за недолугі запитання.

– Так тільки смерть приходить вчасно і ходить там, де потрібно, – усміхнулася у відповідь дівчина. – Не пам’ятаю, хто сказав.

Поки хазяйка точила ляси з незнайомцем, Боні грайливо катався по траві і гавкав на свого хвоста. Ну, як гавкав – гавканням той звук можна назвати вельми умовно, проте Боні/Чарлі завжди мав високу думку про свій голос, вважаючи дуже грізним, тому подавав його часто і зі смаком на тих, на кого треба, і особливо на тих, на кого не треба. Його легковажний характер і не передбачав якихось схильностей до логічної зваженої поведінки, притаманної серйозним навченим псам, тож він щосили насолоджувався свіжим повітрям і вільним валянням.

– Ти тільки собакам допомагаєш чи і котам також?

– Тільки собакам. На котах інші спеціалізуються, у нас роздподіл праці, за інтересами. Нічого поганого про котів не скажу, але собаки – це особливі створіння. Минулої зими хтось на Ільїнській висадив стару німецьку вівчарку. Люди, вони як розмірковують: собака старий, а усипляти самому – не хочеться гріх на душу брати, от і завозять куди подалі, але цього чомусь висадили майже в центрі міста. Вівчарка – собака напрочуд вірний хазяїну: спочатку йшов дощ, потім пішов сніг, вдарив мороз, а він сидів і не сходив із місця. Пса проганяли, щось кидали з’їсти, але він однак повертався і знову сидів і чекав, а потім, коли не стало сил, ліг і заплющив очі. Коли ми його забирали, пес вмерз у кригу і був непритомний, а коли відкрив очі, то підняв голову і повертав весь час в одному напрямку – певне, туди поїхала машина з хазяїном… Зараз живе у моєї знайомої: паралізований, задні лапи віднялися, але живе і весь час чекає, що за ним повернуться, – не вірить у зраду. А ще ми часто виїжджаємо «на дорогу», як у нас кажуть, – збирати до купи вбитих машинами тварин і підбирати покалічених. Вчора от подзвонили, сказали: біля зупинки «Хімпрому» на проїжджій частині лежать двоє псів. Поїхали; на зупинці – купа людей, у трьох метрах від них біля бордюру – мертвий пес і пес живий, із вибитими лапами, так, що не може ані піднятися, ані відповзти. Поруч, буквально в сантиметрах, мчать машини, і загибель покаліченого пса – лише питання часу. І ніхто не поворухнувся, ніхто, жодна жива душа, і ти б бачив їхні погляди, коли ми прибирали труп із кишками, розмазаними по асфальту, і клали покаліченого сіромаху в багажник… Чому люди такі жорстокі, Сірий?

Сірий знизав плечима. Він стояв, глибоко вражений словами дівчини, і про щось зосереджено думав. Його запитання було до неї просте і в той же час неймовірно об’ємне; але він боявся, що його неправильно зрозуміють, тому, піднявши очі, печально подивився на Віку і глибоко зітхнув, наче збирався пірнути в глибоку і швидку гірську річку. Але Сірий не встиг навіть почати – з-за рогу легким алюром вибіг красивий білий собака і, зробивши кілька кроків, здивовано зупинився перед Чарлі/Боні, який продовжував отримувати легковажне задоволення від трави і свого пухнастого хвоста. Білий собака недовірливо повів довгою мордою, витягнув шию і ретельно обнюхав руде пласкоморде створіння. Малий, задерши волохату морду, заскавчав – спочатку розпачливо, а потім радісно – і шалено заскакав навкруг Білявки. Та гавкнула у відповідь – коротко, різко, наче попереджаючи і щось пропонуючи – і так самого легко, як тільки-но бігла, рушила з місця далі вздовж вулиці, прискорюючись, а за нею, не звертаючи жодної уваги на крики хазяйки, покотився, наче клубок шерстяних ниток для шкарпеток або светра, Боні/Чарлі.

– Чарлі! Чарлі! До мене! – несамовито гукала розгублена дівчина.

Білявка зупинилася перед парканом, з-під якого нетерпляче стирчали в очікуванні обіду три собачі морди, і не вагаючись, пролізла під дошки. Боні не довелося навіть пригинатись, він просто увійшов за своєю подругою в рятівну схованку, як рука в рукавичку.

Всі намагання Вікторії і Сірого якось проникнути всередину старої садиби, за високий паркан, де жили пси, виявилися марними. Сторож, не зважаючи на давнє знайомство з дівчиною та благі наміри, ні за що не погоджувався впускати їх усередину. «Це приватний будинок, зрозумійте, приватна територія. З вулиці робіть, що хочете: годуйте собак, пишіть на парканах, мені байдуже. Але всередину мені пускати заборонено, навіть міліцію. Навіщо мені неприємності? Якщо собаки ваші, то вони повернуться, а якщо не ваші, значить, що я вам можу порадити?»

Ввечері Сірий подзвонив дівчині і запитав, чи не знайшовся Чарлі. Почувши сльози і розпач, він щиро поспівчував, після чого нарешті задав те саме запитання, яке не встиг промовити вранці: «Скажи, а ти віруюча людина? Тобто я хочу зрозуміти для себе: оттой батьківський постулат – «Не можна ображати тих, хто слабший за тебе» – якось кореспондується з християнськими цінностями?» На його здивування, Вікторія відповіла буквально наступне: «Ні, та й, наскільки мені відомо, серед тих, хто доглядає за собаками, сильно віруючих людей, таких, щоб регулярно відвідували церкву, немає, хіба що одна жіночка ходить до якихось протестантів…»

Сірий вийшов на кухню і поставив на плиту чайник. Він думав; і те, про що він думав, бентежило його і не давало спокою. Він намагався зрозуміти, яким чином п’ятдесят або шістдесят людей могли спокійно стояти на зупинці й спостерігати, як мучиться пес, якого щойно збила машина, можливо, навіть у них на очах. Чому? Кожен із цих людей прекрасно усвідомлював, що загибель покаліченої тварини за таких обставин – лише справа часу, але жоден із них не підійшов, не взяв пса за лапу і не відтягнув на тротуар, щоб врятувати життя, там і справи-то на півхвилини. Ніхто! Але чому? Там же стояли робітники після зміни, прості роботяги, можливо, якісь невеликі начальники, теж неабиякі там пихаті пани, напевне, на Пасху та на Різдво половина з них ходить до церкви, напевне, половина з них – хрещені, в усіх точно – охрещені діти й онуки, але жоден із цих людей не виявив ані крихти співчуття до живої безпомічної істоти, яка фактично помирала в трьох метрах від них. Чому? Він намагався зрозуміти, і, як завжди буває в подібних випадках, Сірий зрештою прийшов до необхідності запитати у себе, як би він сам вчинив, коли б опинився на тій зупинці, але за умови, що це сталося до сьогоднішньої зустрічі з Вікторією. Сірий почав розшукувати в пам’яті схожі випадки у власному житті, але аналогів не знаходив, зате в ході пошуків зауважив цікаву закономірність – його пам’ять яскраво і з радістю видавала позитивні спогади, натомість, негативну інформацію доводилося вишкрібати з усіх темних куточків мозку з неймовірними зусиллями, наче відкорковувати пробку з пляшки вина викруткою. І тут він згадав про Тамару Василівну, похилого вже віку бухгалтера з будівництва, з якою пропрацював три чи чотири роки, веселу і говірливу жіночку, просту, легку в спілкуванні, вона полюбляла побазікати про всіх, ніколи не відмовляла в якихось службових послугах чи дрібницях, завжди могла позичити десятку-другу до получки, словом, гарна людина. Аж якось раптом вона перестала ходити на роботу, ніхто не знав, що сталося, потім сказали – інсульт, реанімація; пару тижнів у комі – до начальника приходив її чоловік, здається, ветеран війни, сивий такий, з паличкою, просив грошей на ліки – і все, похорон. Похорон, на який він не пішов. Як дізнався наступного понеділка, не він один – майже всі з тих, кому не виповнилося тридцять, проігнорували похід на цвинтар. Бригадир, дядько Павло, суворий правильний мужик із обличчям, наче висіченим вітром, колись з десяток років працював бригадиром артілі на видобутку золота десь в Якутії, тож жодних сентиментів до життя не мав і завжди говорив мало і прямо, зранку, в тісній напівтемній, зате теплій битовці, запалюючи цигарку, нічого особисто нікому не сказав, не дорікнув жодним словом, тільки подивився на них, дивуючись, наче перший раз бачив, і сплюнув собі під ноги, а може, то просто тютюн попав на язика хто знає. Сірий тоді зрозумів, що щось не так, щось він вчинив неправильно, і почав згадувати, про що він тоді думав напередодні: ні про що таке особливе – вагався, йти чи ні, й вирішив, що ні, не піде, бо, в принципі, не любить ходити на похорон, особливо по суботах, у такі прекрасні сонячні дні, не любить, ні. І зараз він зрозумів, що за весь час – це лише його перший спогад про Тамару Василівну, хоча, якщо сказати по правді, вона до нього ставилася, як рідна мати, і він мав до неї теплі почуття. Як же так могло статися, що він проігнорував її похорон?! Йому стало соромно, і наче пожежа прокотилася по обличчю. Сірий мало що розумів, правда; його думки скакали і стрибали, наче малий Чарлі на траві за своїм хвостом, та й голос у цих спогадів був такий же, як гавкання волохатого чудовиська – противний. «Все це трапилося наче не зі мною, ось у чому заковика, – вихоплював клаптики здогадок Сірий, – навіть зараз я сприймаю історію з Тамарою Василівною наче збоку, наче сторонній, наче не несу за неї ніякої відповідальності. Так і люди на зупинці – вони сприймали події з псом не особисто, це начебто їх не стосувалося, і через п’ять хвилин, як тільки приїхав тролейбус, вони забули про все, викреслили з пам’яті неприємний епізод, як я викреслив Тамару Василівну».

Сірий допив чай і підвівся. Здається, він зрозумів механізм, який був задіяний у його голові, а значить, і в головах більшості, принаймні так можна уявити, людей. «Ми викреслюємо негативну інформацію, ховаємо її глибоко-глибоко, розчиняємо в натовпі, щоб згодом вирішити, прийти до висновку, що то взагалі відбувалося не з нами, що нас це не стосується, бо ми – інші, ми – кращі, ми – вищі од цього, а значить, немає на нас ніякої за те відповідальності, не потрібно ніякого каяття, тож весь цей негативний досвід втрачається, тобто з нього ані на свідомому, ані на підсвідомому рівнях не робиться жодних висновків, тож таким чином подібні події можуть повторюватися з нами безкінечну кількість разів. Бо якби ми залишали негативний досвід у своїй пам’яті, у своєму житті на одному рівні, в рівних правах із позитивним, то він вимагав би від нас відповідної реакції, відповідної відповідальності: переосмислення, очищення – через молитви чи просто задушевні розмови, читання книжок, вибачення тощо, через будь-який придатний до цього ментальний механізм; цей досвід вимагав би виправлення, корекції, суспільної думки, обговорення, а значить, конкретних прямих дій. Але викреслити з пам’яті значно простіше, забути – значить, врятуватися від необхідності діяти, співпереживати, страждати; це так просто, як не піти на похорон або не відтягти пораненого пса з дороги. Мій розум якимось дивним чином втратив (або взагалі не мав?) цю здатність до співчуття, а значить, до самозбереження».

Глибока і широка ніч, ширша за уявлення про темряву. З дев’ятого поверху панельної багатоповерхівки робочого району Постройки Сірий, притулившись лобом до холодного скла, намагався вгледіти в чорному тумані всесвіту хоча б одну зірочку, але не бачив жодної. Через ледь відчинену кватирку він чув гуркіт потягу, що мчав по залізничному мосту, і намагався дістати з найвіддаленішого закутка своєї пам’яті день, коли він прийшов до церкви за допомогою. Але пам’ять не хотіла підкорятися, вперто відгороджувала кромішньою стіною не тільки жахливі мерзотні подробиці, а й взагалі ставила під сумнів, що той день існував у його житті. Взагалі у житті. Сірий збентежено перебирав події та обличчя, але всі вони – від підступно-розслабленого обличчя народної цілительки Софії до напруженого батьківського – видавалися несправжніми, наче сон. «Нічого не було, – шепотів він, – нічого не трапилось. Зі мною нічого не трапилось!» – і раптом він скрикнув, зойкнув і присів на табурет. «Собака! – згадав він. – Я добре пам’ятаю – в той день біля церкви я бачив білого пса!»

А потім, випивши з-під крана холодної води і умившись, усвідомив: «Як і сьогодні».

16. Люди

Ми швидші від вас на якихось кілька секунд; ми важчі від вас на якихось кілька грам; ми довші від вас на якихось кілька йот – люди, що померли до того, як ми народились.

Але ж наскільки дурніші!

17. Останній подарунок

До матері художник приїздив не так часто, як хотів. Суха і жвава, темна, вся у зморшках, наче груша з узвару, але завжди з ясними очима, зігнута чи не навпіл щоденною працею, вона і зараз, коли могла вставати, йшла, заклавши зігнуту руку за спину, а другою спираючись на палицю, сапувати. Город тримала і досі великий, поратись допомагала чимала рідня, через яку художник-то і не дуже любив навідуватись до рідного села.

Він довго думав, як би толерантніше поставити матері запитання про обставини свого народження – про такі речі вони ніколи не говорили; як наштовхнути її на таку дивну думку, що народився, він, наприклад, третього березня, а зареєстрували в сільраді лише шостого, що і дало б формальний привід для позову до суду. Але мама почувалася зле і майже не говорила останнім часом, лише читала Євангеліє та хрестилася на лампадку з іконою Миколи Угодника під тюлем у кутку. І коли вже художник зовсім передумав говорити на цю тему, матір сама його раптом покликала і сказала, що хоче отримати свої законні остарбайтерські гроші, й що всі документи у неї лежать в шухляді, потрібно тільки дати їм належний хід. Художник здивувався, тому що ніколи – взагалі ніколи! – не чув про те, що матір працювала під час війни в Німеччині. В сільраду він йти не захотів – як доведеться потім судитися, то краще зараз не показуватись, але Катерина Петрівна сама прийшла – головою сільради вона обиралася тричі, знали селяни її дуже добре, і судитися з нею точно зовсім не хотілося. «На отримання коштів тут, здається, не вистачає паперів, – сказала Катерина Петрівна, – ми вже оформлювали такі довідки людям, то я знаю: тут багато у вас паперів не вистачає. З’їздіть в район, до архівів, походіть по установах, там все розкажуть».

Наступного ранку мама померла; так несподівано, що нікого, окрім художника, біля її ліжка не опинилося. «Пообіцяй мені зібрати документи…» – попросила мама. Художник кивнув і заплакав. Сидів, тримав її маленьку шорстку руку з твердими від землі пучками, гладив порепані зморшки, наче хотів розгладити і загоїти. «А день смерті – це важлива дата?» – раптом прийшла нерозумна думка, а потім згадав вислів якогось східного мудреця: «Страшно не те, що ти так чи інакше з часом помреш, страшно те, що не знаєш, коли і ким ти знову народишся». Поховали – яке точне слово, дійсно ж, поховали, заховали в землі, віднесли куди подалі, щоб живі не бачили мертвих! – маму через день.

Тепер запитувати про свій день народження художнику стало ні в кого, тож питання депафосизації нації самоскасувалося природним шляхом.

Після похорону – якраз така процедура, коли велика кількість родичів у поміч – на наступний день художник пішов до сільради з’ясовувати про мамині документи, потім їздив до району в архів. У підсумку йому допомогли скласти запит до німецького міста Б., де працювала матір, як з’ясувалося, із весни сорок другого по осінь сорок п’ятого – але самого запиту художнику видалося недостатньо, і він швиденько зібрав речі й рушив, не заїжджаючи додому, одразу до Києва – походити по друзях, галереях, зайти в спілку, почути, про що люди говорять, роздивитися, що показує «Pinchuk Аrt centre», словом, забутись, відійти від шоку, відповзти подалі від ями туги, від Ями (весь цей час перебував, наче в колбі, всіх бачив, але нікого не чув); а потім подзвонив добрий товариш, культурний аташе з українського посольства в Німеччині, і повідомив, що можна виїжджати, документи матері майже готові, і його відвезли до Борисполя на літак, не зовсім навіть притомного після довгої дружньої ночі спогадів. Художник перебував поза рідним містом вже майже два тижні, і лише в літаку, зненацька перелякавшись красивої стюардеси, яка запропонувала склянку води, усвідомив, що зовсім забув про собаку – Бемоль. Хазяйка притулку не брала слухавку, і він почав метушливо телефонувати знайомим знайомих, яких, виявляється, теж немає в місті, іншим людям, які б могли сходити і подивитися, чи все гаразд, дати грошей на Бемоль, але паски безпеки довелося таки застебнути, і він так і не дочекався дзвінків у відповідь – літак піднявся в повітря, махнув Києву крилами, пірнув у білі хмари.

Лише випивши алкоголю, художник трохи розслабився і здивувався сам собі і своїм вчинкам: куди він летить, з якою метою, навіщо йому ті архівні німецькі виписки? Захотілося встати і побігти, вистрибнути з літака, проте, випивши трохи ще, заспокоївся. По-перше, поспішати нікуди – він нікого не любив, і його ніхто не любив, а поспішають лише ті, хто любить. По-друге, він давно не літав за кордон, хоча мав відкритий «шенген» і кілька запрошень від галерей – не мав часу, бо малював собаку («Собаку! Що з собакою?!» – знову легка паніка), а по-третє, точніше, найголовніше, – зібрати документи він пообіцяв матері, певне, для неї це важливо – можливо, просто хотіла засвідчити факт, показати людям своє життя до кінця, просте і чесне; та й самому цікаво, родинні документи – то завжди цікаво. Він також сподівався, що поїздка надихне на нові роботи, надихне на нове життя, що випаде нагода домовитись про виставку в Берліні або Дюссельдорфі. Мама померла – скрутно, хоча й чекали на те останнім часом, та й сам вже далеко не молодий: життя людини складається із подій різної величини, але насправді лише паузи поміж цими подіями мають значення, і лише смерть робить його довершеним.

Німеччина зустріла дощем.

Німеччину художник любив за змістовність слів і велич досягнень, вважав багато в чому німців зразковим народом, цінував за післявоєнну історію, за те, як енергія покаяння цілого покоління, спрямована на виснажливу розумну працю, підняла країну з руїн, і завжди ставив німців у приклад як людей, здатних об’єднуватися в будь-яких обставинах, в чому і вбачав їхній основний секрет. Якось на фуршеті після відкриття останньої німецької виставки Данило, той самий культурний аташе, розповідав свої враження про місцеві аматорські футбольні команди – посольські приймали участь в першості Берліна: «Вони всі грають однаково – бюргери, таксисти, шкільні вчителі, студенти, просто випадкові люди, які зустрілися вперше на футбольному майданчику – організовано, колективно, дисципліновано і завжди в пас…»

«І завжди в пас!» – роздуми художника про нездатність на таке власного народу сочилися гірким соком спогадів. Це ж у нього – індивідуальна професія, а роботи купують чи не по всіх світах, і він сам собі – і майстерня, і спілка (будь-який спогад про професійні об’єднання, спілку художників викликав у нього зубний біль – інтриги, гризня, марнославство і марнотратство, тьху!), а інші, а ті, хто створює колективний продукт? Хіба що ракети і танки… Він заснув у невеличкому готелі під бляшаний барабан кашубського дощу із відчуттям порожнечі майбутнього. «Цікаво, молоді також вважають, що майбутнього у нашої країні не існує, чи це прерогатива виключно нас, старцюганів?» – і художник знову раптом, через кілька десятків років, опинився на яскравій вулиці сонячного щастя. Згорблена фігура на лавочці біля паркану, замотана в квітчасті драні ковдри – він спочатку подумав, що то сивий дід, господар мазанки, – раптом підняла голову, і художник побачив знайомі риси колись коханого обличчя і зрозумів, що та дівчина нещодавно померла. «Хто пам’ятає – той вільний», – сказала кохана і м’яко, як тільки могла одна вона робити, обійняла обома руками за шию, наче притуляючись до великого дерева. Хламиди на ній були гарячі і приємні на дотик, дотик ніжних знайомих рук – художник заплакав; телефонний дзвінок перервав сон, він розплющив очі – крізь скло широкого вікна сяяло сонце. «Доктор С.? – сказали в слухавці. – Вас турбують з місцевого архіву міста Б. Ви надсилали нам запит…»

– Як?! Як?! Як таке могло статися, що я нічого не знав?

На столі акуратно розкладені документи: світлини, листи, акти, виписки з архіву, копії запитів. За столом у невеликій сільській літній кухні сидить рідна тітка, жінка не набагато молодша покійної матері, і роздивляється фотографію: її сестра, струнка і висока, вбрана в святкову одежу – довгу спідницю і вишиванку, запнута в хустку, молода і красива, тримає під руку елегантного високого чорнявого чоловіка в капелюсі з широкими полями, костюмі й краватці, неймовірно схожого на художника. Точніше, це художник на нього неймовірно схожий, бо на зворотному боці фотокартки написано: «Олена і Жан-Жак, весілля, 5.05.43 р., Німеччина, місто Б.».

– Ніколи не бачила цього знімка. У Оленки все енкаведисти позабирали: фотокартки, трудову книжку, твоє свідоцтво про народження також…

– Значить, правда? – Руки художника трусилися, він ніяк не міг дати їм ради. Отримавши в архіві документи, зрозумівши загальний сенс, володіючи німецькою вельми посередньо, самостійно не зміг їх усвідомити до кінця, боявся помилитися у важливих деталях, але в Берліні на поміч прийшов Данило, який із великим подивом переклав усе слово в слово. Але все ж таки залишалася якась надія – що рідні спростують, що рідні скажуть: «Ні, то не ти, то не про тебе!»

– Так. Правда. Дивись, – тітка поводила товстим чорним нігтем по чоловічому обличчю на світлині, – як ти схожий на батька.

На батька! Художник не міг отямитись вже другу добу – на батька! Все життя він прожив, вважаючи своїм батьком похованого поруч із матір’ю чоловіка, любив його, шанував, і ось, виявляється…

– Чому мені досі ніхто нічого не казав?

Тітка знизала плечима:

– Хіба тобі від того гірше стало? Оленка згодом вийшла заміж за Івана, – він у прийми прийшов і взяв її з дитям – тобто з тобою, і любив тебе, як своїх рідних доньок, що потім понароджувались, твоїх сестер себто… А незабаром ми зі Слободи аж сюди переїхали. Тож тільки ми і знали. А тепер мама вирішила, що ти вже дорослий, – погладила племінника по сивій голові, – тож мусиш знати правду.

– А що мама розповідала?

– Розповідала, що коли привезли до Б., там на заводі уже працювали французи. Українців відправили кого до бюргерів, кого до села, до знайомої роботи. На вихідних дозволяли їздити в місто. Там у кіно вони з Жан-Жаком і познайомилися. Одружилися (це не заборонялося), а згодом і ти з’явився. Коли війна закінчувалася, Жан-Жак намагався втекти, пробратися до партизанів у Югославію, він чув, що начебто туди легше дістатися, там воювали його друзі. Казали, десь намагалися спіймати, він намагався втекти. Не втік… Потім прийшла Червона армія, всіх завантажили у вагони, як худобу, ображали, били, не давали пити, ну, то відомо все. Тут, вдома, Оленку довго тягали на допити, намагалися дізнатися, чи батько – не німець, щось перевіряли, зрештою всі її документи – а у німців бачиш, який порядок! – той енкаведист порвав прямо в кабінеті, а замість них на тебе видали свідоцтво про народження тією ж датою, коли себто сам документ тут і виписали. А потім я казала вже.

– То виходить, що я народився, – художник підніс до скупої настільної лампи копію свідоцтва, – як тут написано – 22 грудня 1944 року в Німеччині, у місті Б., а не так, як у мене в паспорті все життя значиться?

– Думаю, німці все точно записали.

– Значить, я майже на два роки старший, ніж за паспортом? – і тут тільки художник зрозумів, що все, заради чого він їхав майже місяць тому сюди до матері, таким дивним чином збулося – тоді, коли мама, навіть не очікуючи, поки він вимовить своє дурне запитання, прошепотіла свою останню волю. Дякую тобі, мамо!

Відтак, окрім того, що отримав ще одного батька і справжню дату народження, художник став вільним від своєї обіцянки. Тепер не потрібно йти до суду і щось там змінювати і доводити; ба більше – він отримав щось значно важливіше, ніж нівелювання персонального свята. Треба ж такому статися: те, що вони з юристом вирішили вигадати, раптом виявилося неймовірною правдою! О, мамо, мамо! І майже під завісу життя художника знайшла нова особиста історія, родинна таємниця з присмаком круасана – і спогади, наче чекаючи слушної нагоди, нарешті полилися на нього теплим водограєм.

Однак, отримавши так багато нового, так багато нового минулого, художник не отримав у своє нинішнє життя людей, яких би він полюбив і які б полюбили його. Знову то були лише тіні, тіні незнаних і знаних предків, рухи, овації, картини, речі, тварини… «Собака! – раптом згадав він. – Що з собакою?! Мені ж ніхто так і не зателефонував! Лихо!» – Він хотів встати і взяти з кишені пальта мобільний телефон, але ноги не послухалися, і він так і залишився сидіти, не зводячи очей зі світлини батьків, за круглим батьківським столом напроти тітки, яка тихо витирала хусткою куточки очей.

– Така от історія, – сказав художник, посміхаючись в бороду. – Дійсно, надзвичайна.

– То ти тепер, значить, наполовину француз?

– Чому тепер? Я ним завжди наполовину був, хіба не видно? – і вони голосно розсміялися.

– Ну, хоча б зараз ти можеш чесно мені зізнатися, навіщо це тобі потрібно? – Юрист хитро прижмурив око. – Розколюйся, друже, розколюйся!

– Все, що казав, то і правда: і про депафосизацію, і про розмиття его, і про Ніцше… Але не до кінця!

Юрист напружився, намагаючись не виказати зацікавленості. Він любив такі от моменти професійного торжества – коли клієнт, нарешті, після довгих місяців зволікань, розкриває душу і називає істинну причину своїх вчинків – це як родзинка на торт гонорару.

– Мама моя, – повільно заговорив художник, – Олена Федорівна – великою трудівницею була, царство їй небесне, але людиною дуже скромною. Напевне, як і всі в нашій родині – батько, бабці-прабабці й діди-прадіди; як і всі люди, що жили навколо. Скромні люди, що робили свою справу, з ранку до ночі: треба сіно косити – то косили, треба глину місити – місили, треба воювати – то воювали. Підвищеної міцності люди. Граніт!

Юрист кивав головою, подумки погоджувався, але нічого поки що нового для себе не чув.

– І ніхто в нашій родині не знав, коли у мами день народження, навіть не задумувалися над цим, тільки знали про день янгола, їх кілька на рік, і це вважалося куди важливішим за день народження, але також ніяк не святкувалося. От і все.

– Що – все? – не зрозумів юрист.

– Все – то все. Забагато ми себе любимо і про себе дбаємо, на це всі сили йдуть, нема коли і жити по-справжньому.

Юрист роздратовано гикнув.

Наостанок за клопоти художник подарував юристу картину, одну з «бемольок», як лагідно назвав він цю серію в пам’ять про зниклу собаку-модель. «Останній подарунок» – такий підпис містився в кутку невеличкого графічного малюнка, на якому Бемоль розгойдується, наче людина, на гойдалці, і вітер лоскоче її шерсть та довгі вуха, погляд у собаки сумний і запитальний. «Несподіваний сюжет», – зауважив юрист, на що художник лише розвів руками. В одній із Берлінських галерей консульство вже готувало виставку, німці ж-бо дуже люблять собак, але ще такого дійсно не бувало, щоб вся експозиція присвячена одній собаці, але ж художник якраз закінчував іншу, «не собачу», половину експозиції, яка, за словами тих, хто бачив кілька перших робіт, мала стати вершиною його пізньої творчості.

Свій наступний, ювілейний, день народження – звичайний, який святкував все життя, – художник зустрів у лікарні. Він захворів на запалення легенів, не пролікувався, як слід, отримав ускладнення, і от тепер самотньо лежав у палаті № 7, оберігаємий від світу кордоном лікарів та медичних сестер. Не потрібно навіть прохати – до нього і так нікого не пускали, а квіти і подарунки він одразу передаровував персоналу. Серед крапельниць і ліків, під білою стелею, в тиші, коли навколо лише люди в білому одязі, художник почувався невпевнено – йому не вистачало улюбленого чорного. Читати він не міг, дивитися телевізор – не хотів, залишалося тільки думати, але думки приходили лише печальні, такі печальні, що інколи він впадав у паніку від відчаю неминучої смерті, хоча смерті, за великим рахунком, ніколи не боявся, а за маленькими, як йому здавалося, він ще не за всіма заплатив.

Зрештою, всі його теорії перемогла старість.

Він стулив очі й намагався заснути, бо, як стверджує лікар, сон – то найкращі ліки, але тут, як у казці, двері тихенько відчинилися, і в палату ввійшов юрист, якого художник не бачив із того самого дня, як подарував картину.

– Ти як сюди проліз? – здивовано прохрипів художник. – Тут же скрізь охорона, як у в’язниці.

– Я до людей зі смертельним вироком до камер заходжу, а тобі ще жити і жити! – юрист виглядав задоволеним похвальбою, усміхався і гарно пахнув парфумами.

– Про здоров’я не питаю, бо все знаю, – юрист присів на краєчок ліжка. – Скоро одужаєш, лікар впевнений. Я на хвилинку, приніс невеличкий подарунок.

Художник скинув брови вгору, незадоволено захрюкав, забулькотів слиною і незграбно засовав ногами під ковдрою, намагаючись висловити активну незгоду.

– Та ти не кричи так, – посміхнувся юрист, – я все пам’ятаю, тому й тут. Візьми от, – він поклав на тумбу папку.

– Що це?

– Потім подивишся.

Художник заснув, а коли прокинувся, ніяк не міг зрозуміти, наснився йому юрист біля сонячного дому юнацького кохання чи ні. Папка лежала на столі – значить, він ще не такий поганий, як інколи здається лікарям. Зверху – коротенька записка:

«Тепер можеш або розчинитися, або святкувати свій справжній день народження. Завжди до послуг.

Обіймаю, твій Ю.»

Під запискою – документ:

«Адміністративний суд ХХХ району ХХХ області вирішив: позов ХХХ щодо… задовольнити. Визнати актовий запис, складений Хутірською радою ХХХ району ХХХ області №ХХХ про народження Позивача 6 березня 1946 р. недійсним. Зобов’язати відділ реєстрації актів громадського стану ХХХ-кого управління юстиції внести зміни до актового запису про народження №ХХХ від 6.03.1946 р., складений Хутірською сільською радою ХХХ району ХХХ області, а саме: виключити попередні відомості про дату і місце народження Позивача…»

Художник повільно видихнув, хапонув рукою повітря, дрібні крапельки поту виступили на високому, в дрібних зморшках, чолі. Життя поверталось повільно. До самого початку.

18. Церква

Майже прозорий чоловік – худий, довгий і сивий, наче старовинний вуличний газовий ліхтар, стояв, злегка розхитуючись на п’ятах, біля церкви Воскресіння і уважно розглядав почергово то мутно-білі від часу стіни храму, який сяяв синьо-зеленими банями, то брудно-білого змарнілого собаку, що сидів тут же, на східцях. Осіннє повітря носилося поміж порожніх вулиць холодним вітром, здіймаючи важке жовте листя і пилюку, людей майже не було видно – ніхто не хотів підставляти обличчя під колючі піщинки і можливі краплинки дощу. Гарний день для тих, хто любить прогулянки за містом, і поганий день для тих, хто давно не їв. Бемоль дуже змерзла і зголодніла, але такий стан останні місяці став для неї звичним, все, чого вона прагне – це теплий кут і щось їстівне, в цьому полягає тепер її розуміння добра і зла. Радість життя, притаманна підліткам, вже давно покинула її, собаці вже не хочеться, як колись, тішитися іграми і тішити інших – люди перестали її цікавити як об’єкт емоцій. Вона не вірить в Бога, тому що в собак немає богів; вона не шукає дороги додому, бо в неї немає дому, – і ніколи, за великим рахунком, Бемоль не мала місця, яке можна було б назвати повноцінною домівкою, їй нікуди повертатися; вона ні з ким не воює; вона ні в кого не закохана – вона просто весь час тікає. Її женуть, за нею женуться, вона тікає, елементарно хоче вижити, до цього її підштовхує інстинкт – і в цьому Бемоль подібна до мільйонів людей у сучасному, такому плинному світі.

Бемоль чекає біля церкви на хлопця, який колись пообіцяв купити ковбаси. Якось серед білого дня – давно – він зайшов всередину будівлі, і Бемоль так і не побачила, щоб він звідти виходив, і от тепер вона сподівалася, що хлопець там і досі; хоча, звісно, вона відлучалася кілька разів, ненадовго, але наразі це був хоча б якийсь шанс на їжу, якась примарна надія на те, що той, хто колись один раз пообіцяв врятувати, – нагодує і врятує, не зрадить.

Сивий чоловік, Микола Степанович Сікорський, відомий місцевий краєзнавець, теж змерз. У нього сьогодні – дуже важливий день, тому він зосереджений і напрочуд уважний. Він багато знає чи не про кожен стародавній будинок, яких тут залишилося не так уже й багато, і коли хтось хоче дізнатися про рідне місто щось цікаве – журналісти, письменники, науковці, викладачі історії, екскурсоводи, культурологи – всі звертаються до нього і ніколи не знають відмови. Микола Степанович має декілька унікальних колекцій міських старожитностей – світлин, листівок, але найціннішим скарбом серед цього розсипу непідробних діамантів – німих ексклюзивних свідків минулого, є його пам’ять, яка зберігає сотні історій, мільйони дрібниць, тисячі міських облич. Сікорському вже за сімдесят, він нещодавно переніс операцію на серці, куди йому вшили невеличкий моторчик-стимулятор, після чого він став інколи забувати імена та події, через що страшенно засмучується. «У мене пам’ять – геніальна, але по-справжньому геніальну мав мій батько, який знав всього Маяковського і Шевченка, запам’ятовуючи по кілька сторінок після першого ж прочитання, – казав Микола Степанович близьким друзям. – Але й то – не така вже й пам’ять геніальна, тому що дід мій, який шив для царського двору одяг, робив тільки одну примірку і нічого ніколи не записував. Ну, хто розуміє, про що йдеться, тому пояснювати не потрібно…»

Сікорські ведуть свій локальний міський літопис від 1843 року, відтоді, як перший предок завітав сюди на постійне мешкання. Таких прізвищ у місті – не більше десятка, але перевага Сікорських полягає в ретельному ставленні до, здавалося б, непотрібних особисто їм речей: старої праски, чужих світлин, нецікавих книжок, дешевих альбомів тощо, які з часом, перебуваючи в непотрібності та забутті на горищах або підвалах, як виявляється, лише набувають вартості. Весь цей хлам ретельно складався і зберігався з невідомою метою не одним поколінням Сікорських до кращих часів, пережив Першу і Другу світові, більшовиків і Голодомор, сталінські чистки – і не був ліквідований, проданий або виміняний на харчі, хоча під час німецької окупації кілька разів мати Миколи Степановича була близька до того, щоб запустити експонати в товаробмін, але минулося без суттєвих речових втрат. Бо якщо людство не в змозі зберегти своїх найкращих представників – людей, то все, що їм лишається – це зберігати речі. Але Сікорські – це і є сама історія, історія людей, не затертих штампами в сторінки підручників і не захованих у шухляди в якості музейних експонатів. Сікорські та такі, як вони – це і є саме місто, його кров, маленькі червоні кульки, що. несамовито рухаючись, змушують битися серце поліса, які визначають його пульс, з покоління в покоління переходячи і передаючи місту разом зі своїми генами найкращі чесноти характеру й інтелекту. Тож Миколі Степановичу начебто сама доля і сам час доручили доглядати за історією рідних вулиць і майданів – видно, настала пора комусь, нарешті, все систематизувати та узагальнити, підбити підсумки та зробити висновки, розкласти по поличках: сторіччя до сторіччя, десятиліття до десятиліття, добу до доби, склеїти секунди в хвилини, а хвилини в години, одне слово, звітувати про епоху, що добігає свого завершення. Ще юнаком, із зовсім ранніх своїх студій, він виявляв неабияку зацікавленість предметом, а трохи пізніше, користуючись родинними зв’язками і власною вдачею, почав матеріалізувати її в унікальні колекції та різноманітні знайомства. Микола Степанович не зробив карколомної кар’єри науковця і не став вельмишановним офіційним експертом, його не записували до наукових конференцій і не задіяли в усіляких культурологічних проектах – для цих нудних вправ він завжди, при будь-якій владі, виявлявся занадто незручним і не статусним, проте, як уже мовилося, якщо хто дійсно потребував цікавої і правдивої історії про місто – завжди згадували про Миколу Сікорського, який все життя пропрацював на машинобудівному заводі звичайним інженером, аж поки не вийшов на пенсію і не додав до активних історичних розвідок заняття городиною. Коли його питали, чи не важко тягти на собі такий вантаж, як історія міста, бо це ж велика відповідальність, де одна помилка, одне невірне слово, маленьке бажання щось підправити в минулому можуть звести нанівець всі роки роботи, нівелювати довіру, він відповідав із посмішкою: «Історія – дама примхлива, тож квіти, шоколад і довгі романтичні побачення в архівах вам сильно допоможуть зберегти стосунки до самої старості». Тому до нього, напевне, і йшли.

З церквою Воскресіння – найдавнішою в місті, у Миколи Степановича, крім дослідницьких робіт, було пов’язано кілька подій. Звісно, перш за все – легендарна вже історія про те, як він завадив руйнуванню храму. Коли на початку шістдесятих років минулого сторіччя країною прокотилася чергова хвиля боротьби з «опіумом для народу», перший секретар міського комітету партії вирішив церкву підірвати. Певне, очікував на орден від Хрущова. Те, що навколо знаходилися житлові квартали, те, що церкву офіційно визнали пам’яткою архітектури, те, що самої церкви як культового закладу в будівлі давно не існувало, а функціонував там музей декоративно-прикладного мистецтва, нікого не зупинило. Певне, колір бань, який змінювався в залежності від погоди та пори року зі світло-блакитного до темно зеленого на пронизливо-блакитному тлі неба, дуже дратував того, хто волів бачити скрізь лише один колір – червоного заходу сонця. Про задум першого секретаря міськкомітету знало, звісно, лише обмежене коло людей, і всі вони, звісно, являли собою зразок стійкості комуніста, але все ж таки хтось поширив інформацію, певне, розуміючи, що наслідки серед населення від руйнації найдавнішого храму міста можуть мати непередбачуваний характер, та й взагалі, наскільки важливо висадити цю, по суті, вже повністю ідеологічно знешкоджену споруду в повітря саме зараз? Але відлік часу пішов, і ніхто не міг зупинити цей процес, навіть сам час.

Микола Степанович знав про історію раніше знищених церков міста – їх налічувалося близько десятка – майже все. Але особливо близькою для нього стала історія Покровської церкви, яку зруйнували в тридцятих роках. Після закриття в двадцятих її підвали використовували в якості крематорію: невеличкого, затишного, майже домашнього закладу – фантазія людей, що захопили владу в 1917 році, щодо методів і засобів знищення людської плоті та духу не знала меж. Мати Миколи Степановича, ще молода тоді жінка, навіть побувала там на екскурсії. Микола Степанович і зараз, роздивляючись храм Воскресіння, наче чув її дзвінкий голос: «Це начебто була екскурсія до якогось підприємства, так зазвичай демонстрували нові трактори або станки на заводах, передові ударні методи роботи, які варто наслідувати. Нас завели в підвал – кількох молодих людей, комсомольців; працівник крематорію, невеликого зросту клишоногий дядько зі шрамом на всю щоку, підійшов до тачки, на якій лежав труп молодого чоловіка, накритий простирадлом, але обличчя можна було розгледіти. Клишоногий звичним коротким рухом відкрив піч, прилаштував тачку і спритно заштовхнув труп у вогонь. Я не знаю, хто був цей небіжчик, можливо, якийсь бродяга, можливо, ворог народу, бо нікого з рідних поруч не знаходилося, тільки ми. Полум’я спалахнуло, охопивши тіло, ми інстинктивно відсахнулися від печі, але клишоногий показав рукою: мовляв, варто подивитися, що відбувається всередині. Ми підійшли ближче, обережно заглянули в піч – і несамовито закричали! Труп почав оживати, тобто він почав сідати, підтягувати коліна, піднімати голову – стало неймовірно страшно, в якусь мить я подумала, що спалюють живу людину. Однак відбувалися абсолютно анатомічно обґрунтовані речі, як пояснив клишоногий – сухожилля під впливом вогню скорочуються і приводять тіло в рух, і воно дійсно наче оживає, принаймні складається таке враження. Він пояснив, що вирішив нам показати цей фокус, жартома налякати молодих дівчаток. Хоч би там як, але це неймовірно страшно, один із найжахливіших спогадів мого життя…». Голос мами задзвенів Сікорському і тоді, коли він дізнався про плани знищення храму Воскресіння. Микола (тоді ще його звали просто Миколою) кілька разів прослуховував у голові, наче прокручував платівку, мамину історію про крематорій у церкві Покрови і холоднокровно уявляв, що збудують на місці церкви Воскресіння. Магазин? Громадську лазню? Автостоянку? А може, все ж таки крематорій? Він не довго думав. Наступним ранком пішов на пошту і відбив термінову телеграму: «Москва, Красна площа, Кремль. Генеральному секретарю Комуністичної партії СРСР Микиті Сергійовичу Хрущову. В місті С. на Україні перший секретар міського комітету партії В. хоче зруйнувати будинок музею декоративно-прикладного мистецтва Слобожанщини. Музей знаходиться в колишній церкві. Можливі масові заворушення місцевих мешканців. Сікорський» Телеграму спочатку брати не хотіли, але він пригрозив міліцією, з телеграфу кудись подзвонили, певне, отримати дозвіл – і сигнал пішов.

Наступного дня з четвертої ранку на пагорбах поруч із церквою почали збиратися люди. Звідки дізналися – невідомо, Микола ніякої агітаційної роботи не проводив, хіба що поділився новиною з п’ятьма-шістьма близькими людьми. О п’ятій приїхали сапери і підривники, взвод солдат зі зброєю, який оточив споруди – церкву і дзвіницю, – і люди поволі посунули ближче до військових. З міськкому приїхав перший секретар, В., мерзотний тип навіть на вигляд, Микола в той ранок побачив його так зблизька вперше – секретар бігав, метушився, гучно віддавав команди, але сапери і підривники не дуже-то й поспішали їх виконувати, раз за разом позираючи на натовп. О восьмій людей стало більшати, і нарешті секретареві стало зрозуміло, що без конфлікту не обійдеться. Люди стояли майже мовчки, поміж собою перемовлялися коротко, очі не піднімали – боялися, бо розуміли, що за це стояння їм світить мінімум звільнення з роботи, а то й тюрма. Проте ніхто не йшов, і з чим така поведінка пов’язана, чим вмотивована, Микола Степанович не міг пояснити навіть зараз – сказати, щоб там стояли віруючі люди або захисники старожитностей? Так ні. Важко пояснити насправді, що штовхнуло людей на такий відчайдушний вчинок, можливо, якась ментальна пам’ять або генетичний код, хтозна; так вони простояли навколо церкви та військових до обіду, а о другій прийшла телеграма з Москви з наказом відмінити операцію «Храм». Через кілька місяців мерзотного В. зняли з посади, тож навіть ті люди, кого він розпорядився покарати, зрештою не постраждали. Такий от щасливий фінал історії.

Після того випадку Миколу Степановича інколи називали другим батьком храму, на що він страшенно сердився – не любив таких розмов, і неймовірно дратувався, коли порівнювали ситуацію з відомим романом «Собор» Олеся Гончара, тому що книжка – на те і книжка, щоб узагальнювати і пояснювати, а тут він і сам достеменно не знав, що ж зрештою спричинило такий фінал. Ну не міг перший секретар міськкому партії самостійно прийняти подібне рішення, однозначно все узгодили заздалегідь там, нагорі, і долю церкви вирішили однозначно – висадити в повітря; значить, не телеграма до Москви стала справжньою перешкодою перед руйнівниками, а люди, які прийшли захищати свої легенди, свій міський архітектурний пейзаж, можливо, хтось – і свою церкву. Саме вони – справжні герої, нові непереборні захисники, яких не врахували руйнівники, а значить, місто заслужило право мати таку будівлю і надалі, яку вже в новітні часи повернули нарешті церкві, де кілька років настоятелем служив скромний і освічений отець Митрофан.

Микола Степанович глибоко зітхнув і ще раз уважно огледів дзвіницю, намагаючись там роздивитись щось важливе, але, очевидно, безуспішно. Його погляд перебирав кожен елемент архітектури, кожну цеглинку – він любив цю церкву і вважав її справжнім серцем міста. Навколо храму Воскресіння роїлося безліч міфів, найпопулярніший – про замуровану в стіну племінницю засновника першого поселення. Здобувши царський дозвіл на будівництво на теренах, що належали монастирям (монахи тут бортничали), козак із переселенців полковник Кіндрат Гарасим вирішив, що найкраще заробляти гроші торгівлею – місто знаходилося на перехресті одразу кількох історичних торгівельних шляхів, перш за все, шляху із хазар у греки, відомого як Рудоман, межувало із степом та лісом; отже, для залучення торгівельного люду зусібіч керманичі започаткували великий базар. Місце й справді виявилося вдалим, купці з задоволенням пристали тут торгувати, чим рідна племінниця Гарасима і скористалася – зібрала банду і почала грабувати по дорогах; благо, лісів, де сховатися, довкіль вистачало. Але суворий дядько жартів не любив, і закінчилася кар’єра молодої отаманші досить швидко; але чи то дійсно замурували її в стіну церкви, чи яким іншим способом вона сконала за допомогою полковника, не знав навіть сам Микола Степанович, – не розбирати ж, насправді, церкву по цеглинах у пошуках історичної правди, як то пропонували деякі колеги?

– Дідусю, доброго ранку!

Висока, струнка, з довгим темним волоссям, чимось ромським або тайським віддавало від тієї неймовірно кучерявої зачіски, невідомо, але точно – не місцевим. Дід задивився на онуку і згадував тітку по батьківській лінії, яку тут бачили тільки на світлинах: аналогічне розкішне волосся, вираз обличчя – впевнений і веселий, мигдалевидний розріз очей. Красуня, що казати.

– Чекай, Вікусю, тут десь твоя клієнтка бігала: біла така, довга, як банний рушник. Та де ж вона, тільки-но ось тут сиділа, озиралася на вхід.

– Біла і довга? А вона сама сиділа, без маленького рудого песика, волохатого такого?

– Сама.

– Значить, не та. Пам’ятаєш, я тобі розповідала, як Чарлік пропав – побіг за білим довгим собакою – і все, так і не повернувся.

– Може, він його на хазяйстві залишив, а сама пішов їжу добувати? Ну, то таке, – Микола Степанович став серйозним, і в очах у нього причаїлися сум і сумнів. – Нам час. Ти чому на шпильках, Вікусю, я ж просив надягнути зручне взуття!

– Дідусю, я – професійна виконавиця бальних танців, тож маю тримати марку, і на підборах почуваюся навіть упевненіше, ніж у кедах, ходімо! – і обережно, наче вагаючись, йти чи ні, поставила струнку довгу ногу на східці церкви.

19. Східці

Якщо щось потрібно ускладнити (раптом у вас виникне така ідея), то це легко можна організувати в іншому, наступному, якому-небудь другому або третьому житті, якщо такі у вас, звісно, ще будуть. А в теперішньому – все просто: якщо ти йдеш вниз, то східці ведуть донизу; якщо піднімаєшся догори, значить, і східці ведуть нагору. Тобто все однозначно: східці ведуть або догори, або донизу, і неможливо одночасно рухатися в обидвох напрямках.

Але як визначитись, як достеменно дізнатися, куди ведуть східці, коли ними одночасно користуються декілька людей? Тобто, наприклад, коли ви піднімаєтесь нагору, а хтось у цей час іде вниз? Що відбувається зі східцями в ту мить, коли одна людина йде нагору, друга – вниз, а третя – нікуди не рухається? Куди ведуть східці в цей час?

«Ба, – скаже хтось допитливий, – та це ж зрозуміло навіть малюку: східці можуть вести куди завгодно – і нагору, і донизу, і взагалі – не вести зовсім нікуди, тобто вони існують самі по собі, як текст, як об’єктивна даність!»

Але текст – то текст, а східці – то східці, і схожі вони хіба що тим, що ніколи не вгадаєш, кого і куди вони зрештою заведуть. Бо ніколи не знаєш, куди ведуть східці саме зараз – коли ти сунеш донизу, а сорок вісім людей йдуть тобі назустріч; так само, як і ніколи не дізнаєшся, до яких саме дій або слів спонукає один і той самий текст сорока восьми різних людей, що тільки-но його прочитали. Найнебезпечніші тексти – це ті, які викликають одностайну реакцію людей, що йдуть в одному напрямку, хоч догори, хоч униз – неважливо, бо, як правило, всі ті, хто йдуть їм назустріч, беруться в кращому випадку в полон, а в гіршому – втрачають можливість взагалі кудись іти. Як свідчить історична практика, такі одностайні східці різко обриваються десь поміж восьмим і сьомим поверхами над безглуздою порожнечею, яку вкрай складно назвати запізнілим прозрінням…

Але ти просто маєш іти, а все інше владнається, ось що. І східці – нехай навіть назустріч мчать по них тисяча буйволів – завжди вестимуть тебе туди, до чого ти прагнеш, головне – читати і не зупинятись. Так має бути, навіть коли ти застигнеш на них в багатозначній нерухомості, віддаючи на відкуп східцям і текстам всі теперішні та майбутні дії – і лише спостерігатимеш за натовпом навколо. Тому що потрібно зрозуміти найголовніше – зараз ні з ким не можна домовитись із приводу того, куди ведуть східці, з жодною людиною. Хіба що на досить короткий термін, десь поміж першою та третьою сходинкою, залишаючись поза межами (кон)тексту.

20. Церква

– А звідки ти знаєш, що на дзвіниці є тріщина? – запитує у діда Вікторія, зав’язуючи на голові хустку, коли вони, вдихаючи запах воску і ладану, заходять всередину.

– А одна жінка з виконкому сказала. Вона ту тріщину в бінокль бачила.

– А ця жінка хіба не може тобі описати все детально?

– Вона там більше не працює.

– А ми хіба не можемо так само – у бінокль?

– Тріщину видно лише з вікна жіночого туалету мерії, так що навіть добре, що ти маєш такі підбори.

Вікторія мить замислено дивиться на діда і усміхається:

– Так ось що ти задумав! – здогадується.

– Так, дівонько моя, саме так: ми зараз оглянемо дзвіницю, якщо пустять, звісно, а завтра ти мусиш піти до мерії, знайти жіночий туалет, він на п’ятому поверсі, й – ось тобі бінокль! – прискіпливо роздивитись дзвіницю і зняти на камеру. Не хвилюйся, я про все подбав – записав тебе на другу годину пополудні на особистий прийом до мера, тема зустрічі – «Жорстокі методи знищення бродячих псів». Так що алібі тобі забезпечено. Ну як, гарно я все облаштував?

– Дідусь, ти просто геній, тобі б у розвідці служити!

Ще кілька тижнів тому візит Миколи Степановича до церкви Воскресіння видавався неможливим – через конфлікт із колишнім настоятелем Трифілієм. Після отця Митрофана, спокійного освіченого чоловіка, з яким краєзнавець мав теплі товариські стосунки і приємні бесіди з історії краю, йому важко було сприйняти нового настоятеля, який одразу ж підняв плату за всі ритуальні послуги і встановив у приході жорстку ієрархію. Трифілій і чути нічого не хотів про якісь там дослідження, роботу краєзнавця в церковній бібліотеці, й усі свої зусилля спрямував на те, щоб випхати всіх, на його погляд, зайвих – тобто тих, хто не боготворив його особисто і не приносив доходу – з кола найближчих друзів храму. «Дуже ортодоксальний християнин», – печально жартував Сергій Кіндратович, директор міського центрального кладовища, якому з волі служби кілька разів довелося перетинатися з Трифілієм. Але кілька місяців тому Трифілій раптово зник. «Як під землю провалився», – з легкою посмішкою розводив руками Кіндратович на їхніх традиційних вечірніх посиденьках, і в його вустах ця розхожа фраза набувала пекельного звучання. Насправді гамір піднявся щодо зникнення священика великий – не кожного дня, на жаль, зникають такі одіозні фігури в місті, а тут ще й церква, політика, бізнес – словом, все разом, бо коло інтересів Трифілій мав широчезне; шукали міліція, СБУ, бандити, та хто тільки не шукав, але безрезультатно, що дало привід для розмов, буцімто Трифілій банально втік від боргів, прихопивши чималеньку суму з церковної каси. Так воно чи ні, ніхто достеменно сказати не міг, зате велика кількість людей у місті зітхнула з полегшенням – і вони багато б дали, аби настоятель більше ніколи не повернувся. Першими у виграші залишилися колеги по цеху – звільнився найприбутковіший прихід, і одразу ж стало зрозуміло, якими серйозними коштами самостійно оперував настоятель; зітхнули і перехрестилися прокурори і менти – тепер всі заяви від батьків про зґвалтованих або ледь не зґвалтованих дітей можна сміло здавати в архів; та й самі батьки могли нарешті зітхнути з полегшенням: свідомо чи несвідомо вони втішалися думкою, що Трифілій насправді не втік за кордон, а гниє десь в лісі з розкроєним черепом.

Проте, де б не знаходився зараз колишній настоятель, порядки в храмі панували вже зовсім інші, і люди керували також інші. Й хоча до історії краю їм також було абсолютно байдуже, вони не заперечували проти роботи краєзнавця в бібліотеці, хоча бюрократично завантажували процес доступу такою кількістю папірців та дозволів, що Франц і його Землемір нервово курять в кутку. Наприклад, піднятися на дзвіницю – не така вже й велика забаганка, здавалося б, але ж скільки Микола Степанович вибігав, щоб дістати дозвіл! І от нарешті вони йдуть крутими сходами високо нагору, і місто з кожним кроком відкриває все більше і більше своїх панорам. Вони роззираються довкола, Вікторія потайки клацає мобільним телефоном, позираючи спідлоба на спину худого малорослого дяка, що мовчки звично і легко крокує попереду. Зрештою, вони піднялися так високо, що можна побачити не тільки горизонт, а й весь церковний двір; часто кут і той світогляд, що ми обираємо, під яким і через який дивимося на життя, дає нам можливість роздивитись тільки далекі доли, і геть не бачимо того, що поруч. «Обличчям до обличчя…»

– Діду, – тихенько запитує Віка, – а де цвинтар німецьких офіцерів? Покажи.

І дід обережно, трохи нахилившись над парапетом, рукою вказує на дальній кут церковного двору, де поховано близько двох сотень німецьких офіцерів та солдат, що померли в місцевому шпиталі під час Другої світової війни. Над ними немає ані хрестів, ані інших ознак, що можуть хоча б якось ідентифікувати це місце як поховання; там лише добудовують якісь приміщення, можливо, господарчі церковні споруди або майстерні. Вікторія нерозуміюче здивовано дивиться на діда, і той сумно похитує головою.

Про цвинтар німців йому розповів ветеран ВВВ Іван Миколайович Чолобитченко. Старий, як і багато хто інших, прийшов до нього прямо додому, без дзвінка чи попередніх домовленостей. Привітавшись, важко сів на стілець, руки його трохи трусилися, але ветеран досить спритно дістав із внутрішньої кишені піджака кілька світлин і мовчки почав розкладати на столі. Микола Степанович не поспішав із запитаннями, хоча й одразу здогадався, що Чолобитченко нічого не пропонуватиме на продаж, а хоче розповісти якусь свою історію, і приготувався уважно слухати, бо саме історії людей складали найціннішу частинну його колекції, щоправда, на відміну від листівок або світлин, ці історії майже нікого не цікавили; але він накопичував їх і накопичував, ретельно запам’ятовував і систематизував – із пристрастю, яку мають тільки справжні колекціонери.

– Це – мої товариші, солдати. Ми разом воювали, – почав ясно і чітко говорити Чолобитченко, показуючи на світлини, на яких були зображені військові. – Всі вони загинули. А оце – я, бачите, який молодий, оце ось – з чубом з-під пілотки; тут троє нас, мої друзі, вони всі загинули, – повторив він. – От…

Микола Степанович чекав продовження, в кімнаті зависла пауза. Чолобитченко зітхнув.

– Я один залишився живий, з усіх нас. Хто в Польщі, але більшість в Німеччині загинули, там їх і поховали. Всі молоді, зовсім… – тут йому вже важко стало говорити. – А кілька років тому «Німецький союз» запросив мене і ще кількох ветеранів до Німеччини. Показали нам архіви, а потім повезли на могили наших хлопців. Ви бачили б, які вони доглянуті! Все: і прізвища там, і прибрано, і квіти, словом, що сказати… Розумієте, я багатьох німців на війні убив: і солдат, і, не виключаю, мирних мешканців, не знаю – гранату кинеш у будинок, з якого стріляли, а хто там, хто скаже? Це війна. Війна, розумієте? А на війні людина перестає бути людиною, вона переходить в іншу якість, перескакує на якусь іншу гілку свого розвитку, паралельну; і наш солдат у цьому плані нічим від німця не відрізнявся, навіть інколи жорстокіше себе поводили, бо помста горіла в серцях, а інколи – і просто звичайна звірячість, не потрібно цього приховувати, бо це війна, і людина, за великим рахунком, перед обличчям смерті за себе перестає відповідати як за розумну істоту, як за людину, розумієте? Ось про це потрібно дітям розповідати, щоб із них люди виросли – про жорстокість і невблаганність війни, про кров, насилля, смерть, а не про подвиги, після яких дітям у людей стріляти хочеться, і грань поміж життям та смертю стирається… Я багатьох німців вбив, для мене вони ворогами були і довго такими залишалися, бо вони вбили моїх товаришів, палили мою країну, бомбили моє місто; і ми воювали, стріляли один в одного, знищували, ми – прості солдати, ми виконували свій обов’язок, не знаю навіть, перед ким, але це вже зовсім інше питання, та й не мали іншого вибору… Але я їх всіх простив. Всіх. Всіх німців вибачив. Стільки років боліло моє серце – згадував своїх товаришів, яких вбито, багато думав про війну, про те, чому вона розпочалася, як боляче дісталося нашому народові, чи не найбільше з усіх, і зрештою прийшов до висновку, що всі ми – солдати, є жертвами цієї війни, в незалежності від того, хто за кого воював. Тому я й простив тих, хто вбивав моїх друзів, хто воював проти нас; я, солдат, що дійшов до Берліну, я сам кілька разів поранений, от, бачите, нога не згинається майже, погано чую – контужений, я маю на це право – прощати ворогів. Вони шанують моїх друзів, їх ніхто не примушує це робити, але вони це роблять! Ми всі – люди, от в чому головна справа.

– Можливо, це форма покаяння? – Микола Степанович слухав уважно.

– Та нехай і так, – махнув рукою Чолобитченко. – Не важливо.

– І що сталося далі?

– Далі я повернувся додому – тут, як краєзнавцю, вам має стати трохи цікавіше мене слухати – і вирішив сходити до настоятеля церкви Воскресіння. Ні, – Чолобитченко заперечливо захитав головою, – не молитися! Я там поруч живу недалеко, і давно знав, точніше, здогадувався, а потім знайшов свідків і фотокартку навіть; так от, там, на території церкви, знаходиться цвинтар німецьких офіцерів і солдат, що померли в шпиталі. Там і хрести стояли, так їх поспилювали одразу після війни, отак… Ну от, я й подумав, що ви зацікавитесь і ми разом сходимо до настоятеля з проханням якось вшанувати пам’ять тих солдат, бо вони якраз якесь будівництво там затіяли, прямо на могилах, певне, не в курсі, що там люди в землі лежать.

Микола Степанович наче прикипів до стільця. Він давно теоретично знав про існування цього цвинтаря: якщо під час війни в місті функціонував німецький шпиталь, про що однозначно говорять архіви, значить, в ньому помирали люди, значить, їх же десь ховали? – але ніяк не думав, що цвинтар розташований саме на території церковного подвір’я. В принципі, тематика Другої світової його цікавила мало, бо мав коло інтересів і досліджень – кінець дев’ятнадцятого-початок двадцятого століть; та й на розшуках останків загиблих солдат – а їх безліч і досі розкидано навкруг – спеціалізувалися інші краєзнавці, активно в цьому напрямку також діяли спеціальні добровільні загони пошуку. І як тільки вони щось знаходили, то на перепоховання одразу ж збігалися люди від влади, примощуючись нести труни та вінки і говорити фальшиві слова пошани; особливо перед виборами це виглядає на рідкість огидно, бо, тринькаючи мільйонні-мільярдні кошти щороку на святкування Дня Перемоги і перетворюючи ці дні на дешеве шоу, коли по телебаченню – суцільна війна-війна-війна, а влада ані пальцем не ворушить, щоб знайти і поховати всіх солдат, всіх, хто загинув. Микола Степанович, який не воював, але чиє дитинство припало на війну і післявоєнний голод та розруху, багато зазнав всіляких злиднів і страхів, ніяк не міг второпати, як же тепер нинішні солдати мусять іти захищати Вітчизну, коли вони точно знають, що в разі їхньої смерті держава, за яку вони проливатимуть кров, не розшукуватиме їхні тіла, що валятимуться вони, розчавлені танками, розірвані снарядами, прошиті кулями, проколоті штиками, отруєні газами, безвісні, десь посеред полів в окопах або в лісах чи в болотах, і не поховає їх ніхто, як то слід хоч за християнським звичаєм, хоч за звичайним громадським, людським, і рідні не знатимуть, де вони лежать, не прийдуть, не провідають. Як же можна святкувати перемогу, коли солдати і досі гниють в окопах безіменними?

– Тому я одразу і погодився піти разом із Чолобитченком до Трифілія, – пошепки сказав Микола Степанович онуці. – Після таких слів не міг відмовити. Краєвид із дзвіниці – а вони піднялися майже вже на самий верх – був чудовий. Місто лежало, як на долоні; повітря, прозоре і чисте, наче трохи тремтіло, а хмари наблизилися настільки, що, здавалося, зараз хтось вийде на краєчок хмаринки, сяде, звісить ніженьки і покличе тебе лагідно. – Пішли наступного ж дня… Навіть зараз згадувати неприємно: Трифілій нас зустрів, як ворогів народу, і на розповідь про поховання кричав, що нічого не хоче знати, що немає тут ніяких солдат, і тільки тоді заткнувся, коли Іван Миколайович світлину кладовища на тлі церкви показав, унікальна, до речі, фотографія сорок третього року, зроблена, певне, кимось із німців! Але в позиції священика, хоча я, чесно кажучи, навіть сумніваюся, чи можна його так називати? – це нічого насправді не змінило, навпаки, трохи оговтавшись, Трифілій закричав, щоб ми забиралися з церкви геть, що там закопані посланці антихриста, і ми, вимагаючи відновити цвинтар, є також посібниками антихриста, і якщо ми не підемо і не кинемо займатися цією справою, він нас прокляне і відлучить від церкви – і це все, шановна онуко, лише через те, що він надумав там побудувати майстерню для виробництва якихось меблів.

– Прямо на цвинтарі?

– Так он же вона стоїть, бачиш, сарай із червоної цегли.

Біля червоної будівлі дійсно ходили якісь люди в робочому одязі, заносили всередину ящики та дошки.

– Ми написали до «Фольксбунду», зробили копії зі світлини, сфотографували те, що відбувається тут зараз. Німці відповіли, зробили запити, підняли архіви – все підтвердилося, і от нарешті чекають дозволу від мерії на перепоховання.

– А церква?

– А земля, як виявилося, належить місту. Церква тільки її орендує. Що цікаво, після цього Івана Миколайовича перестали вітати з Днем Перемоги з військкомату; раніше листівки надсилали, діти зі школи приходили з квітами, а тепер – як відрізало. Нічого, він справжній солдат, сказав мені, що такий перебіг подій лише підкреслює правильність нашого вчинку. Ми на місці, онуко.

Дід і Вікторія зупинились, важко дихаючи, а дячок наче і не піднімався разом із ними – легким кроком підійшов до великого дзвона і ніжно, наче до живої істоти, притулився щокою, обійняв. Здавалося, дзвін зараз ласкаво замурчить, вигнеться під його долонею, але нічого не трапилось, не поворухнулось навколо – поміж небом і землею – було тихо-тихо, тільки горобці весело скакали парапетом.

Світ і справді звідси, згори, виглядає інакше.

Микола Степанович не поспішаючи обійшов дзвіницю по периметру, уважно розглядаючи стіни, інколи доторкаючись до них і постукуючи пальцями по підозрілих місцях. «Нічого. Нічого. Нічого. Нічого не чутно, нічого. Нічого не видно», – бурмотів він. Все це тривало хвилин п’ять; і дяку, і Вікторії почало набридати стояти мовчки без діла – чути монотонне буботіння «нічого-нічого-нічого» і стежити за тим, як краєзнавець цокотить невеличким молоточком по цеглі. Нарешті Микола Степанович дістав бінокль; навівши різкість, розшукав поглядом будинок мерії, і, обережно постукуючи пальцями, почав вивчати вже обмежену ділянку стіни. «Щось тут справді є, порожнеча, чимала порожнеча, але наскільки велика тріщина, і де саме, не можу сказати напевне – стіна занадто товста, щоб подивитись, хіба що за ноги тримати або цеглу розібрати. Потрібен погляд звідти», – Микола Степанович махнув рукою в бік мерії. Дяк майже не слухав краєзнавця: задумливо закусив тонку нижню губу і теребив рідку руду борідку, думаючи про щось своє. «Наскільки я зрозумів, – підкреслено голосно сказав Микола Степанович і виразно подивився на дяка, намагаючись привернути увагу, – тріщина така велика, що за несприятливих погодних умов дзвіниця може розколотися і впасти в будь-який момент!» Дяк, раптом почувши співрозмовника, зненацька вихопившись зі своїх світів, від несподіваної звістки неконтрольовано різко смикнув рукою і видер із бороди довгу волосину. Дивуючись чомусь, задумливо потираючи підборіддя, він стояв біля великого дзвону такий самотній і беззахисний, із таким по-дитячому ображеним виглядом, що Вікторії навіть стало його шкода; дяк подивився на дівчину з цікавістю, наче побачив уперше, і його обличчя раптом осяяло легким сонячним промінчиком. Волосина тріпотіла поміж худих, у ластовинні, пальцях недовго; її миттєво підхопило вітром, і вона полетіла догори, до хмаринок, наче якесь павутиння, на радість горобцям.

21. Пустеля

Наче піщинки в пустелі. Не залишилося навіть найменших оаз, все мертво. Лише маленькі діти і старенькі бабусі, котрим за дев’яносто, зберегли ясність розуму і чистоту совісті. Невблаганне сонце жадібності знищує все природне, найменші прояви безпосередності, випалює все живе.

Ми помремо, так і не дізнавшись, що таке справжній дощ. Ми рухаємося лише тоді, коли дме вітер.

Лише одиниці змогли віднайти хоча б якесь джерело. Ще менше з нас – його шукають.

Тут нікого немає.

Тут не відбувається нічого цікавого.

Цікаво хіба що перетворюватися на бархани і знищувати каравани. Горе всьому живому, що трапилося на шляху піску, який не знає пощади.

Ми думали: пустеля зменшується. Насправді вона зростає кожен день на один сантиметр. А може, навіть і трохи більше.

22. Ріка

Білка дійсно нічого не шукала, окрім безпечного притулку.

Разом із Боні та трьома місцевими псами вони кілька днів жили у великій старій садибі, схожій на якийсь пам’ятник давнини – закинутій, з порожніми вікнами, незграбно добудованій, але, як і раніше, величній; знав колишній будинок купців Семенових і суворіші часи, проте не знав часів більш самотніх – роками тут вешталися лише охоронці та пси.

Сторож терпів Білку і Боні до тих пір, поки їх не почали активно розшукувати з комунальної служби відлову собак – грюкали у ворота, вимагали допустити до огляду садибу, але сторож, не старий ще самотній чолов’яга, навіть не відкрив – будинок належав поважній у місті людині, власність приватна, тож хочу – пускаю, хочу – ні, та й не любив він тих людей, будь-яких людей, що працюють на владу, є такий вид побутових анархістів, чиї погляди сформувалися ще за радянських часів, коли ігнорування влади – найрадикальніший протест, який завжди перебуває в кордонах власної зони комфорту. Тож коли ці дві, досить незвичайні на вигляд, як для бродячих, собаки заскочили з-під воріт, сторож їх пожалів і не видав, залишив, але коли білою довгою сукою почали наполегливо цікавитись чи не щодня «ушльопки з мерії» (так він їх всіх називав, не розбираючи), то спочатку відігнав Білку та Боні подалі від дворища, а коли ті повернулись, довірливо зазираючи в очі, лякливо озираючись, спіймав і вивіз їх на другий кінець міста, в бур’яни попід річку, де вже майже два роки тривало будівництво, а значить, собаки там ніколи не завадять; вважайте, будь-яке будівництво для бродячої істоти хоч на двох, хоч на чотирьох ногах – надійна домівка.

Там у підвалах та халабудах уже давно жила ціла зграя. Ціла зграя, наче хмара, темних і нещадних бродячих псів, яку очолював вожак – Барс, пес трохи більше середнього розміру, статурою нагадував кавказця, можливо, колись родичалися предки, це ж діло таке, собаче; вожак був розумним, найрозумнішим псом зграї, якого всі слухали. Барс народився на вулиці, як і його батьки, отже, знав тільки бродяче життя, і знав про це бродяче життя все, що потрібно знати псу, щоб почуватися впевнено. Він мав загострену інтуїцію і міг миттєво оцінити супротивника: як людину, так і собаку, в цьому його можна порівняти з авторитетним рецидивістом, що відсидів на «зоні» кілька термінів – таке ж вражаюче знання природи життя та смерті й уміння використовувати чужі слабкості. Барс мав, як і будь-який вожак бродячої зграї, охоронця, здоровенного пса на ім’я Тор, у функцію якого входило не лише підтримувати дисципліну та давати прочуханів іншим псам, а й така надважлива місія, як мітити територію. Хто дав псу ім’я скандинавського бога-молота, невідомо, можливо, якийсь студент-філолог або історик, підробляючи на будівництві, пожартував, але ім’я приклеїлося, і самому псу, очевидно, сподобалось: коротке, просте, і наприкінці такий грізний «р-р-р»: «То-ор-р-р-р!». Він і справді був, як молот – важкий і невблаганний, з міцною широкою грудиною, великими лапами і довгими грізними іклами, з якими краще не мати знайомства; важко знайти пса довкола, який би переміг Тора в двобої. В залежності від пори року і удачі зграя налічувала від п’ятнадцяти до двадцяти псів, термін життя яких, за винятком найсильніших і найрозумніших, не перевищував одного-двох років. Основні причини смерті традиційні для такого способу існування, який дістався цим істотам: відлов, загибель під колесами машин, хвороби. Багато собак носили на собі жовті або червоні ошийники «Товариства охорони тварин», у вухах мали кліпси, тобто їх стерилізували і випустили, але в їхньому повсякденному житті це мало що змінило – полювали на них із комунальної служби «Світ тварин» точно таким же чином, як і на інших собак, їжу свою вони добували так само тяжко, люди ставилися до них із не меншою ворожістю, ніж до інших псів, в агресивності вони нічим не поступалися своїм товаришам, тож єдине, чого вони не могли робити, так це розмножуватись. Зазвичай зграя складалась із кількох бродячих псів в першому поколінні, тобто вони не мали стільки навичок виживання, як вожак, хоча також народилися на вулиці; найбільше в зграю потрапляло колишніх домашніх псів, яких господарі виганяли, рідше – губили. Викидали на вулицю, в основному, цуценят, із яких виживало вкрай мало, та й не для того їх викидали, щоб вони виживали. Старі пси, яких господарі не хотіли вбивати, жили в зграї недовго – не могли звикнути до нових законів і умов, тужили за хазяїном, інтерес до життя в них рівнявся майже нулю. Інша справа – молоді собаки, які за різних причин стали нецікавими своїм господарям, саме вони і складали кістяк бойових сил. Як правило, інтелектом та навичками виживання вони поступалися справжнім вуличним псам, однак ті, хто мав характер і фізичну силу, могли досягти досить високих щаблів. Соціальні ролі в зграї розподілялися доволі чітко і зазвичай виконувалися так, що і будівельникам було чому тут повчитися, тож новачкам доводилося довго шукати собі місце під сонцем, виборювати авторитет і харч, що, в принципі, дорівнюється одне одному.

Жила зграя в підвалах тепер уже майже збудованого дому, а в теплу пору року – неподалік від спеціальних вагончиків, які називали «битовками» – тут перевдягалися робітники, проводили свої перекури та обіди; сторóжа накрила псам халабуду, поставила миски, в які регулярно потрапляла їжа, хоча й в недостатній кількості.

Білку і Боні пси зустріли вороже, сприймаючи, що природно, як чужаків, нових конкурентів за територію і їжу, а можливо, як представників іншої зграї, з якою воювали вже кілька років. Боні почувався збентеженим, йому зовсім не хотілося повертатися до бродячого життя, натомість Білка лише раділа перемінам, більше того, вона одразу відчула, що знає ці місця, начебто вже колись тут бувала, але не пам’ятала точно, коли і за яких обставин. Але запахи з глибини підвалів неслися знайомі, навіть рідні, і вона застигла біля стіни, схиливши голову, прислухаючись до сирих протягів. Тор, великий і міцний, здивовано обнюхував Боні, наче перед ним стояв зараз не маленький рудий і волохатий песик, а якийсь інопланетянин. У цей час Боні, як йому здалося, рішуче гавкнув, і ставши на задні лапки, затято замахав передніми перед мордою Тора, намагаючись, очевидно, справити враження великого і грізного собаки. Це виглядало трохи смішно, але з Тором ніхто жартувати раніше не наважувався, в принципі, така поведінка дорівнювалася самогубству, тож всі собаки зграї очікували, що через мить від малого рудого і волохатого залишиться лише хвіст, і то – в кращому випадку. Тор, побачивши це маленьке кумедне диво, що посміло підвищити на нього голос, підняв велику, схожу на заступ, лапу, заніс над головою песика і тихо загарчав. Наразі Боні, зважаючи на розмір та авторитет супротивника, мав би одразу припасти до землі, пощади благаючи, або тікати щосили стрімголов на своїх коротеньких лапках, але в зграї погано, точніше, взагалі не знали, хто такий Боні. Замість принизливих ритуалів або безперспективної втечі він раптом весело підстрибнув і лизнув язиком ніс Тора. Грізний пес ошелешено завмер на мить, а потім оскалив обидва ряди своїх смертоносних для багатьох псів-неборак іклів. У принципі, жити Боні залишалося не більше хвилини. Все, що трапилося далі, жоден собака зі зграї так і не второпав – Тор не збирався кусати песика; як виявилося, так він посміхається! Боні, який вже не мав, що втрачати – нарешті він і сам зрозумів, в яку халепу вплутався, – відбіг на кілька метрів і завиляв хвостом, наче запрошуючи погратися. Тор навіть не встиг отямитись, яким робом, наче його потягли на мотузці, побіг за малим, голосно і радісно гарчачи, але в тому гарчанні не чулося погрози. Так вони несподівано потоваришували – маленький волохатий кмітливий Боні і великий сильний Тор. Дружба ця пішла на користь обом: Боні отримав надійний захист і регулярне харчування, а Тор вперше отримав друга, який постійно знаходився поруч і мав прекрасний слух, що в умовах забитого різноманітними запахами міста часто допомагало попередити небезпеку.

Білці ж пощастило навіть ще більше, ніж Боні, – вона стала новою подругою Барса і скоро завагітніла. З першого погляду – сумнівне щастя в таких умовах, але собаки не обирають умов, не користаються нагодою, не чекають, коли життя покращиться або їм підвищать зарплатню, щоб завести дітей, а лише слідують фізіологічним циклам та інстинктам. Тож Білці пощастило виконати свою природну місію – у неї скоро мали народитися цуценята, з огляду на обставини, від дуже якісного батька, що обіцяло малим, як сподівалася Білка, довге і сите життя.

Існування бродячої зграї собак досить одноманітне, майже весь їхній час зайнятий пошуком їжі. Але людей пси не їдять, якими б голодними не були, і навіть ніколи не нападають на них без причини – без власної причини, звісно ж: пси або захищають територію, або потомство, або їм просто нудно, і вони вирішили розважитись. Барс якраз був таким псом, що полюбляв розваги і вмів їх правильно організовувати для себе і своїх колег. Зграя Барса завжди нападала напрочуд організовано. Вибігали на дорогу, таїлися в кущах і терпляче чекали – когось слабкого, бажано людину похилого віку, жінку, бомжа або п’яного, велосипедиста – так то взагалі свято. Використовуючи швидкість та маневреність, зграя кидалася на жертву з усіх боків: пара дрібних псів демонстративно атакують спереду, відволікаючи увагу, а інші нападають ззаду і з боків, дрібно хапаючи за одежу, поки хтось сильний, зазвичай Тор, не зможе міцно вчепитися людині щелепами в ногу і утримувати її. Якщо жертва падає, то Тор і Барс утримують її зубами і лапами, а інші – рвуть і кусають; якщо ж жертва проявляє стійкість і дає відсіч, то напад, зазвичай, не повторюють. Але люди рідко реагують адекватно на небезпеку: як правило, замість того, щоб зберігати спокій і стояти нерухомо або спробувати налякати псів каменюкою чи палкою, вони впадають в паніку, починають метушливо розмахувати руками, кричати, чим ще більше роззізлюють зграю, а потім і взагалі намагаються втекти, чого, себто, пси і добиваються – щоб жертва почала тікати, щоб переслідувати її, гнати, щоб розпочати справжнє полювання! Але головна помилка, з якої починається людська поразка у вуличних бійках, – страх, який миттєво охоплює двоногих. Зграя відчуває цей момент дуже тонко, і як тільки на людину накочується хвиля жаху, пси здіймають шалений гавкіт, збільшуючи психологічний тиск. Наразі це і є мета гри – перемогти людину психологічно, підкорити своїй волі, змусити боятися, віддавати, виділяти адреналін, а потім уже зафіксувати перемогу фізичним насильством.

Такі вилазки не приносили зграї нічого, окрім розваги і тренувань командних бійцівських якостей, що дуже ставали в пригоді, коли пси перетиналися з конкурентами-сусідами. Зазвичай ворогуючі зграї мають приблизно рівні сили, і остаточних переможців у сутичках не виявляється – у всіх зграй є розумні вожаки, міцні охоронці, спритні бійці, так що війни проходять, як правило, з перемінним успіхом і тривають роками, існуючи як ще одна з нечисленних розваг, інколи смертельних.

Сірий до собак на будівництві ставився спокійно, як до звичних незмінних сусідів, без яких виробничий процес важко уявити. Він і у житті сприймав їх стримано, зважаючи на факт, що пси – лише одомашнені колись вовки; одомашнені – значить, ослаблені людиною, з багатьма втраченими інстинктами. Показовий, наприклад, експеримент британських вчених, коли голодній зграї вовків і голодній зграї собак давали недостатньо їжі: в собачій зграї майже весь харч діставався двом найсильнішим псам, інші залишалися ні з чим; а у вовчій зграї кожному, навіть найслабшому, діставався хоча б маленький шматок – у полюванні всі вовки мають брати повноцінну участь, кожен має виконувати свою функцію, а значить, всі мисливці повинні мати на те сили. Так навчила вовків мудра природа, але людина цю мудрість перекроїла в собаці під свою натуру. Сірий, коли отримав від товаришів своє прізвисько – за лють і непоступливість у вуличних бійках, а не за ім’я, як можна подумати, залишився задоволеним: «Вовк – не найсильніший звір, фізично вовки слабші за тигрів чи левів, зате вони в цирку не виступають!» – казав він.

Тож у тісний контакт із місцевими собаками Сірий намагався не вступати, тримав нейтралітет, інтуїтивно відчуваючи їхню ворожість до людей, хоча і ретельно приховану. Сірому було достатньо, що пси визнавали його право перебувати на цій території, а на їхню він і не зазіхав, на відміну від багатьох будівельників, які намагалися здобути прихильність зграї. Наслухавшись дурних байок про людяність та довірливі очі бродячих псів, бригадир дядько Павло якось в обідню перерву розповів дурним собаколюбам повчальну історію про варана. Отже, один його товариш, затятий і досвідчений мандрівник, тримав дома невеличкого, досить доброзичливого і слухняного варана, якого привіз із Середньої Азії. Через кілька місяців варан раптом укусив хазяїна за руку; не сильно, але рука напухла і посиніла на кілька тижнів. Весь цей час варан ходив за господарем буквально по п’ятах, винувато зазирав у очі: мужик прокинеться, а варан сидить біля ліжка і дивиться на нього, такий печальний; відкриває двері з ванної – варан тут як тут, сидить, дивиться, очі сльозяться, наче вибачається за скоєне; час іде, рука поволі спухає, а варан нудиться все більше. Поніс мужик його до ветеринара: а раптом варан від каяття помре? З’ясувалося в підсумку, що варан цей – трохи отруйної породи, і полює він так – кусає жертву, а потім чекає, поки та сконає від його отрути. «Це я для того вам розповів, щоб ви, дундуки, не приписували свої відчуття та думки тваринам, – у загальній тиші закінчив оповідь бригадир. – Щоб потім не було «мучительно больно за бєсцельно прожитиє годи» і ви не брали лікарняний, щоб робити уколи проти сказу…»

Фізично Сірому не стало набагато краще, але відтоді, як він задумав і вирішив втілити в життя (точніше, в смерть) свій план, у тіла наче відкрилося друге дихання, і він перестав так стрімко худнути. Сили потроху відновлювалися, і він навіть зміг влаштуватися знову працювати, в ту ж таки будівельну компанію (дякуючи тітці), але на зовсім іншу посаду і невеликі гроші – нескладна, суто паперова робота з накладними, актами та підрядами, як правило, туди брали або пенсіонерів, або практикантів, але Сірий уже мав інвалідність, тож через це компанії стало вигідно його тримати, бо не доводилося сплачувати великий податок в черговий державний фонд. Сірий розумів, та й лікар прямо сказав, що покращення нічого не означає, і в будь-який момент хвороба знову може перейти в активну фазу, а те, що вона тут, всередині, Сірий дуже добре відчував. Він почав ставитися до неї, як до живої істоти, начебто домашньої тварини – розмовляв із нею; коли їв, то годував начебто і її; коли спав, то вкладав спати і хворобу; вона стала його внутрішнім вараном, що, один раз укусивши, тепер терпляче чекає, коли жертва сконає. Можливо, саме через таке гарне до неї ставлення хвороба і затихла на деякий час, надаючи Сірому можливість ще трохи пожити.

Найбільше він шкодував, що може вже і не побачити батька, який застряг на заробітках у Тюмені. Батько був вправним інженером, дуже відповідальним працівником, із тих, що покидають виробництво останніми, тому коли щось йшло не так, як треба, батько залишався «доводити об’єкт», як він висловлювався. Батька Сірий любив, між ними і досі існував той невловимий, дуже рідкісний зараз зв’язок, що і має існувати між батьком та сином. Звісно, до цього спонукали і сумні обставини – рання смерть матері; проте ж часто-густо виходить навпаки: коли один із батьків помирає, то другий, захопившись пошуком нової половинки, забуває про дитину, а коли половинку знаходить, то стосунки в родині взагалі раптом набувають зовсім інших відтінків. Батько ж стосунки з сином зміг зберегти до цих пір – довірливими і теплими. Другою рідною людиною в Сірого була бабця, мати батька, яка читала йому колись в дитинстві на ніч Євангеліє і розповідала про рай та пекло, але вона померла кілька років тому; її місце природним чином зайняла рідна тітка, сестра матері, Ірина Василівна, його добрий ангел. Ірина Василівна довго працювала в так званих «органах місцевого самоврядування» бухгалтером у різних комунальних підприємствах та закладах, а в країні, де бухгалтерський та податковий облік значно важливіший за сутність та результат економічних процесів, будь то хоч будівництво, хоч виробництво, хоч торгівля – бухгалтера займають в усіх установах одразу наступну позицію вслід за керівником, а зрештою багато хто з них має вирішальний вплив на діяльність всього підприємства, і часто останнє слово залишається в прийнятті рішення саме за ними. На перший погляд, далекій від цих суворих реалій людині такий стан речей може видатись дивним і неправильним, бо начебто ж за економічною наукою ведучі ролі в кампаніях мають займати висококласні фахівці-спеціалісти або продавці-менеджери. Але слід розуміти, що закони і підзаконні акти податкового законодавства складені в цій чудовій країні таким чином, що будь-яка економічна наука здригається від жаху і дає задки, щоб тихо сконати під столом, бо єдина помилка в складних бухгалтерських звітах може привести до краху зусилля всієї компанії, причому це може бути просто формальна, несвідома помилка, яка майже не впливає на суму податків. Державні службовці, навчені лише єдиному – знищувати все, що не піддається контролю і вимагає додаткових дій, з радістю замість пролетаріату виконують функції могильників сучасної буржуазії. Позаяк буржуазія, розуміючи, що нічого гарного від держави, навіть при відносній чесності ведення справ, чекати не доводиться, гайсає в позаподаткову гречку, і бухгалтери, що абсолютно закономірно в таких розкладах, стають втаємниченими в усі оборудки підприємства, розробляючи комбінації по ухилянню від податків, зберігаючи кеш у своїх сейфах вдома або в банку, тобто виступають такими собі хранителями ключів стабільності та успіху. Саме через ці специфічні обставини ведення справ у вітчизняному бізнесі Ірина Василівна і мала всі можливості неабияк допомагати Сірому, наразі, це стосувалося навчання і працевлаштування; Сірий завжди дивувався, які розгалужені зв’язки має ця енергійна жінка, але секрет, як тітка пояснювала, полягав не стільки в бухгалтерських надбаннях, які важливі лише всередині структури, а в самому місці роботи – виконавчому комітеті міста (читай: місцевому уряді), бо навіть найдрібніші чиновники звідти поводилися інколи, наче справжні господарі життя.

Після того як кілька років тому на Різдвяні свята чоловік пішов нарешті до коханки, Ірина Василівна спочатку взяла лікарняний і подалася в туристичну поїздку до Таїланду, де намагалася отримати за два тижні від життя те, що воно не додало їй за останні десять років, а по поверненню отримала на руки трудову книжку із записом «за згодою сторін». Без проблем влаштувавшись вести бухгалтерський облік кільком приватним підприємцям, пов’язаний із тендерами, що проводила міська рада (тут-то її зв’язки і знання внутрішньої кухні якраз і згодилися), весь свій вільний час вона присвятила вихованню численних родичів, що, зрозуміло, мало кому сподобалося й ознаменувалося кількома грандіозними скандалами. Батько Сірого пояснював цей тітчин дивовижний провал гуманітарної місії по порятунку близьких так: «Обов’язково потрібно, щоб люди, яким за сорок, мали дітей-підлітків. Люди в нашому з тіткою Ірою віці накопичують вже достатньо цінний життєвий досвід, яким мусять поділитися, хочуть комусь його передати – це на рівні інстинкту продовження роду працює. Але свої діти виросли (або їх взагалі немає), онуки ще зовсім малі (або теж немає), а необхідність передавати досвід все гучніше і гучніше стукає в їхні серця і мозок. І тоді вони роблять невиправну помилку – починають намагатися передавати його таким же дорослим людям. Але в інших дорослих людей – свій досвід, своя необхідність, своє бажання і бачення, і вони не готові вислуховувати довгі й нудні розповіді про те, «…як насправді потрібно правильно робити», бо вони й самі знають про те не гірше. Потреба передавати досвід – психологічний інстинкт виживання людства. Він необхідний, як вода, і його потрібно кудись виплескувати. Тому немає нудніших і конфліктніших людей, ніж ті, кому за сорок – в цьому віці інстинкт збереження племені вмикається на повну, вони не можуть зупинитись, але ж не можуть і виконати свій обов’язок повноцінно – бо ніхто, навіть чоловік або дружина (або в першу чергу – саме вони), не хочуть їх слухати – за відсутністю потреби. Якби такі люди мали дітей-підлітків, то проблем із передачею досвіду не виникало. А так природний режим психологічного існування виду порушено, і особи в розквіті сил, ще сповнені енергії, налаштовані на співпрацю, стикаються в суспільстві з ігноруванням їхньої місії, як носії знань та навичок вони стають зайвими, непотрібними. Тут закладена кількість величина міжособистих конфліктів, в основі яких лежить нерозуміння одного простого факту – справа не в жахливому характері людей; для гармонії в наших родинах і суспільстві просто кількісно не вистачає дітей».

Йому, батьку, легко так казати – він якраз мав усі можливості передавати свій життєвий досвід на роботі колегам і підлеглим; шкода тільки, що власний син, Сірий, часто залишався поза межами цього інформаційного поля. Сірий від того страждав, і батько також страждав (відстань поміж ними інколи сягала тисяч кілометрів, хоча для близьких по справжньому людей це інколи значно менше, ніж в деяких родинах кілька метрів поміж двома кімнатами однієї квартири), але вважав, що хлопець вже достатньо дорослий, щоб жити цілком самостійно. Так воно і є, але батька Сірому не вистачало, не вистачало живого, рідного спілкування; і тому він не міг – не хотів! – говорити по телефону про свою хворобу, відволікати, скаржитися, викликати жалість, бо відчував – щось кардинально змінилося останнім часом, у батька хтось з’явився, якась жінка, і не так, як раніше – на кілька місяців, а постійна; напевне, батько мріяв одружитись, створити, нарешті, родину повноцінну, можливо, з новими дітьми, але не хоче руйнувати стосунки, що склалися зі старшим сином, тому відмовчувався, втаємничував особисте і довго не повертався додому. І це Сірого також мучило: повсякдень-невизначеність і прогнозованість того, що станеться далі; їхній внутрішній енергетичний зв’язок втрачав колишню силу, потік поволі згасав, миготів, як лампочка під паршивою напругою.

Тож і виходить, що поруч залишалася тільки Ірина Василівна, яка Сірому, щоправда, в допомозі ніколи не відмовляла. Йому й потрібно було зараз небагато: підходяща робота і сірчана кислота. Робота – для того, щоб відкласти гроші на поїздку, туди, де сніжно і високо. У гори він збирався за тим, щоб там померти, тобто назавжди, а в тому, що він скоро помре, сумнівів не виникало. Ніхто не міг йому допомогти – ні лікарі, які просто не вміли, ні народні цілительки, які не знали; зрештою, тітка відправила його через знайомих на консультацію до Києва, де після двох тижнів ретельного обстеження Сірий нарешті почув діагноз, в який повірив, – хвороба Лу Геріга. Займався Сірим молодий енергійний лікар, кандидат наук, що справляв зовсім інше, позитивно зовсім інше враження від усіх провінційних лікарів принаймні тим, що хоча б вислуховував уважно і був надзвичайно ввічливим, тобто хоча б виказував повагу до грошей, які йому заплатили. Отримавши всі результати аналізів та досліджень, лікар сумно повідомив, що єдині відомі науці люди, які мають хворобу Лу Геріга і в яких стан тимчасово стабілізувався, – це фізик-теоретик Хокінг, гітарист-віртуоз Беккер і футболіст-гуляка Ріккен. Всі інші хворі рано чи пізно втрачали здатність самостійно пересуватися, ковтати, говорити. Хвороба не впливає на розумові здібності (заспокоїв), але призводить до тяжкої депресії в очікуванні смерті (сказав правду). На пізніх етапах захворювання життя може підтримуватися лише штучною вентиляцією легенів та штучним харчуванням. Зазвичай від перших проявів до смерті проходить від трьох до п’яти років, хід захворювання можна уповільнити лише спеціальними препаратами, але для того, щоб мати можливість їх оплачувати, потрібно бути або фізиком-теоретиком зі спеціалізацією «чорні дірки», або відомим гітаристом, або професійним футболістом – це вже лікар гірко іронізував (співчуваючи); а якщо серйозно, то дійсно потрібно мати чималі кошти і можливість відповідного лікування та догляду за кордоном – та й то ніякої гарантії.

Нарешті все стало на свої місця, і Сірий отримав таку бажану визначеність: він скоро – через місяць, два, можливо, рік або два чи три, яка різниця, помре, він приречений. Але найгірше не сама смерть, а те, що решта його життя буде схожою на цирк, він приречений слабнути і помирати в слабкості та приниженні, і ніхто не міг йому допомогти зректися тієї долі, навіть батько, навіть диво, навіть Хокінг, Беккер і Ріккен, разом узяті, але найголовніше, він сам собі і не хотів уже допомагати, бо окрім хвороби фізичної, страждав хворобою душі – через випадок зі священиком у церкві. Сірий прекрасно усвідомлював, що не він один став жертвою підступного нападу, що таких людей, напевне, багато, а потім уже через знайомих ментів дізнався, що переважна більшість постраждалих – підлітки і діти, але всі намагання якось законним шляхом зупинити Трифілія виявилися марними; тож і справедливість в цьому плинному світі – також, виявляється, змарніла і втратила статус-кво навіть для фізиків-теоретиків, музикантів-віртуозів і футболістів-гуляк, її прирекли тут, в цій країні, без ліків і належного нагляду за кордоном до повільної, принизливої публічної смерті. Тож через цю муку, що гризла не гірше тілесної, – зруйнували чи не останню його фортецю, привиту ще бабцею, – його майже старосвітську, чисту віру в те, що Бог – є, а церква – то тіло Христове (як з’ясувалося, там тепер іншими тілами цікавляться, так) – і Сірий згас; тому і вирішив лікуватися радикально, за допомогою сірчаної кислоти. Інакше як ти муку виведеш із серця?

Проблему, що перед ним постала – як і де взяти таку кількість рідини, щоб не викликати підозри ні до самої події, ані після, – він вирішив елегантно.

Собаками на будівництві завідувала сторóжа, тобто ті, хто мав вільний час возитися з ними, годувати, та й із такими охоронцями можна не бігати вночі по периметру, а спокійно спати – ніхто чужий сюди не сунеться: обгавкають, закусають, піднімуть і мертвого з могили. Але і самі собаки зникали і гинули досить часто, Сірий інколи бачив їхні понівечені тіла і на дорозі, і обабіч дороги; якось він наштовхнувся на зелений фургон, з якого виходили люди і відшкрібали те, що залишалося від тварин, з асфальту. «Хтось же має якимось чином утилізувати ті понівечені трупи», – розмірковував він, коли згадав, що десь читав, що інколи це роблять за допомогою сірчаної кислоти; тож звернувся з цим запитанням до тітки, яка кілька років працювала десь поруч із собаколовами, наскільки він знав. Тітка сказала, що трупи собак після обліку вивозять на полігон побутових відходів, де їх дійсно утилізують, але як саме, їй невідомо, однак якщо Сірий захоче, вона дістане потрібний номер телефону.

На диво, утилізацією трупів тварин на полігоні побутових відходів, що знаходився за два десятки кілометрів від міста, займалася юна тендітна дівчина з довгою чорною косою, випускниця місцевого аграрного вишу за спеціальністю «ветеринар» на ім’я Настя. Сірий із подивом слухав про те жахіття, яке доводиться робити цій дівчинці кожного дня, дивувався її стриманості й, якщо можна так сказати, професіоналізму. Однак все максимально зрозуміло: іншої роботи немає, тому людина, яку вчили лікувати тварин, мусить займатися утилізацією їхніх трупів, найкраща характеристика державотворення і суспільства, нічого й додати. Утилізувати ж дійсно іноді доводилося за допомогою сірчаної кислоти, але, як зізналася Настя наприкінці пляшки горілки, вона приноровилася витрачати на кожну тушку мінімум рідини, все ж таки не дарма вищу освіту здобувала, хоча на щось згодилося. Алкоголь дався Сірому вкрай важко, але процес того вартував. Він віддав добрій Насті за сірчану кислоту майже всі гроші, що відкладав на дорогу; дівчина теж залишилася задоволена – і поцілунком на прощання, і всім іншим; він спромігся на близькість не без остраху, але мав віддячити і придбати її мовчання і таким чином також.

Звісно, все можна було б виконати простіше, але Сірий вважав, що має вчинити і обставити справу, що задумав, саме так, і ніяк інакше.

Перед поїздкою в гори він зайшов до Софії, народної цілительки, себто туди, звідки й почалися його справжні нещастя. На дверях побачив об’яву:

«Увага! З 15 лютого народна цілителька Софія прийматиме за новою адресою: ХХХ на ХХХ».

– А що ж так? – запитав у касирки. – Чому з’їжджаєте, місце ж намолене?

– Відселяють. Міськрада, після того, як Трифілій зник, призупинила договір оренди: начебто мало платимо, я не в курсі, але ж, знаєте, завжди можна знайти недоліки, до чогось причепитися. А заступитися тепер нікому, отож бо…

– Ага, – коротко поспівчував Сірий. – Я тут записувався…

– Заходьте, ви якраз вчасно, нікого немає.

Він зайшов до кімнати і не вітаючись зупинився посередині. Тут майже за рік нічого не змінилося, навіть спортивний костюм на Софії той же – червоний, з двома білими смужками. Цілителька сиділа на дивані і важко дихала, тримаючи великі долоні-лопати на столі, наче робила якусь гімнастику для легенів: стіл порожній, ані паперів, ані чайника, тож копирсатись ні в чому, копати нічого. Вона роздивлялася хлопця сумним поглядом; чомусь защипало ліве око, і захотілося терміново потерти обличчя, а думки перебували десь зовсім далеко: велике жовте колесо крутилося глибоко під водою і мололо крапельки океану на білий порошок. Звісно, Софія не мала всіх тих надлюдських якостей, як то повідомляла реклама в газетах, але все ж таки природа наділила її деякими здібностями в області психології та екстрасенсорики. Інколи – вона й сама не знала, чому – їй приходили в голову різні слова, які говорилися самі по собі, без її участі, а інколи в ній оселялась впевненість в речах та подіях, про які вона ніяк не могла знати або чути, а через кілька днів приходили люди і розповідали свої історії, фінал яких Софії був уже відомий. Це неконтрольоване ніким знання жило своїм життям, і не було, за великим рахунком, чеснотою Софії: так сталося, що воно дісталося саме їй, от і все. Зараз в її житті настали важкі часи, грянуло багато перемін, і відчуття, інтуїція неймовірно загострилися.

– Хочу вас запитати, – мовчання порушив Сірий. Він знав, що Софія бачить його, більше того, мав впевненість, що вона про все здогадується. – Чому все так?

– Що саме?

– Все. У мене таке враження, що щось велике закінчується і щось не менш велике починається. Але вони настільки різні, настільки несхожі, що ті, хто потрапив поміж ними, приречені на загибель.

– Нічого нового тобі не скажу: закінчується одна епоха – епоха Риб, де все рухалося повільно і розмірено, й починається інша – епоха Водолія, де все плинне, швидко змінюється, де немає нічого сталого, і нам – дітям Риб, немає в ній місця.

– А кому є?

– Світ не стане гіршим, можливо, навіть навпаки. Риб’ячі діти… Ти куди Трифілія дів? Я його ніде не бачу: ні серед живих, ні серед мертвих.

Запитання прозвучало несподівано, наче будильник ввечері. Цілителька підняла свої великі лопати-долоні і розчепірила їх вбік хлопця:

– Не підходь, я тебе боюся!

– Ні-ні, не бійтесь, я не зроблю вам нічого поганого, хоча саме ви… – І тут Сірий розповів про те, що сталося з ним у церкві. Він ані на секунду не сумнівався, що Софія в курсі ганебних справ священика, але не міг стриматися – і вивалив усе до найменших подробиць, уважно слідкуючи за реакцією жінки. Обличчя її та шия вкрилися червоними плямами, які Софія намагалася прикривати руками, застібала наглухо куртку спортивного костюма, але й самі руки почервоніли, і костюм не рятував, і вони стали майже одного кольору – руки і костюм, коли Сірий почав розповідати про інших постраждалих – дітей і підлітків, про яких йому вдалося дізнатися.

– Тому, – сказав Сірий, – я вирішив, що він має відправитись в пекло. І я придумав для нього кару – знищити, щоб і сліду цієї падалі не залишилося на білому світі. Щоб тоді, коли Господь покличе нас усіх на останній Суд, то Трифілія б навіть ніхто і не помітив, і він залишився десь в найдальшому кутку пекла назавжди, позбавлений навіть малесенького, щонайменшого шансу на будь-яке спасіння. На будь-яке!

– І що ж ти зробив, хлопче?

– Я прийшов до нього вдруге, сам, у церкву, за вівтар, у ту кімнату. Сказав, що на все згоден, але не тут і не так, і запросив до себе – пізно ввечері, щоб усе тихо. Я живу далеко, на Постройці, там завжди темно; він приїхав, спокійно, певне, не перший раз так ризикував заради… Ми спустилися до підвалу – я сказав, що дома батьки, та й попові було байдуже, де саме це робити, його аж трусило від нетерплячки, а там у мене кімната обладнана: ліжко, музичка і все таке… Ми зайшли, Трифілій пританцьовуючи поцілував мене в губи, – Сірий машинально витер рот рукою, сплюнув і скривився, – повернувся, знімаючи светр, а я вихопив бейсбольну биту і з усієї сили влупив у потилицю… Він гепнувся на землю, здоровий такий, як кабан, ще дихав… Я ледь запхав його до пластикової бочки для літнього душу, я її довго шукав по магазинах, запарився, це виявилося найскладнішим насправді, – і перерізав горлянку. А потім розчинив тіло в сірчаній кислоті, все прибрав і вимив, а рештки спалив на звалищі. Тому ти й не бачиш його ані серед мертвих, ані серед живих – його ніде тепер немає! – і Сірий задоволено посміхнувся. – Ніхто не знає, куди він пішов, ніхто не шукатиме слідів у мене в підвалі, Трифілій зник – і це всіх влаштовує, навіть Господа, якому, певне, теж набридло виправдовуватися перед пеклом за цього козла.

– Убивство людини – великий гріх. А він же ще й священиком був! Не боїшся сам в огні пекельному горіти?

– Я зробив лише те, про що в глибині душі мріяло багато людей, але в них не вистачало сили волі. Я – лише знаряддя вбивства, а знаряддя, як відомо, завжди намагаються позбутися щонайшвидше. Тож там – у пеклі – і побачимось.

– І не боїшся, що я тебе здам прямо зараз, і тебе покарають тут?

– Хто мене покарає? Та мені тільки спасибі скажуть! А насправді мені байдуже, я не за цим прийшов. Мені гроші потрібні. У Трифілія були з собою, але мало, на кілька шоколадок і таксі, не більше. Дай мені грошей.

– Я зараз міліцію викличу!

– Навряд чи. Перша ж і постраждаєш, а то ти наших ментів не знаєш – тут не відкупишся за сто баксів! Дай мені грошей, прошу!

Софія всіх їх знала, дійсно, і тому міліцію не викликала. Натомість покликала касирку, наполохану, наче курка посеред дороги, і всю денну виручку віддала Сірому.

– Вистачить?

– Не знаю, – чесно сказав Сірий. – Дякую. Нехай щастить.

«От і я так думаю, що нічого тут шастати», – гірко посміхнулася Софія і закрила обличчя великими долонями. Плечі її здригалися від шалених ридань.

23. День народження мера

Будинки, мости і дерева – ось що робить міста по-справжньому неповторними. Це якщо не брати до уваги людей. Вона одразу вирішила, що фільм має бути чорно-білим. Хай кадри мерехтять, наче сніг по чорному асфальту, колір тут зайвий, фарби – це нечесно по відношенню до міста і дідових оповідей, не потрібно нічого додавати, колір – то завжди суб’єктивно, можливо, навіть звуку не потрібно, лаконічна німа оповідь: через знаки, символи і рухи.

Вікторія йшла по найгарнішій, як на її смак, вулиці міста і подумки писала сценарій для документального фільму, який планувала зняти по закінченню режисерських курсів. Робота танцівницею в клубах та на елітних світських тусовках – то лише необхідний заробіток на шматок хліба, деякою мірою навіть налагодження зв’язків, і хоча вона й не належала до перших кіл у своїй професії, але достатньо часто брала участь в різноманітних презентаціях та шоу, щоб познайомитись там із потрібними людьми. Але якщо вже зовсім чесно, то залишатися в Москві вона аж ніяк не планувала – її манила Європа, вона послідовно вдосконалювала французьку і мріяла про Париж, де в невеличкій студії одного із друзів проглядалася перспектива для роботи фотографом; відстані її не лякали, світ став таким малим, що достатньо простягнути руку – і ти на Карибах (не Карабах) або на Кубі (не Кубані).

Вона захопилася кіно несподівано; в дитинстві батьки пророкували дівчинці кар’єру архітектора – мала незле малювала, а для фізичного розвитку віддали ще й на бальні танці, якими вона всерйоз захопилась: аплодисменти публіки, виступи, яскраві сукні і зачіски, перемоги на конкурсах, міжнародні поїздки, турніри не могли не подобатись. Паралельно Віка встигала відвідувати художню школу, де вже в останній рік відкрила для себе фотографію – якраз наступила цифрова ера доступного фото, коли кожен другий громадянин вважав себе фотомайстром, і кожен десятий мав крутий фотоапарат. Вона ж працювала старим дідовим «Зенітом» на чорно-білу плівку, і вся та марудна процедура – від встановлення витримки до проявлення світлини – їй страшенно подобалася. У випускному класі школи Вікторія познайомилася з художником – відомим, елегантним, талановитим, веселим, щедрим – і стала його коханкою. Він мав усього два недоліки: вік – десь глибоко за п’ятдесят, і сварливу дружину; але з ними дівчина легко змирилася, тому що сама мала їх не менше: вік – сімнадцять і старосвітських батьків, навіть молодших за її коханця, які погрожували посадити художника в тюрму за педофілію. Познайомилися вони не випадково. Першого вересня, на День знань, до їхньої школи традиційно запросили митців – розповідати про високу місію мистецтва, тобто нести, як водиться у такої публіки, суцільну нещиру ахінею; лише підтягнутий засмаглий сивочолий художник із ясними очима говорив простими словами зрозумілі речі: талановитих багато, але досягає успіху той, кому пощастить із людьми, які підтримають їхню творчість; пощастить у підсумку тому, хто працює невблаганно щодо себе; «…перемагає той, хто сміливий», – сказав він. Школярі насамкінець зустрічі продемонстрували свої роботи, і Віка показала власноруч зроблені і проявлені чорно-білі фотографії вулиці, по якій вона зараз йшла. «Гарні роботи, талановиті, – сказав художник, – приходь до мене в майстерню, я познайомлю тебе з головою спілки фотографів міста». Вона прийшла наступної неділі, як і домовлялися, але, ясна річ, ніяким головою спілки фотографів в майстерні і не пахло, а пахло звабленням, тютюном і вином; художник недовго її вмовляв; вона знала про своє красиве тіло, але ж про це, крім неї, більше майже нікому не було відомо, і це її по-справжньому бентежило, тож Вікторія спочатку позувала оголеною кілька вихідних, а потім… Потім у них розгорілося шалене кохання, проти якого протестували всі навколо, однак суцільне суспільне несприйняття ще більше розпалювало полум’я пристрасті, яке перекинулося майже на всі сфери їхнього життя, в результаті чого художник від кохання з’їхав спочатку з глузду, а потім і з дому до майстерні, а вона легко кинула свого пацанчика, Сірого, і як тільки їй виповнилося вісімнадцять, переїхала до художника, і вони зажили щасливо, але недовго. Згодом з’ясувалося, що художник має і третій недолік – злигатися з усіма підряд своїми моделями. І хоча фізичні можливості мав уже вельми обмежені, за звичкою намагань і домагань не полишав, і поки Вікторія ходила в університет вивчати французьку мову, художник жив, як звик. Але якось одного похмурого осіннього дня (як це зазвичай і буває в таких історіях) несподівано відмінили разом всі пари, і Вікторія повернулася додому значно раніше. От і все. Те, на що все життя закривала очі дружина («Він же митець! Йому потрібні нові емоції!»), Віка не змогла навіть прикрити повіки: «До чого тут «митець»? Та ти просто козел!» – на тому й пішла геть з майстерні, розбивши вщент власне серце, бо, як не дивно, художника вона кохала до безтями: він став її першим чоловіком, він привчив її читати книжки, надав впевненості, першим помітив її кінематографічне мислення, хист до створення образів, тож поки вона самозахоплено тренувала в собі майбутнє моделі по той бік об’єктиву, він взяв її за руку і змусив подивитися на світ через вічко відеокамери, заявивши, що фотографія – то, звісно, основа основ, але з такою образною уявою можна мати значно ширший арсенал: «…тим більше, ти пишеш непогану прозу». Таким чином, майстер вручив їй ключі від майбутнього, і все, що вона мала, над чим працювала, але боялася комусь показати, отримало виважену і критичну оцінку людини з прекрасним смаком, але найголовніше, що вона взяла, – впевненість, а впевненість – це та штука, на яку нанизують все інше, як на шампур м’ясо, тож коли ти впевнений у власній якості, у власному таланті, то тебе нічого не зупинить, ти точно знаєш, куди ведуть будь-які східці. Але й забрав художник багато: серце дівчинки крихке, ніжне, любляче – втоптав у бруд, обваляв, викинув на поталу публіці; старий, освічений, ніжний, коханий, будь ти проклятий! Зрештою, тому і не мала сексу весь цей час після розриву так довго – не хотіла, бо після кількох не досить вдалих спроб втекти від спогадів подалі через фізичну близькість з не дуже близькими чоловіками зрозуміла: все, що залишається жінкам після такого статевого акту, – це або байдужість, або вихована нудними вправами посмішка; або ще один статевий акт у кращому випадку, після якого залишається точно сама байдужість. А байдужості вона наїлася по саму горлянку. Тож вона вирішила зав’язати з коханням, натомість знімати кіно, тобто обрала творчість як ширму, за яку можна сховатися і там спокійно проявляти свою плівку, свої думки і відчуття, свою самотність, бо рішення прийнято: щоб нічого не заважало створювати, працювати, мандрувати: ані чоловік, ані діти – на родину елементарно не вистачить часу; час наразі такий плинний, життя коротке, і потрібно обрати щось одне, найважливіше для себе. І вона обрала – свідомий вибір вільної людини на користь творчості вищого ґатунку, ось чого вона прагнула по-справжньому. «Це як секс, який має бути чистим і вільним. І бажано, під відкритим небом. Все інше – ніщо. Тому мені й не подобається слово «трахатися», хоча воно якраз якнайкраще і відбиває те, чим займається більшість людей, намагаючись прикриватися шлюбом, а то й того гірше – коханням. Секс під відкритим небом – єдине, що варте уваги, це щось надзвичайне, абсолютно не схоже на секс у квартирі, наметі, та де завгодно, де є дах. Якщо над вами тільки небо, то первинна вселенська радість вам забезпечена. Якщо ви не мали сексу під відкритим небом – ви не мали його взагалі. Коли ти створюєш – твоє небо відкрите», – себто це і не про секс зовсім, а про самотність, так.

Її камера, здається, відзняла всі найважливіші, найкрасивіші, найпотаємніші куточки вигнутої монгольським луком вулиці: фасади житлових будинків, козирки під’їздів, вивіски магазинів, гілки і тіні дерев, острівки квітів, вибоїни асфальту, східці до аптек, вікна лікарень і пологового будинку, алеї скверу Асмолових, точніше, того, що від них залишилося після довгих років боротьби з прекрасним; всі рухи людей, собак, котів, птахів, комах, громадського транспорту, автівок. На початку, від перехрестя, вулиця прудко збігала вниз, потім вигиналася, вирівнювалася, зрештою наприкінці різко повертала праворуч і впиралась в колишню садибу купців Семенових; звичайно, занедбану, звичайно, закриту глухими парканами з усіх боків новими господарями, але Вікторія любила садибу за мальовничість, будинок – за незвичайну архітектуру, місце – за собак, яким там дозволяли переховуватися. Саме тут приблизно рік тому зник її улюбленик песий на ім’я Чарлі, малий рудий і волохатий, страшенно добрий і кумедний. Коли Вікторія бувала в місті, то обов’язково їздила сюди кожного дня годувати псів. Але сьогодні вона віддала машину діду, який мав кудись їхати, не могла йому відмовити, тож ішла пішки, чому неймовірно тішилася. Вона не полишала надії знайти Чарлі, але розуміла, що це майже неможливо, і єдина її надія – зустріти довгого білого собаку, за яким втік її песик…

Окрім звичного годування трьох чотирилапих сіромах у садибі, Вікторія сьогодні мала ще одне відповідальне завдання – від дідуся. Вчора вони удвох підіймалися на дзвіницю церкви Воскресіння, де дідусь маленьким лікарським молоточком намацав у стіні порожнечу, в якій, не виключено, замурована загадкова отаманка, тож сьогодні Вікторія мала з п’ятого поверху мерії роздивитися пошкодження і, бажано б, відзняти тріщину на відео. Тому в сумці, поруч із пакунком із собачою їжею, лежали бінокль і фотоапарат; більш того, сьогодні о другій на неї чекав мер міста. Точніше, не на неї особисто – вони не могли бути знайомі аж ніяк, мер чекав на невідому йому мешканку міста, записану в спеціальну книгу відвідувань, на якусь жінку на ім’я Вікторія Сікорська, що прийде до міського голови на особистий прийом і розмовлятиме про проблеми бродячих собак. На сайті мерії вона побачила, що вчора мер святкував день народження (п’ятдесят один рік, здається), тож прихопила в подарунок жовтий нашийник – нагадати, що бродячих собак потрібно стерилізувати і захищати, а не труїти, спалювати, закопувати живцем; тобто вона і не думала втрачати таку слушну нагоду нагадати меру про те, що її турбує, що турбує багатьох людей у світі і місті, а вже потім – акуратно, тихенько вона підніметься на п’ятий поверх в жіночий туалет, дочекається, поки всі вийдуть, – і уважно роздивитися в бінокль ту кляту тріщину на дзвіниці і зніме її на свою нову камеру Canon EOS 5D Mark III. «Це ідеально було б, – сказав дідусь, – ідеально! Неспростовний доказ!» – «І що будемо робити далі, дідусю?» – запитувала вона. – «Писати будемо! Стукати в усі двері. Грюкати! Меру, губернатору, президенту, Владиці писатимемо – потрібно рятувати дзвіницю!» – «Діду, ти вже один раз врятував цю церкву, хіба більше нікому тепер?» – Тут дідусь і сів, вражений у саме серце таким простим відкриттям, начебто ніколи і не задумувався над цим фактом. – «Виходить, онуко, що й справді – нікому, – сказав печально, загрібаючи пальцями назад буйне сиве волосся, схиливши голову. – Не підготував нікого, не виховав учнів, біда!» – «Хіба ж твоя провина? Скільки разів ти намагався, вів різні гуртки в школах та будинку дітей та юнацтва, але ж ніхто не залишився, ніхто!» Дід сидів не піднімаючи голови: «Нічого, – сказав роблено весело, – ти ж у мене є. Знімеш от кіно… знімеш кіно про все, що у нас дома є, про всі колекції. Я там записи деякі веду, багато спогадів, історій різноманітних. Ніхто такого про місто наше не робив, та й не зробить – не вистачає широти світогляду, щоб охопити час, оцінити важливість контексту. Нікого не цікавить ціле: життя нині – як ріка по весні після суворої зими, скута кригою, що швидко тане. І немає на тій ріці нічого постійного: ані домівки, ані роботи, ані державного устрою, ані влади, ані законів і порядків, ані родини – все тане на очах і зникає в темних водах; начебто хтось постановив залишити людину навіть не сам на сам із собою, а взагалі порошинкою, соломинкою в руках плинної долі, іграшкою…» – Дід почав впорядковано вкладати свої речі до похідного армійського наплічника.

Вікторія і погоджувалася з дідом і, в той же час, не погоджувалася: так, пам’ять тепер у людей фрагментарна і швидкоплинна; і життя швидкісне, наче Інтернет у провайдера в офісі, і немає сенсу будувати довгострокові плани; але неА все ж так погано, та й чи погано взагалі? Бо змінюється спочатку, не життя, змінюються люди; інше питання, чи управляє хтось цими подіями, що зводять пам’ять і сталість нанівець, окрім зірок на небі? Іншими словами – чи змінюють людство навмисне, готуючи таким чином до якогось нового, невідомого ще способу життя? Вона не знала відповідей, лише в одному була впевнена на сто відсотків: навіть сама думка про те, що якесь явище може зробити тебе не вільним, робить тебе значно більш не вільним, ніж саме явище, реальне воно чи удаване, неважливо, головна клітка – в твоїй голові.

Вулиця закінчилася. Вікторія підійшла до сірих обдертих масивних металевих воріт – три смішні собачі носи нетерпляче стирчали з-під них в очікуванні смачного. Вона дістала миску, приховану тут же, в кущах, акуратно виклала все, що мала в пакеті, а потім підсунула їжу під паркан і з задоволенням почула повискування, штовханину і чавкання, що долинали звідти. Дочекавшись, поки собаки наїдяться, сухою гілкою, яких тут валяється повно, загребла миску до себе і знову приховала в кущі. Задоволена, випросталася… і побачила довгу білу суку, що понуро пленталася по другий бік дороги. Білявка повільно йшла, лапи її запліталися, а ніс ледь не торкався асфальту. Здавалося, з сукою трапилося неймовірне нещастя, її охопило страшне горе – Вікторія обережно, намагаючись не привертати уваги, перейшла дорогу: якщо Білявка тут, значить, і Чарлі десь поруч, наразі, якщо за нею йти, то собака, з високою ймовірністю, виведе до самої їхньої схованки. Але Білявка, яка, здавалося, зовсім не реагувала на навколишнє середовище, краєм ока помітила рух у свій бік і додала ходи – перетнула перехрестя і затрюхикала далі, до центру. Вікторія вагалася – до початку прийому громадян залишалось близько двадцяти хвилин, йти неспішним кроком до мерії – хвилин десять, не більше, але якщо вона запізниться, її можуть не пустити, і вона не тільки не подарує міському голові жовтого нашийника і не розповість про жорстоке ставлення до тварин його підлеглих, а й не виконає доручення діда, а це вже зовсім кепсько! Дівчина не знала, як їй правильно вчинити – іншого шансу знайти Чарлі точно не буде, і так доля зараз дарує їй неймовірну можливість, начебто дякуючи за всі клопоти про собачок.

Білявка не поспішаючи і скоса позираючи на Вікторію, чалапала вгору по бруківці до площі, а дівчина намагалася вдати, що їй немає ніякого діла до собаки, але розуміла, що тепер, помітивши, Білявка так запросто її не підпустить. Через десять хвилин маневрів і обережного скорочування дистанції сука і дівчина нарешті опинилися на центральній площі міста: як завжди, малолюдній, пронизаній вітром, безбарвній, бо все, що відбудували тут красивого на початку ХІХ століття, всередині й кінці ХХ-го знесли без вагань, натомість увіткнули, наче суху палку, безглуздий, височенний, порожній тепер готель, а напроти нього поклали, наче сучкувату дровиняку, «криву хату», тобто колись обком партії, а тепер мерію та обласну державну адміністрацію в одній будівлі, неймовірно архітектурно (та й не тільки) спаплюживши тим самим центр міста. Перекошені бетонні плити площі не дозволяли вдосконалювати навички на скейтах чи велосипедах підліткам, різкий вітер заважав гуляти мамам із візочками, словом, ця площа пристосована лише для перетинання, щоб, певне, ніхто не стовбичив зайвий раз і не муляв око державним мужам.

Білявка, зовсім не злякано озираючись, впевнено побігла по діагоналі, прискорюючись, і Вікторії довелося вже майже й самій бігти, притримуючи рукою сумку. Судячи з усього, псина прямувала до ялинок, що росли за рогом; Вікторія прискорилася, стрімко скорочуючи відстань, бо коли собака зникне з поля зору, то все, не знайдеш, зникне тепер уже назавжди – і певне, то було захоплююче видовище з вікон: красива тендітна дівчина з густим темним волоссям, що розвивається на вітру, стрімко перетинає площу з невідомою метою.

Коли Білявка вже майже досягла мерії, Вікторія здивовано побачила, як прямо на собаку з-за рогу раптом швидко вийшов високий лисий чоловік достатньо грізного виду і впевненого, щоб на нього зреагувати саме так – з панічним переляком. Безшерстий чоловік начебто й сам перелякався собаки і здивувався, розвів руками, наче вітаючись, і ляпнув себе по колінах, здається, навіть щось там вигукнув, скрикнув від несподіванки, наче побачив стару знайому і страшенно зрадів тому факту, а Білявка стрімголов кинулась в єдиний вільний від переслідувачів бік – у широкі скляні двері мерії, що якраз повільно відкривалися зсередини, випускаючи якихось тітоньок з великими торбами. Високий лисий чоловік теж кинувся за собакою, однак спочатку зупинився і почав комусь швидко дзвонити; ця мить дозволила Вікторії першій вскочити в двері, буквально за кілька секунд після Білявки. А далі все сталося, як у казці або кіно – Білявка бігла, а всі двері перед нею, як за бажанням доброї феї-чарівниці, відчинялися начебто самі по собі: спочатку сука непоміченою проскочила повз міліціонера на вахті – той якраз, сидячи за своєю тумбою, замріяно дивився в стелю і говорив по телефону («Я на прийом до мера! – крикнула йому Вікторія, – Сікорська!», але міліціонер і вухом не повів); потім відчинилися двері ліфта, куди зайшли два суворих чиновники з папками, всім своїм пихатим виглядом демонструючи, що саме від них залежать долі міста і людей, які в ньому живуть; чиновники також дивилися поверх голів, повільно і незграбно розверталися в ліфті, як бегемоти, не звертаючи уваги ні на красиву дівчину, ні на худу нещасну довгу білу суку, що забилася в кут, важко дихаючи і звісивши язика – Вікторія тільки зараз роздивилася її рожевий живіт: «Так у тебе ж цуценята, бідолашна моя, вибач!» – тільки і встигла подумати, як ліфт зупинився, і відчинилися двері, чиновники почали непоспіхом виходити, тому Білявка встигла першою, прослизнувши боками по штанях – нарешті вони її помітили і здивувалися, подивилися строго, начебто хотіли запитати: «А ви до кого на прийом, громадянко Собако? Ви записувалися, га?» Білявка знову опинилася наче в пастці – по коридору праворуч відкритими залишалися єдині двері, які вели до приймальні мера; позаду стояла Вікторія, ліворуч – два грізного вигляду чоловіки, які пахли незнайомо і неприємно. В приймальні сиділо, очікуючи особистого прийому, городян п’ятнадцять-двадцять, деякі з них приходили сюди не вперше, тому почувалися вільно – ходили по кімнаті, говорили по мобільному телефону, не зважаючи на прохання не заважати працювати. Особистий прийом мав би початися вже годину тому, але в зв’язку з вчорашнім днем народження вийшла накладка – мер хоча цього року нікуди і не їздив святкувати, на роботу запізнився, тож процес піднесення дарів підлеглими співпав із прийомом громадян, тож люди змушені були чекати; проте вони не сердилися, добре розуміючи, що добрий мер із подарунками краще, ніж просто мер із похмілля. А мер натомість мав прекрасний настрій – вперше за сім років на посаді на день народження йому не підкинули біле цуценя, вперше воно йому навіть не намарилося, не наснилися, і це «…величезний прогрес, бравіссімо!» – як сказав учора ввечері його нетверезий нарколог, бо, по правді кажучи, весь день його теліпало не на жарт – і хапало, хапало, хапало холодними липкими долонями за серце. Тільки-но він закривав очі, як білий чорт у вигляді білого хорта проникав поміж ребер, наче величезний слизький хробак, залазив у грудину і обвивав, стискав серце і давив, давив! Але ближче до вечора – він плюнув цього року, нікуди не поїхав, не став ховатися, який сенс, ну, який?! – ніякого! – психіатр правильно зауважив, що від себе не втечеш – марево розвіялося, у настрої виглянуло сонечко, він навіть поспілкувався нормально з дружиною. Тож день народження вчора пройшов – тьху-тьху-тьху, без неприємних психологічних навантажень і усобачених видінь. Зате назагал останні дні видалися напрочуд напруженими – позавчора він мав заключну зустріч щодо генерального плану розвитку міста, ось, в цьому кабінеті, який зараз вщент завалений подарунками – столи, диван, підлога; ось тут вони і сиділи, навкруг маленького журнального столика: він, мер міста, Гена Підписздєсь (він так колись «трошки по-дебільному» обмовився на сесії міськради, а прізвисько приліпилося); начальник управління земельних ресурсів Саня Хрущ, представник місцевого кримінального угруповання; звісно, Ростик Куций, мерів заступник і «гаманець»; Марта Донець, головний юрист мерії, яка відповідала ще й за зв’язки з громадськістю, але всі її таланти вичерпувалися тим, щоб одночасно бути коханкою двох головних суддів – адміністративного та господарчого судів. На стіні висіла величезна карта міста, розкреслена, як генеральний план розвитку території – у всіляких кольорових квадратиках, «зонах» і т. п., біля якої вусатим козликом стрибав начальник управління архітектури Борис Кондачков. «Наразі, – тоненьким єлейним голоском сповістив він, – всі землі, що означені, як «зелені зони, вільні від забудови» – для того, щоб громадські обговорення пройшли спокійно – вже в наступному документі, плані детального планування, ці зони матимуть коди, що дозволять в них будувати заклади громадського харчування, спортивні споруди тощо. «А як щодо житлової забудови? Котеджів?» – подав голос Саня Хрущ. «Тут у нас все враховано, не виникне жодних питань. Все, що ви замовляли, відійде під забудову: де котеджну, де багатоповерхову. Ось, до речі, хочу звернути вашу увагу на наступний момент – ми всі існуючі малі архітектурні форми…» – «Що таке?! – здивувався Хрущ, – які форми?» – «Кіоски, Саня, МАФи – це кіоски, запам’ятай же, нарешті! Через тиждень містобудівна рада, мусиш володіти термінологією», – терпляче повчав мер нового колегу. Вже два роки, як всі кошти від оборудок із землею йшли на общак крадіїв у законі, яким «підігрівали» зони – мер, як завсігдник постійний боржник підпільних казино та будинків розпусти висів у крадіїв на величезному гачку. Тож те, що кошти міської громади знаходять таке дивне використання, мера зовсім не бентежило, він переймався іншим, за що, себто, і точилася вже котрий місяць суперечка – який відсоток особисто йому належатиме від цих забудов. Ні, він нічого не просив, він готовий вкладати власні ресурси разом із Ростиком, але кримінальники тільки стелили м’яко: «На зоні, якщо потрапиш, матимеш все найкраще – чай, тьолок, сигарети, та ти там і сидіти не сидітимеш, тільки рахуватимешся, а так засмагатимеш на «малинах» із братвою!» – обіцяла йому братва у відповідь на кримінальні впровадження, ініційовані політичними конкурентами. Мер дуже боявся потрапити до тюрми, боявся знущань, фізичного насилля, залишитись без належного звичного комфорту, а він таки пару років тому був близький до арешту; ух, як їх придушив тоді той новенький київський прокурор, і якби не губернатор, якому він обміняв доходи від всього міського транспорту та ЖКГ на підтримку в Києві, то точно кукурікав би зараз на кічі. А так дивись – торгується з крадіями в законі, поважними людьми мало не в усій Європі, дарма що втратив контроль над містом, то дрібниці, як виявляється. Головне – чистий прибуток, спокійна совість та забезпечена старість, а щоб так сталося, ти завжди маєш знати, кому і скільки відстібнути.

Тим часом Борис Кондачков продовжував солодко оповідати про враховані переваги і затуманені перспективи. Головний архітектор мав неймовірну кількість чеснот як чиновник, але найбільша полягала в тому, що він міг легко сказати сотні дві-три правильних і вагомих красивих слів, які при повторному прослухуванні раптом виявляються позбавленим сенсу текстом, ненав’язливим сюром ні про що. Кар’єру свою Кондачков починав одразу і круто, і головним архітектором міста служив уже більше п’ятнадцяти років, при різних мерах і владі, тож усі навколишні архітектурні кошмари він міг заслужено записати собі в актив, але такі дрібниці його не турбували. Ще одним секретом успіху Кондачкова-чиновника була неймовірна слизькість і вміння виплутуватися з будь-яких каверзних ситуацій. Його виключали за плагіат зі спілки архітекторів області, на нього відкривали кримінальну справу за фактом привласнення державної архітектурної премії за проект, який він не створював, відкривали карну справу за фактом привласнення проектів реконструкції старовинних церков – за всіма цими ознаками Кондачков був злочинець і мав би сидіти зараз у в’язниці, натомість він, як з гуски вода, стояв біля генерального плану міста, який сам же і перемальовував на догоду міському голові і губернатору (крематорій в парковій зоні, шедевр зодчества, між іншим, декоративне панно в національному стилі і римські колони на вході), і рахував, коли, скільки і як він братиме за ту чи іншу ділянку землі або дозвіл на будівництво за новими правилами. Кондачков і так уже заробив на цьому стратегічному документі немало – просто узаконив одним генпланом всі незаконні будівництва – а їх стояло в місті сотні, чи йому не знати – і взяв за цю невеличку послугу трохи грошенят. З кожного кіоску, з кожного гаража, та що там рахувати, власне? О, це насправді був невловний Джо! Скільки разів його хотіли дістати, змістити, спіймати, але кожного разу страждав хтось інший, але не Кондачков. Для пересічних містян і мас-медіа він культивував образ інтелігентного фахівця з витонченим смаком, знавця церков і старожитностей: влаштовував власні фотовиставки, виступав по місцевому телебаченню в авторській програмі – з солом’яним брилем на голові та вишиванці, що насправді виглядало потішно, бо характерно засмагле обличчя Кондачкова ідеально личило до єврейської кіпи або арабської куфії, але аж ніяк до українського бриля. Але тема «відродження національної духовності» стала козирною картою в тій грі, яку вів архітектор з можновладцями за право пріоритетного розподілу хабарів за землю під будівництво; він знаходив різноманітні шляхи до сердець та гаманців мерів і губернаторів, його фантазія здавалась невичерпною: Кондачков знайомився з дружинами високопосадовців, організовував із ними спільні благодійні фонди для залучення коштів для монастирів, безоплатно малював проекти і ескізи для їхніх будинків та дач, словом, із парадного боку він блищав, наче котячі яйця навесні. В результаті своїх старань Кондачков міг собі дозволити великий приватний будинок у престижному районі міста, одного погляду на який було достатньо, щоб переконатися в абсолютній відсутності художнього смаку у його господаря; тримав коней, кілька породистих псів, подорожував екзотичними країнами разом із дружиною і чотирма дітьми, словом, сибаритствував по повній, бо тільки за дозвіл на розміщення одного кіоску брав із підприємців чотири тисячі доларів – дві віддавав мерові, дві залишав собі, а за два роки таких споруд в місті виросло близько трьох сотень. Він знав, за що лицедіяв, за що ламав комедію, принижувався, однак обрав цей шлях свідомо, бо як спеціаліст не мав хисту, а як митець – смаку, тож все, що він міг зробити, щоб дозволити собі жити так, як він бажав – стати мерзотником. Але Кондачков міг хизуватися стародавніми церквами і відродженням духовності по довгих волохатих вухах мерів та губернаторів – політики за фахом мають підтримувати таку маячню, але серйозних людей, що зайшли нині до міської влади, на такі понти не розведеш. Тому ставка мера на красномовність і слимакуватість архітектора не зіграла – серйозні люди вимагали конкретних відповідей на конкретні запитання, і настав час, коли жарти скінчилися, і довелося розписувати все до останньої сотки землі, чого меру дуже не хотілося робити – він звик до заначок, резерву, але, зазираючи в холодні очі своїх нових партнерів, він розумів – доведеться поступитися. Господи, як складно працювати мером! Він неуважно роздивлявся генеральний план; на робочому столі, як завжди, чистому від зайвих речей, акуратно лежали складені стосом і ще не підписані папери, в лівому кутку стояв великий дерев’яний молоток із надписом «Останній аргумент мера» – вчора подарували правоохоронці з натяком; прямо перед ним – дійсно основний робочий інструмент, ноутбук, яким він, фігурально кажучи, «мочив» опонентів через соціальні мережі; а за спиною висіли два портрети – чинного президента країни і почесного громадянина міста – мільйонера-цукрозаводчика ще царських часів Харитона Павленка, який, по суті, і зробив це місто містом, збудувавши власним коштом заводи, школи, лікарні, кадетський корпус. Жартуючи, мер серед своїх казав, що єдина різниця між ним і Павленком полягає в тому, що тоді «батько» міста брав власні кошти і вносив їх до міського бюджету, а тепер «батько» бере бюджетні кошти і вносить їх до власних кишень. «Так хто з нас розумніший? – риторично вигукував мер. – Хто правильно розподіляє ресурси?!» Він вважав себе людиною, яка осягнула сенс життя і знала його на смак із усіх боків, тому ані минуле, ані майбутнє, за великим рахунком, його не турбувало, точніше, його не турбувало нічого, що не стосується його особисто і його інтересів. Тому він із жалем дивився на генеральний план міста – всі «шоколадні» місця довелося віддати майже задарма… Двері тихенько відчинилися, Інфузорія, продемонструвавши за звичкою з-за одвірка лише ноги сорок другого та груди четвертого, повідомила: «Геннадію Івановичу, найголовніший подарунок!»

В цей час двоє мужиків у жовтих гумових чоботях та синіх комбінезонах із надписом на спині КП «Центральне міське кладовище», неквапливо розвертаючись, занесли в приймальню щось велике і пласке, що здалеку нагадувало великий телевізор «плазма», і чекали, поки по східцях неспішно прибуде сам даритель – директор центрального кладовища Сергій Кіндратович. Інфузорія, здивовано роздивившись такий нестандартного вигляду подарунок, у першу мить трохи збентежилася, бо знала оригінальне почуття гумору Сергія Кіндратовича, тобто, можливо, там не телевізор, а якась мармурова плита з надписом, хтозна?

– «Плазма»? – акуратно запитала вона у Сергія Кіндратовича.

– Краще, – відповів той, входячи до приймальні і весело посміхаючись. – Значно краще!

Люди розступилися, даючи дорогу мужикам із подарунком, хтось притримував двері, Інфузорія говорила з мером – і якраз у цю мить в приймальню влетів білий брудний собака, а за ним – тендітна дівчина з довгим темним кучерявим волоссям, наче тайська принцеса. Вікторія чула, як по східцях вже гупають важкі черевики великого лисого чоловіка, лунають грубі голоси, певне, це бігли за Білявкою ловці псів (ловці снів?), рахунок йшов на секунди, але шлях окреслений лежав один – прямо, прямо, наліво, туди, де відчинено. Білявка з усього розмаху, круто заклавши віраж, стрімголов кинулася по живому коридору, що створили відвідувачі для вітально-подарункової процесії, – у відкриті до кабінету мера двері, сподіваючись, що це і є вихід.

– Геннадію Івановичу, найголовніший подарунок, – урочисто, наче на концерті оголошують відомого співака, повторила посміхаючись секретарка, і в кабінет вскочив білий собака, а за нею – красива дівчина.

Мер, перед очима якого ще маячило нещодавнє засідання, спочатку навіть не розгледів Білявку – рішучість і виразна східна краса Вікторії виштовхнули його з крісла, він встав, розправив піджак, перевів вираз обличчя в режим посмішки і, розкривши обійми, захитав важкою головою:

– Я-який чудовий подарунок, як-ка краса! Найкращий мій день народження! – але тут його похмільний неуважний погляд перетнувся з поглядом дівчини, він повернув голову – і з жахом побачив на підлозі під журнальним столиком – неймовірно – дорослого білого собаку! Так, вже не цуценя, а дорослого білого собаку! Він схопився обома руками спочатку за поперек, потім за серце, похитнувся – і гепнувся на підлогу, як мішок лайна.

– А-а-а-а! – високо заверещала секретарка, – швидку, швидку, швидку! Меру погано!

У кабінет миттєво втовпилася купа народу, але Вікторіям одразу помітила лисого здорованя і поруч із ним – миршавого мужичка з гвинтівкою.

– Он, стріляй! – закричав лисий.

– Не смійте, в неї цуценята! – Вікторія кинулася до столика, прикриваючи собаку собою, але вмить була відкинута важкою, наче рейка, рукою; миршавий звичним рухом підвів рушницю і прицілився. Білявка, налякана, тремтіла під столом, притиснувши вуха до голови і піджавши куцого хвоста, інстинкт самозбереження вимагав від неї дій, але вчорашні події, здавалося, паралізували волю, як отрута колись паралізувала Маленького Принца. Миршавий, не поспішаючи, плавно натиснув на гачок, і заряд вштрикнувся собаці в стегно. Білявка заскавчала і засмикалась, намагалася бігти по кабінету, в очах у неї завмер жах, вона розуміла, що це – смерть, і ніколи більше вона не народить цуценят, намагалася заховатися за великий стіл мера, але тільки зіштовхнула на підлогу великий молоток, «Останній аргумент»; всі навкруг улюлюкали і кричали, розмахували руками – готові були вбити її на місці, розтоптати, розірвати, хтось ударив ногою в живіт, але вона навіть не зойкнула, й тут до неї кинулась жінка і майстерно накрила спеціальною сіткою для відлову. Натовп кричав і радів, не розуміючи, що ж насправді сталося, якийсь чолов’яга в окулярах весь час запитував, чи почався вже особистий прийом у мера, мер лежав, розкинувши ноги, а Інфузорія намагалася випхати всіх із кабінету, але марно. Вікторія, скориставшись хаосом, ледь стримуючи сльози розпачу і вини, вислизнула в приймальню, повз якогось дядька – «Доброго дня, Сергію Кіндратовичу!» – тобто, вибачте, не якогось дядька, а близького дідового друга! – проскочила в коридор, потім на східці і одразу на п’ятий поверх – шукати жіночий туалет. Сергій Кіндратович, щиро здивований такими воістину голлівудськими подіями і неймовірним гамором (Гоморрою), що здійнявся, несподіваною появою тут онучки старого Сікорського, з’ясувавши, що саме сталося, глибоко зітхнув і витер несподіваний піт, що вкрив високе засмагле чоло (на днях повернувся з Мальдивів, прекрасно відпочив). Зрозуміло, що все вищезазначене якось між собою пов’язане, але як саме, сказати одразу важко, тож він тихенько замахав руками, показуючи синьокомбінезованим носіям картини, що звідси швиденько потрібно забиратися, не до подарунків, тобто. «Так, а що ж там мер?» – якось байдуже запитували вони. – «Мер? Мер вмер!»

Потім, за чаркою, директор ЦМК пояснював друзям свій мотив – чому він вирішив подарувати мерові на день народження картину саме білої суки з виводком цуценят авторства місцевого художника, зірки європейської величини, нашої гордості: «Психолог сказала мені (така красива жінка, що страшно, до речі), що то був би сильний хід – ті, хто підкидає цуценят, дізнавшись, що мер повісив у себе в кабінеті таку картину, зрозуміли б, що гру скінчено; а з точки зору психології мер, щоденно розглядаючи картину, звикав би до цих образів (колишніх образ), і коли б навіть випадково десь побачив білих цуценят, то психологічно виявився б підготовлений значно краще. Та й сама картина – шедевр національного значення, «Біла сука з цуценятами емігрує до Канади», чим не шедевр?! Але ж життя – воно ж бачиш які сюрпризи може презентувати…»

В жіночому туалеті на п’ятому поверсі – порожньо, весь виконком повалив до приймальні, подивитися і пофоткати, як помирає мер від серцевого нападу і як витягають з кабінету – справжнього! ще живого! – білого хорта. Ці знімки і досі можна знайти в соціальних мережах. «Значить, цуценята, – гомоніли здивовані чиновники, – не піар-хід. Значить, не п’яна уява мера, і він не з’їхав з глузду, а сім років його дійсно в такий дивний спосіб переслідували невідомі злочинці. Але ж за що можна так жорстоко мститися? – переймалися службовці, – кому він так насолив?»

Вікторія дістала бінокль, розташувалася згідно з інструкціями діда на підвіконні і навела різкість на дзвіницю. Тріщина виглядала жахливо. Здавалося, тільки диво тримає шматок стіни, і єдине пояснення, чому вона ще не впала – можливо, тріщина не надто глибока. Вікторія змінила бінокль на камеру і ретельно занотовувала, як вона любила називати цей процес, факт на цифру. Якість вийшла не дуже, але насправді, кому потрібно – той зрозуміє і прийме як доказ. Все, можна йти. Вона спокійно спустилася по східцях – в цій метушні на неї ніхто не звертав уваги, вийшла на вулицю. В кишені завібрував мобільний. «Певне, дідусь турбується, – подумала вона і швидко взяла слухавку. – Алло!» – «Привіт. Це Сірий, – почула вона далекий голос. – Я знаю, де твій песик…»

24. Гора

«Гори та пустеля – ось благодатні місцини, ось де визрівають зерна релігійних вчень, що зрештою підкоряють світи. Там, де родить пшениця, зеленіє травичка, багато худоби на полях та дичини в лісах, чомусь не вистачає місця для одного бога. Зате там легко уживаються сотні різних божків, духів, демонів. Можливо, тому, що немає потреби в єдиному божестві? Там і без нього – гарно? І там, де багато людей та худоби, багато води та їжі, – богів та демонів також має водитися багато, такий собі закон плодовитості? А там, де голо і пусто, й дещиця пшениці ціниться на вагу золота, натомість, багато тільки часу та простору для усамітнення і роздумів, для тихого життя відлюдника, і народжуються різноманітні вчення? Але як з’являються образи богів, як з’являється образ бога? Люди, народи – ось хто їх створює, їх утворює та утверджує. Не видумують, а саме створюють – з часу та простору, зі звуків та тиші, наче місять із глини протягом кількох століть. І тоді замовлення, камлання й пісні стають молитвами і святими писаннями, а танці навколо полум’я, колективні рухи перед полюванням – ритуальними ходженнями навколо барханів, скель, статуй, території, храмів. Так народжується нова енергія, новий образ бога. Божественна енергія, збурена зусиллями багатьох поколінь. Джерело, до якого можуть і будуть звертатися нащадки, черпаючи волю, силу, віру в свою правоту, світогляд. Коли немає такого джерела, коли воно зникає, усихає, люди або помирають від спраги, або починають процес відтворення бога з самого спочатку…» – так думав Сірий, з останніх сил здираючись на гору Хом’як. Він намагався узагальнити своє життя, підбити підсумок, зрозуміти, чому сталося саме так, і за що саме йому випала така паскудна доля, та й взагалі, за що такі паскудні долі випадають людям? Але відповіді він не мав, лише навпомацки, як оце зараз хапався за маленьку ялинку на схилі, хапався і за думки про походження віри та сутність богів. А все ж якийсь час йшло нормально, життя налагоджувалося, Сірий навіть почав бачити в такому – спокійному, послідовному – порядку речей якийсь такий сенс і привабливість; і звідки взялася смертельна хвороба – невідомо, як і звідки взявся той клятий піп, одне зачепилося за інше, і ось тобі маєш – все, кінець, фініш, ауфідерзейн! І тепер вже нічого не повернеш, не зміниш, і потрібно йти, дертися нагору, по дорозі, яка будь-якому старому діду дається втричі легше – сили з кожною хвилиною покидають Сірого, і лише одна думка надає наснаги – на відміну від інших, йому не доведеться повертатись.

Вікторія теж піднімалася нагору – крутими східцям дзвіниці храму Воскресіння, але точно знала, коли і задля чого має повернутися. Побувавши на дзвіниці нещодавно із дідом, вона приголомшилась неймовірним краєвидом і не могла не використати таку можливість – їй насправді припала до вподоби ідея – зробити документальний фільм про місто, про колекції років, колекції часу, про долі людей; бо люди забувають і відходять, а плівка, цифра допоможуть зберегти все значно довше, та й точніше; тож потайки домовилася з тим самим рудим куцебородим дяком, що супроводжував їх перший раз. Дяк, на диво, швидко погодився; очевидно, він любив дзвіницю, любив дзвони, тож повідомлення Сікорського, що в стіні існують порожнеча і велика тріщина – Вікторія показала йому на відеокамері все, що занотувала з вікна жіночого туалету мерії, – глибоко вразило його. Дяк назвав час, коли можна прийти, самотужки швидко вирішив формальності з настоятелем – той якраз відбував на відкриття крематорію – і от тепер вів дівчину ближче до неба. Погода стояла листопадна, кругом, як жартував дідусів друг Сергій Кіндратович, – «…тільки голі дерева, без майок, без трусів», але ж саме це й звільнювало пейзаж від зайвини – місто крізь мереживо чорних гілок і вологе повітря лежало перед нею як на долоні, навіть ріка відкрила свої береги, смужку холодної води, що повільно несла пале листя, – видно далеко, далі немає й куди. Аби ще не вітер, який рвав статичність картинки, розхитував краєвид, однак, напевне, він дув тільки тут, нагорі, та десь в передмісті – натомість, центральні вулиці просвічувалися сонячним промінням, спокійні і тихі. «Зачароване місце, – подумала вона, – наче ліс. Маленький темний кам’яний ліс, в який, якщо потрапити, то не виблукати-не вибігти-не вискочити-не виповзти…»

Її погляд блукав по будинках і дорогах, розшукував парки, всі знайомі місця, – все мало значення, все мало стати важливим, кожна деталь цікава, потрібно тільки підібрати правильний ракурс, правильний кут, спіймати світло; а ось невеличкий майданчик неподалік від церкви, там зазвичай сидять художники-заробітчани, аматори-пенсіонери, які спеціалізуються на сувенірних картинках, малюючи найдавніший храм міста, щоб потім продати незадорого десь на вулиці. Зараз там сидів лише один горе-митець і ретельно розатирав на мольберті фарби. Вікторія наблизила зображення, і…цього не могло бути! За мольбертом сидів художник, її художник, заслужений митець, визнаний в Європі, лауреат і член, точніше, багаточлен (тьху) і так далі, і так далі, і так далі! Це, без сумніву, він, але значно старіший, ніж вона його пам’ятала, – сивий-сивий, зігнутий, зовсім зсохлий, наче завдяки новій даті народження став старший не на два, а одразу на двадцять років. Вона відвела бінокль від очей із подивом і досадою – особистих емоцій до цього чоловіка зараз уже не відчувала – він їх вбив, знищив; натомість, невже він так низько опустився, невже так упав, що тепер малює, як і всі інші недолугі муляри, церкву, і продає картинки гамірливим іноземним туристам, що випадково заблукали сюди в пошуках юних наречених, та містянам-обивателям, для яких живопис – це намальована фотографія об’єкту, який вони можуть впізнати? Вікторія відчула несподіваний смуток, але не стільки за людину, скільки за митця, який раптом закінчився і перестав існувати.

Художник – а то дійсно він зараз сидів напроти дзвіниці й закінчував черговий малюнок – після хвороби і операції почувався вже значно краще. Руки майже перестали тремтіти, і він був готовий повернутися в майстерню до серйозної роботи, але поки вирішив відтворити професійні навички на свіжому повітрі, а позаяк собаки він уже не мав, то за постійний об’єкт малювання вибрав саме церкву – кольори бань його приваблювали безсистемністю змін барв, які наче символізували наш час, та й працювалося, дихалося тут прекрасно. Художник був задоволений прожитими роками; і тепер вже знав напевне, що старість починається саме тоді, коли людина втрачає можливість стати щасливою, натомість, замінює щастя звичайним задоволенням; тобто старість – це коли людина здатна лише на те, щоб бути задоволеною, і нездатна бути щасливою. Самотність останніх років надала йому багато вільного часу, багато часу для роздумів, і художник чітко усвідомив вельми просту річ – немає жодних гарантій, їх не дає ані походження, ані освіта, ані соціальний статус, ані посада, ані інтелект, що людина вчинить по-людськи, не піддасться на спокуси. Закон лише окреслює коло вчинків, до яких заборонено вдаватись і засвідчує покарання; але ж коли в суспільстві зникають спільні цінності уявлення про буття (навіть віра в Бога вже не є такою), то закон стає також лише інструментом для оборудок. І в таких умовах катастрофи не оминути, бо моральність будь-якої сучасної людини залишається єдиним стримуючим фактором, а де сьогодні та моральність, немає навіть передвісників до її відновлення, бо все плинне, ненадійне, все зникає швидше, ніж можна його цілковито розгледіти. Новий світ, нова мораль – точніше, порожнеча моральності, антитеза, контрверсія – лише формується зараз, саме зараз; щоправда, з небаченою швидкістю. Озираючись навколо, художник бачив, що насправді люди розпадаються, розвалюються, вони втратили інтерес одне до одного, вони перестали цікавитися життям навколо, а тим більше, фаховими думками, вони начебто відключаються від загальної мережі спілкування, виставляючи замінником соціальні мережі, однак – замінником фальшивим, швидше, симулятором. Зате завдяки соціальним мережам та телебаченню люди тепер мають на все чіткі відповіді – начебто мають, і життя їхнє починає перетворюватися в спілкування з монітором і цілковите нічогонеробство. У них тепер на все є причина, щоб нікуди не ходити, нічим не цікавитись, бо їм все заважає: взимку – зима і мороз, весною – весна, вітер і дощ, літом – літо, сонце і спека, восени – осінь, вітер і дощ. Людську природність не просто зарізали, розчленили і нафаршували на ковбасу, її з великим апетитом з’їли.

Але в той же час, після хвороби опинившись в ролі майже дитини, яка втратила всі свої навички (навіть ходити він навчався заново) художник зрозумів і інше: ми всі тяжко перехворіли, все суспільство, ми ледве не померли від глибокого шоку, і от тепер ми всі вчимося все робити заново – будувати будинки, виховувати дітей, лікувати людей, писати картини й книжки, робити політику, вибудовувати стосунки і це, на тлі тотального розчарування, надавало йому стриманого оптимізму. «Ми – малюки, – нарешті зрозумів він, – малюки, які стрімко ростуть і вчаться!» – таку думку він тепер розвивав у дискусіях про свою країну з самим собою. Він сидів, малював усоте церкву – насправді, прекрасну церкву! – вдихав вологе повітря і відчував себе самотнім і вдоволеним.

Задля щастя йому не вистачало Бемоль. Про людей не йшлося.

На півдні і сході, в ярах передмістя, туман закривав майже весь краєвид; на півночі струмком почав підніматися дим, наче вугіллям затопили велику хату; на заході самотньо стирчали довгі труби заводів Постройки. Дячок, запитавши, скільки потрібно Вікторії часу – «Скільки? Добре», – розвернувся і пішов, легко торкнувшись рукою дзвона, залишивши дівчину сам на сам із простором та висотою. «Сірий, – де ти?» – мало не вигукнула Вікторія вголос, проводжаючи поглядом художника, їй зараз став чомусь так сильно потрібен той хлопець, той пацанчик, та ні, вже й не пацанчик, зовсім інше проглядалося в похмурому погляді, але ж як він змарнів останнім часом; «Де ти, Сірий, катаєшся на лижах? А чи не зарано для лиж?» – раптова думка осяяла, і вона збагнула: Сірий щодо лиж пожартував, ну, хто катається на гірських лижах в середині листопада в Карпатах? Там же снігу немає! Дивним він став хлопцем, незбагненним. От він подзвонив тоді, розповів, що сталося з Білявкою і зграєю Барса, дочекався її біля мосту, допоміг завантажити закривавленого Тора, віддав Чарлика – і все, зник, пропав, як крізь воду провалився.

Вони якраз закінчували будинок. На ранок планувалася здача об’єкту, приїзд комісії, тож надійшла команда все прибрати, зачистити – і собак також, звісно. Викликали бригаду комунальників – доплатили зверху налічманом, і ті на світанку приїхали на справу. Сірий допомагав поза нормою – не встигали полагодити чимало дрібниць, як завжди то буває перед здачею, і він дві доби бігав поміж поверхів (заодно й потренувався) – фіксував недоробки і повідомляв бригадирові. Остання зміна затягнулася аж до ранку, тож він із даху добре бачив, як під’їхала машина, – він її впізнав – спецфургон, що збирав на дорозі загиблих псів. Машина зупинилася, трохи не доїхавши до воріт прохідної, з неї вийшло четверо: троє чоловіків і одна жінка. Собаки мирно спали, і Сірий, сам не розуміючи, чому, почав кидати на їхню халабуду зверху щебінь та невеличкі шматки цегли, що валялися на даху, але пси ніяк не реагували, окрім одного – маленького і рудого, настільки брудного, наскільки й волохатого, дуже схожого на улюбленця Вікторії Чарлі (згори навряд чи можна було стверджувати це достеменно). Песик дзвінко гавкав, але окрім Білявки – тут Сірий уже точно переконався в наявності цієї парочки – ніхто зі зграї не відреагував належним чином. Тоді малий, настовбурчивши вуха, загавкав ще дужче, поліз до халабуди і чи не за носа витягнув звідти здоровенного пса на ім’я Тор. Поки вони вовтузилися, собаколови оточили халабуду і налаштували рушниці. Все відбулося дуже швидко – Чарлі і Тор встигли втекти, Білявка гавкала і вила, наче скажена, стрибала, крутилась, ховалась, демонструвала всім своїм виглядом, що тікає – і по ній ніяк не могли влучити, зате інших, майже сплячих псів перебили миттєво. За Білявкою полювала жінка зі спеціальною для відлову тварин сіткою, двічі в неї стріляв миршавий чоловічок, очевидно, що снайпер, але безрезультатно – псина врятувалася якимось щасливим випадком, але однак далеко чомусь не йшла, крутилася в межах будівництва, привертала увагу, Сірий її прекрасно бачив згори і не розумів, чому вона не тікає. Собаколови підігнали машину прямо до воріт, поскладали всередину мертвих псів – десятка два, не менше, і вже насамкінець жінка з сіткою випадково під битовкою знайшла цуценят, і Сірому зрештою стало зрозуміло, чому не тікала Білявка, чому вона намагалася імітувати втечу – рятувала, відводила від малих небезпеку. Після короткої наради – про щось вони там сперечалися, розмахуючи руками, – жінка і ще один собаколов, коренастий такий чоловік вже похилого віку, взяли цуценят і понесли до моста. «Топити», – здогадався Сірий, але неправильно здогадався – собаколови взяли в машині лопату і викопали яму, куди кинули цуценят і закидали камінням і землею, після чого, дуже задоволені собою, повернулися до машини і подалися геть. Сірий нісся східцями, навіть не дивлячись під ноги, до містка було не далеко і не близько, але сили не дозволяли бігти швидко, втома та хвороба розвалювали тіло на шматки, проте він намагався. «Стій! – крикнув бригадир дядько Павло. – Стій, кажу тобі!» – і схопив за руку, Сірий зупинився, в очах попливло, і він майже втратив свідомість, так запаморочилося в голові: що не кажи, а став він аж занадто слабким.

– Ти все перевірив?

Сірий ствердно махнув головою:

– Ось, – сунув бригадирові папірець із недоліками, які вже однак ніхто не встигне виправити.

– Ти куди летиш?

Сірий махнув рукою в бік річки; він важко дихав і стояв, зігнувшись, упершись руками в коліна. Бігти він більше не мав сил, рушив повільним кроком, намагаючись відновити дихання, так само, він уявляв, намагаються зараз ковтнути повітря там, під землею, цуценята, але розповісти, сказати комусь, щоб побігли, знайшли, врятували – не міг – нікому, ні, не зрозуміють, не знайдуть, не захочуть, не їхня справа (не їхня страва).

Побігти вдалося – повільно – лише через кілька хвилин, і тут уже він не давав серцю зіскочити з рівного ритму, тож скоро Сірий дістався містка і знайшов місце, де закопали цуценят. А й не знайти було важко – Білявка, виючи та скиглячи, намагалася розкопати своїх дітей, але про те подбали досвідчені вбивці – кинули шматок бетону в середину ями, і Білявка гризла його, кусала, роздирала лапи до крові, намагалася зсунути мордою, але не могла зрушити перепону з місця. Сірий, на подив – звідки тільки сили взялись – одним різким ривком відкинув шмат бетону і разом із собакою почав розгрібати землю. Одного за одним він витягнув чотирьох мертвих білих ще сліпих цуценят і поклав їх в ряд перед Білявкою. Та припала до них, обнюхуючи, а потім жалібно заскиглила, наче мала дитина, заплакала. Сірий не мав сил на це дивитись, і похнюпившись, пригнічений власною безпорадністю – здоровим би він не тільки врятував цуценят, а й із задоволенням набив пики вбивцям, – пішов перевдягатися до вагончика. Пора було вирушати в гори – він зрозумів це чітко і ясно, невідворотно, але не відчув до себе ані крихти жалю, лише до цуценят, начебто з їхньою смертю закінчилося і його життя, та й узагалі – життя на всій планеті.

З усієї зграї врятувалися тільки Білявка, Чарлі і Тор. Білявка після того, як побачила цуценят мертвими, втратила відчуття небезпеки: не ховаючись, вона бродила біля містка і раз за разом поверталася до чотирьох нерухомих тілець. Ніч Тор і Чарлі провели під містком, а на ранок Білявка пішла кудись в напрямку міста – шукати того, кого собаколови з невідомою метою залишили жити. Вона невпинно і, здавалося, безцільно бродила містом добу, мало скидаючись на розумну істоту. В такому стані й натрапила на неї біля занедбаної садиби Вікторія, хоча, зважаючи на наслідки цієї зустрічі, краще б цього взагалі не сталося.

Тор і Чарлі залишились під містком, а коли голод вигнав наверх, там їх настигла ворожа зграя в повному складі, двадцять злих і оскаженілих від голоду та ненависті псів. І якби Сірий не надумав звільнятися саме в цей день і не йшов із табелем і нарядами до бригадира дядька Павла, то навряд чи Чарлі, він же Боні, гавкав би зараз із сумочки Вікторії на дзвіниці – Тора рвали на шматки, він мав у тій зграї багато кровників, але великий пес максимально прикривав малого, беріг до останнього – тут-то й побачив цей ґвалт Сірий і насилу зміг розігнати псів криками і каменюками – на нього довго ще гарчали, демонструючи великі білі ікла, розпечені кров’ю і жадобою смерті ворога, але Сірий не злякався, у вуличних бійках він почувався, наче риба у воді.

Тор, важко дихаючи, лежав на траві весь у рваних ранах, можливо, він ще мав шанс вижити, тож Сірий, підхопивши на руки Чарліка з відірваним вухом, зателефонував Вікторії: «Я знаю, де твій песик. Він у мене на руках. А ще один здоровань лежить поруч і стікає кров’ю. Ми біля Зарічного містка, праворуч. Якщо хтось за ними приїде, то я постережу…»

Гора Мойсея, яка історично називається Хорив (якісь дивні співзвуччя нас переслідують у топографічних назвах весь текст: Кий, Либідь…), росте прямо з піску на півострові Сінай – Сірий багато читав про неї, але їхати туди помирати вважав неправильним – забагато людей, туристів, аж занадто символічно та релігійно, буде схоже на демонстрацію чогось, а йому, власне, немає чого демонструвати. Тому Сірий спочатку обрав Кавказ, але згодом дійшов логічного висновку: навіщо мені чужі гори, якщо я маю свої? – і вирушив до Карпат. Вдома і каміння допомагають, тож і батьку буде легше транспортувати тіло, ніяких проблем на митниці, але то якщо тіло ще колись знайдуть, звісно. Ніхто, окрім Вікторії, не знав, куди він подався, але і Вікторія не знала, з якою метою він подався в гори. Сказав – кататися на лижах, вона і повірила, але швидко схаменеться, без сумніву, розумна дівчина, та навряд чи занепокоїться. По-перше, чого б це такій красивій, та ще й колишній дівчині про нього непокоїтись, а по-друге, навряд чи хтось, навіть Вікторія, здогадається, що у нього на думці.

Сірий мав наступний план: дістатися вершини, там огледітися і знайти десь поруч якесь пристановище – печеру, можливо, густі кущі або смереки, він не знав достеменно, головне – щоб подалі від людей. Він взяв із собою намет, спальник, каремат, теплі речі, достатньо їжі і води, сірниковий коробок марихуани, заправлений примус «Camping» і запаси сухого спирту, чавунок, – словом, все необхідне для життя під відкритим небом. Він не збирався зайти кудись подалі, там лягти і почати помирати, зовсім ні; він планував залізти кудись подалі і почати жити там якийсь час, аж поки хвороба остаточно не перетворить тіло на живий скелет, до чого, себто, все і йшло; він хотів побути на самоті, поки внутрішній варан не з’їсть його остаточно. Він помиратиме повільно, можливо, вестиме щоденник. Це буде прекрасна смерть на свіжому повітрі і, знову ж таки, значно ближче до неба; так мало кому зараз щастить помирати. Що станеться далі з його тілом, Сірого не хвилювало, турбота про мертвих – справа живих.

На Київському вокзалі, де він чекав пересадки, з подивом нарешті побачив представників нового людства, про яке розповідала Софія: йшли молоді хлопці, очевидно, студенти, ковтаючи ротом повітря, байдуже роздивляючись незнайомий реальний світ, наче порожнечу, наповнену нецікавими персонажами і предметами, справжні діти Риб; а в потязі, коли неймовірно хотілося спати, Сірий нарешті дізнався, що є люди значно гірші від тих, хто гучно хропе, – це ті, хто постійно щось дістає з целофанових пакетів посеред ночі.

Гору з неромантичною, як для помирання, назвою Хом’як він обрав випадково. Їхав автобусом, побачив стежинку, що вела нагору, і попросив водія зупинити. «Як ця гора називається?» – запитав. – «Хом’як». Хом’як та й Хом’як, трохи дивна назва, проте яка різниця. З двох маршрутів по карті він обрав той, що простіший. Стежка, означена маркерами, підіймалася траверсом, низ гори поріс високими міцними смереками, і чим вище, тим неймовірніші відкривалися краєвиди, тим нижче нахилялося небо, тим ставало зрозуміліше, що насправді світ – прекрасний, і життя прекрасне, само по собі – прекрасне, але так і залишалося загадкою, з яких причин люди перетворили його на суцільні страждання. Чим красивіше ставало навколо, тим Сірому менше хотілося помирати. Як усвідомлення часу впливає на ставлення людини до життя, впливає на категорії добра/зла, так, очевидно, діє і краса, але зі зворотним ефектом, нівелюючи плинність життя і невідворотність смерті. Напевне, краса нам дана для того, щоб перемагати час і обманювати себе. Години через три-чотири Сірий вийшов до полонини, на якій стояв порожній кіш – дерев’яний низький зруб, в якому в теплу пору року жили пастухи, що доглядали овець; тут же зупинялися переночувати туристи, за традицією залишаючи якісь необхідні дрібниці наступникам: сіль, коробку сірників, сухий спирт. Швидко стемніло, і Сірий вирішив заночувати. Йому тут сподобалося: незвично пахло і вівцями, і бринзою, і молоком, і собаками, і людьми, димом просяк, здається, кожен куточок. У Сірого навіть виникла думка, чи не перезимувати в коші, а наступної весни влаштуватися пастухом і жити-поживати, ні про що не сумуючи, тут, на горі Хом’як? То було б, звісно, дуже гарно, але навряд чи стан здоров’я дозволить йому доглянути бодай одну вівцю, не кажучи вже про отару. Сірий розвів вогонь, нагрів чаю – їсти зовсім не хотілося, дістав спальник і швидко заснув.

На світанку він зібрав речі, на примусі накип’ятив води для чаю; підйом на вершину зайняв години півтори, не менше, хоча здорова людина пройшла б цей шлях максимум за півгодини. Останні метрів сто довелось лізти по крутому схилу, чіпляючись руками за маленькі ялинки, що царювали біля вершини. Видершись нарешті, Сірий, зупинився, вражений, наче видінням, – прямо перед ним стояла Божа Матір, заввишки разом із постаментом метрів п’ять-сім. Це було настільки не очікувано, настільки грандіозно, що Сірий, добряче втомившись, спочатку впав на коліна, а вже потім, віддихавшись, зрозумів, що якби його хтось побачив зараз, то, очевидно б, подумав, що він відчайдушно молиться, тож одразу піднявся і підійшов ближче. Божа Матір стояла на конічному кам’яному насипові метрів із три заввишки, посеред символічної каплички з кутових труб, які сходилися у неї над головою; композицію логічно вінчав хрест. Сірий прикинув, що заперти на гору таку скульптуру вручну – каторжна праця, не Голгофа, але все ж таки; напевне доставляли вертольотом. Поруч зі скульптурою він побачив шматки дроту та коробки з апаратури – той, хто привіз сюди Божу Матір, змонтував і освітлення з автономним блоком живлення, так щоб скульптуру було гарно видно знизу не тільки вдень, а й вночі, але комусь дуже стали потрібні лампочки, генератори та інші деталі, тож апаратуру розкурочили та покрали. Роззирнувшись довкола, Сірий розгледів ще три високі гори, але не знав їхніх назв; посидівши та відпочивши, потихеньку почав спуск, щоб, оговтавшись, щось попоїсти в коші і вирушити на пошуки свого останнього місця в житті; десь у печері або в наметі серед смерек – і чекати.

Микола Степанович дуже втомився. Він давно так довго не сидів за кермом, і хоча невеличкий «Volkswagen Polo», який йому позичила онука, не йшов в жодне порівняння в управлінні та комфорті з його древньою «копійкою», сили покидали його. Сікорський рано прокинувся сьогодні – о четвертій ранку, випив кави, хоча лікарі й заборонили категорично стимулюючі напої («Достатньо вам одного стимулятора!»), але ж він вдало ігнорував ту заборону; з’їв варене вкруту яйце і бутерброд із сиром, захватив із собою термос із узваром, що наварила дружина, пару-троє бутербродів – і вирушив із міста крізь туман і темряву на західний південь. Там, сказали йому, в ста кілометрах, в лісах, лежить сила-силенна людських кісток; і чиї вони і скільки їх там – достеменно невідомо. Можливо, то жахливі наслідки голодоморів, можливо, поховання після масових розстрілів НКВД тридцятих років, можливо, розстріляні нацистами євреї під час Другої світової або вояки Червоної армії, загиблі під час атаки волі нездар-командирів, хто знає. Сікорський спочатку відмовлявся їхати, казав, що не його тема, але узгодивши в голові останні події, вирішив-таки подивитись, а тому призначив сьогодні Чолобитченку зустріч аж опівдні біля крематорію – хотів одним разом розказати ветерану про страшну знахідку і подивитися на відкриття нової міської пам’ятки, хоча й сумнівної, проте, як не крути, а знаменна подія. Звідти вже хотів вести Івана Миколайовича в гості до директора кладовища, так би мовити, з крематорію до цвинтаря, вибирайте, старцюгани, що душі завгодно! – вони мали про що погомоніти, авжеж. Чолобитченко забажав, щоб саме Сергій Кіндратович допоміг людям із «Німецького народного союзу», що мали скоро приїхати робити шурфи на території церкви, почуватися тут впевнено, а можливо, і дав би їм якісь поради. В будь-якому разі, людина із такими міцними зв’язками в такій делікатній справі не завадить, однак сам Сергій Кіндратович дуже сумнівався – не хотів псувати стосунки з церковниками, чия позиція щодо поховання німецьких вояків навіть після зникнення отця Трифілія анітрохи не зазнала змін. Але сам Чолобитченко і не думав відступати, він пер, наче на танки, з однією гранатою, і супроти такого напору важко втриматися будь-кому. Сікорський допомагав Чолобитченку складати папери, листи, словом, разом їм якось вдалося спрямувати майже безнадійну справу в правильне русло. Мав біля крематорію Микола Степанович і ще одну важливу місію, політично-суспільну. Він ретельно впорядкував відеозаписи, склав листи, обґрунтував запити і прохання на ремонт дзвіниці храму Воскресіння; і тепер, користуючись порадами мудрого і битого чиновника Сергія Кіндратовича, збирався віддати ці документи губернатору особисто в руки і все пояснити очно. «Так буде надійніше, ніж іти на особистий прийом! – повчав його старий лис із ЦМК. – Повір мені!»

Але зараз Сікорський дуже втомився. Заглушивши двигун біля заправки, Микола Степанович зіперся чолом на кермо і закрив очі. Картина, яку продемонстрував йому в лісі місцевий сільський історик, колишній вчитель, дійсно вражала уяву. На площі кількох квадратних кілометрів – купи людських кісток, безсистемно розкидані, майже на поверхні; це не нагадувало цвинтар або масове поховання: перше враження складалося таке, що тисячі людей йшли через ліс, присіли на хвилинку відпочити, аж раптом їх зупинила якась хвороба або газова атака, та так вони тут і залишилися назавжди. Сікорський ніколи не чув про це місце, жодних історичних згадок, тож тим більш загадково все виглядало. Відмахавши не менше півтора десятки кілометрів по м’якому ґрунту, всипаному сосновими голками та шишками, надихавшись свіжим лісовим повітрям, він трохи відпочив у колеги вдома; але ж тепер мав поспішати, бо зовсім не розраховував, що поїздка настільки затягнеться. Коли в селі він звернув на головну дорогу, мусив зупинитися – ледь не наїхав на молодицю з порожніми відрами, вона не одразу побачила автомобіль, тому обернулася і вибачилася, кивнувши головою і показуючи на порожні відра. «Дивні, однак, у наших краях склалися стосунки з порожнечею, – зауважив Сікорський, натискаючи на газ, – переходити дорогу з порожніми відрами – не можна, погана прикмета; колихати порожню люльку без дитини – не можна, погана прикмета; возити порожній візочок – не можна, погана прикмета, навіть порожню пляшку на стіл ставити не можна, але чарку мусимо допивати, спорожнювати – ото гарно, ото порядок!» Він вийшов із машини, вставив пістолет у бак і подався платити гроші; всередині скляної будівлі угледів автомат із напоями, не витримав і натиснув кнопку «кава з молоком». Заправившись і відчувши притік нових сил, Сікорський рушив далі, але не проїхав і кількох кілометрів, як посеред села – назву на синій табличці на в’їзді не розібрав, туман набрав сили і застелив все навкруг – змушений був знову зупинитися, так заболіло біля серця. Микола Степанович вийшов із машини і зробив три кола довгими землемірськими кроками, наче міряв вулицю, але щось не мірялося, не ходилося, вологе повітря не давало полегшення, і він вирішив рушити далі. Кілька хвилин безпомічно повертав ключа, тиснув на газ, піднімав капот, доки не зрозумів – немає сенсу, от горе, швидше за все, відмовив стартер – машина напружувалася, стискалася від зусиль, але вхопити іскру двигун не міг. Микола Степанович чи не вперше пошкодував, що не має мобільного телефону, чомусь не сприйняв він цей новий елемент життя – комп’ютер сприйняв, цифрові фотоапарати, відеокамери, та будь-що, окрім мобільного телефону; вважав, що люди як хочуть, то мають про все домовлятися завчасно – і нічого смикати одне одного через кожні п’ять хвилин пустими балачками. Тож тепер нічого іншого не залишалося, як закрити машину і кудись йти на пошуки або майстра, що полагодить стартер (можливо, стартер), – та де ж ти його знайдеш у селі, та ще в суботу, тверезого? – або зупинку автобуса; за його підрахунком, до міста залишалося кілометрів п’ять, не більше, тож до кінця дня машину можна встигнути притягнути на буксирі в гараж, Кіндратович в цьому легко допоможе. Тому він вирішив шукати, чим доїхати до міста, а там швидко добиратися до крематорію. Сікорський пішов крізь туман навмання, намагаючись триматись узбіччя. Навкруги стояла тиша, навіть не кричали півні і не гавкали собаки, але краєзнавець цій тиші не дивувався, все ж таки село жило за власним розпорядком. Туман потроху розвиднився, і тепер Микола Степанович вже точно розумів, що місто десь неподалік, він відчував його шкірою, хоча саме де він знаходиться, як не дивно, визначити достеменно ніяк не міг, хоча географію рідного краю знав прекрасно. Раптом він почув шум, голоси і одразу вийшов на невеличкий майданчик, оточений непрацюючими, наче мертвими, металевими кіосками, зате поруч стояв приміський автобус із заведеним двигуном. Людей навколо він не побачив, лише великого темновусого темнолицього дядька з пузом у червоній жилетці, які ото бувають у ремонтників доріг.

– Доброго дня, – запитав він у, певне що, водія, – автобус до міста йде?

Вусатий подивився на нього, помахав пачкою квитків, і загадково, але приязно посміхнувся:

– Можна і так сказати.

– А коли відправлення?

Вусатий подивився на наручний годинник:

– Через дві-три хвилини.

– О, добре, – зрадів краєзнавець, – скільки квиток коштує?

– Одну копійку.

– Скільки? – Сікорський подумав, що не дочув, та й не дивно, у вухах страшенно шуміло.

– Одну копійку.

– Одну копійку – до міста? Чому така дивна ціна?

– Чим же вона дивна?

– Так дешево!

– Та на вас не вгодиш: п’ять гривень – дорого, одна копійка – дешево! – вусатий розізлився не на жарт. – То ви їдете?

– Так, – порився в гаманці, знітившись, Микола Степанович, – але у мене з дрібних – тільки двадцять п’ять копійок.

– Я з гаража, тож решти не маю! – попередив вусатий.

– Та бог із нею! – Сікорський вже не тямив себе від радощів, – а ви в місто куди прибуваєте, на автовокзал чи біля «Макдональдса»?

– Тягніть квиток, – замість відповіді водій підсунув йому лотерейний барабан, в який запхав пачку квитків і ретельно перемішав всередині.

– А це ще для чого?

– Квиток для чого? Як для чого? Щоб їхати! Ми всіх пасажирів обілечуємо, нас за безквиткових пасажирів транспортна інспекція сильно штрафує.

– Та ні, для чого квиток, зрозуміло, але я ще ніколи не бачив, щоб їх купували в такий дивний спосіб.

– Та що ж тут дивного? – здавалося, вусань щиро збентежений. – Даєте гроші, тягнете квиток, сідаєте до автобуса – та й їдете. Що дивного?

– Та начебто і нічого. – Сікорський вирішив не витрачати дарма сил, їх і так залишилося небагато. «Потім, як приїду в місто, – подумав він, – потрібно одразу взяти таксі й швидко-швидко мчати додому. Бог з нею, з тією машиною, не вкрадуть, а от моторчик-стимулятор щось дає сильно про себе знати, треба поспішати – дзвіниця, дзвіниця, дзвіниця!» Він віддав вусатому водію двадцять п’ять копійок, витягнув квиток, уважно подивився – на сірому фоні чотири цифри – і пішов до автобуса.

– Сідайте там, де сподобається, – подобрішав водій, – зараз поїдемо, місць багато ще вільних.

Сікорський зайшов до темного салону, де ледь розібрав кілька непевних силуетів; люди сиділи, куняючи, зігнувшись, зщулившись, тут і справді було вогко; Сікорський обрав місце прямо за водієм, поближче до теплого двигуна і виходу. За хвилину водій вскочив до автобуса і пішов по салону перевіряти квитки.

– А скільки до міста їхати? – ще раз запитав краєзнавець, коли вусатий підійшов до нього, важко дихаючи кислим тютюном.

– А це від вашого квитка залежить, від того, що в ньому сказано. Дорога – річ непередбачувана.

– В якому сенсі? – не зрозумів Микола Степанович. – Та тут до міста – рукою подати, я ж знаю, – сказав і простягнув сірого лотерейного квитка водієві. – Маячня якась.

– Ось, візьміть, – вусатий повернув надірваного папірця, на якому стояло чотири цифри 2ХХХ. – А тепер, згідно з інструкцією, я повинен вас попередити: шановний пасажире! Згідно з купленим вами лотерейним квитком ви відправляєтесь у 2ХХХ рік. Ця поїздка виконується згідно з діючим світоустроєм та правилами перевезень пасажирів, закріплених у 33 році нашої ери. Сподіваємося, що подорож буде приємною та комфортною, а повернення – необов’язковим. Щасливої дороги!

– Хвилинку! – закричав Сікорський. – Мені потрібно в місто!

– Ви там і вийдете, – плавно рухаючи з місця автобус та повертаючи кермо, відповів водій. – Тільки іншою людиною, кимось іншим, своїм нащадком, розумієте? Згідно з купленим квитком, в 2ХХХ році!

Микола Степанович відкинув голову на підголівник і розплющив очі. Його руки міцно стискали кермо червоного «Volkswagen Polo». Очевидно, і зупинка, і вусань-водій йому тільки-но наснилися, не інакше, яке дивне видіння, який дивний автобус! Тут, у машині, крізь лобове скло проглядався лише білий густий туман. Він хотів ще раз спробувати повернути ключ запалення, але рука виявилась неймовірно важкою, і він знову схилив голову на кермо і заснув. «Найгірше, – сказав крізь сон знайомий жіночий голос, – що може статися з людиною – коли життя втрачає свій намір, своє призначення. Коли ти вже нічого не чекаєш від нього, і зникає та легка загадковість, що надавала йому чарівності і надії на щось незвичайне. Найгірше – це коли ти залишаєшся сам на сам лише з жорсткою невблаганністю реалій кожного дня. І немає ніякої надії на диво. І приходить усвідомлення, що тепер так буде завжди. Точніше, до якоїсь певної межі, за якою особисто тебе вже тут не існуватиме. Таке раптове перетворення може статися будь-коли, в будь-якому віці; саме тоді обличчя стає жорстким і жорстоким, наче вибите з каменю, на ньому з’являються зморшки; або в’ялим, пухким, начебто зробленим із поганого тіста. Людина раптом перестає бути молодою, легкою, веселою, вона вже ніколи не повернеться в стан, в якому провела минуле життя, яке знала і яке пам’ятала за собою. З цим важко змиритися – з тієї миті вже нічого не відбувається просто так, життя та удача наче забувають про твоє існування, підкидаючи лише випробування та хвороби. Певне, саме тому навколо так мало жінок та чоловіків із добрими та усміхненими обличчями. Колись, незважаючи на суворі випробування, люди могли пронести любов до життя до найглибшої старості. Тепер ні. Певне, плинність вбиває це відчуття більш вміло, ніж війни чи епідемії, плинність розпорошує народи, усамітнює родини, залишає людину сам на сам із собою, а потім меле млином на муку часу, на миті – кожного окремо. Підніми голову, роззирнися навколо, що ти бачиш? Ти бачиш обличчя – суворі, не усміхнені, всі в зморшках, перекручені щоденними тривогами і страхами – і тільки очі видають в них тих життєрадісних і добрих хлопчаків та дівчаток, якими вони колись народились. Але сьогодні ці обличчя вдягнуті в броню щоденних турбот, і мені хочеться вкласти їх всіх спати на білі чисті ліжка біля широких світлих вікон, крізь які їх пеститимуть сонце і легкий вітерець, і з кожним дотиком промінчиків і повітря їхні обличчя та серця будуть розрівнюватися, а тривога відмиратиме, як древній ящір. І через кілька місяців, а можливо, років чи десятиліть, я зайду до них і скажу: «Вставайте, мої дорогенькі, пора прокидатись!» – і вони прокинуться. Встануть з ліжок, знову безтурботні, з чистими світлими обличчями, посмішками, з сяючими очима – від очікування кожного нового дня життя, як то й годиться для людини, що живе на світі, розумієш, синку, на світі, а не в темряві; і то будуть уже зовсім інші люди, зовсім інший народ. Але ж де мені знайти стільки кімнат і стільки чистих постелей? Де мені взяти стільки сонця?»

25. Ранок

Ранок – то час скоринок, твердих і запашних. Бо всі збираються – і скоренько йдуть.

26. Крематорій. Епілог

Коли на світанку мене будить гавкіт собак, я ще декілька хвилин лежу на підлозі й не ворушуся. Я слухаю, як у відчинене вікно, здіймаючи штори, осідлавши вологе повітря, вриваються голоси цих прекрасних чотириногих істот.

Ще декілька митей я розмірковую над тим, який недосконалий світ – і протягом дня до негативних думок про недосконалий світоустрій не повертаюсь.

Примружуюючи очі, я подумки встаю, щоб подивитися у вікно – так легше уявити сніг на сусідніх дахах. Він там лежить, не сумнівайтеся, але з підлоги його не побачити. Сніг, і сам сірий, втомлено відбиває небо, низьке, безсонячне вже третій місяць.

Птахи чорними крапками розсипані по небосхилу; дроти електромереж – чорні лінії пташиних залізниць; самотні стовбури дерев, в яких сховалася і спить до кращих (теплих) часів різноманітна комашня.

Я завжди прокидаюся на світанку. Мені не потрібно чекати на кращі часи – у мене індивідуальне опалення, дуже рентабельна річ. Слухаючи шалений гавкіт псів, я роздивляюся фотокартки на стіні – зранку, в напівсутінках, я завжди роздивляюся фотокартки. Іншого часу на таке дивне заняття я не маю. Проте, брешу: інколи п’яним я також роздивляюся фотокартки. Тут найцікавіше – дивне відчуття відстороненості, яке виникає після великої дози алкоголю. Коли я роздивляюся нашу весільну світлину зранку – я роздивляюся саме нашу з дружиною весільну світлину. Коли ж я роздивляюся цю ж саму світлину увечері «під мухою» – я роздивляюся особисто свою весільну світлину. Відчуваєте цю ніжну різницю, намацуєте її своїми грубими душами? Тому я часто бухаю – саме так я розшукую себе на світлинах минулого (жодного разу ще не бачив світлину майбутнього). Ну, як часто: вважаю, що двічі на тиждень до втрати пульсу – це майже ніщо у порівнянні з вічністю, в інші ж дні – виключно символічно, для підняття життєвого тонусу. Інколи мене відвідує запитання: чиє весілля я побачу на світлинах, якщо зроблю мікст – тобто змішаю час і рідину і нап’юся з самого ранку? Саме це мені й кортить весь час зробити, але я остерігаюся наслідків. Тож, як тільки я вийду на пенсію, то це буде перше, що я вчиню зі своїм життям.

Пси нарешті замовкають, їхній гавкіт завмирає десь над річкою і повільно опускається разом із сирим туманом у воду. Спокійний, як Брюс Лі, я уявляю, як голови псів із закритими очима пливуть по темній воді – буденний апокаліпсис кожного дня. Пора вставати. Для покращення настрою я уявляю сонце і риб, які весело пірнають в червоних протуберанцях, і хвилі холодного забуття зникають. Зникають, щоб повернутися під вечір.

Вода з потворним запахом гнилих труб нагадує про існування пекла значно істотніше, ніж релігійні проповіді. Запах зубної пасти, знайомий з дитинства, нагадує лікарню – перебування там також можна порівняти з пеклом. Хоча ні, в пеклі все чесно: накоїв – велком, а чорти створені для того, щоб катувати наші грішні душі, іншого від них годі й чекати.

У мене ніколи не боліли зуби, немає жодної пломби, хоча маю вже повні сорок шість років. Так, я вже довго живу. Якби я потрапив на ринок рабів у Давньому Римі, мене б продали дуже дорого і гарному хазяїну – грамотні люди завжди вибирають коней і рабів по зубах. Дивно, що я все досі пам’ятаю: запах дитячої зубної пасти, нашу лікарню, текст зі шкільного підручника про рабів – я ніколи про це не думав спеціально, ні з ким не обговорював. Але так відбувається кожного ранку: коли прокидаєшся, щось таке виникає в голові, якісь дивні спогади, видіння, відголоси щойно забутих снів, нещодавно забутого життя. Я ще нікому про це не розповідав, але думаю, тут кожен із нас має що додати.

Три-чотири присідання, сім-вісім нахилів, десять відтискань від підлоги, декілька спеціальних вправ для хребта – необхідний щоранковий мінімум. Душ, гоління. У ванній я маю велику перевагу перед більшістю людства – мені не потрібно мити та сушити волосся, бо я абсолютно лисий. Як коліно. Як Коліна, якщо пам’ятаєте такого відомого футбольного італійського арбітра. Дивлюся на себе в дзеркало – я лисий, довгий і білий. Як білок. Зовсім ще молода шкіра. І ніжна, як казала та студенточка, особливо на дупі, хе-хе. Термометр за вікном демонструє плюс три. Вологість, як завжди, висока. Я не закурюю сигарету навіть після філіжанки кави. Не тому, що у мене є сила волі, просто чотири роки тому організм, міцно схопивши за серце, сказав: «Петре, мені боляче!» З тих пір мені часто сниться сон: я сиджу в компанії друзів і з задоволенням димлю сигаретою; але практично я пробував курити з тих пір, як кинув, лише один раз і то по великій п’янці. Зрештою, я зрозумів, як це прекрасно – не курити. Після чого кинув ще раз, так би мовити, вже на рівні свідомого рішення. Тобто виявилося, що позбавити себе сумнівного задоволення – не таке вже й складне завдання, але при умові, що ти отримуєш на заміну інше задоволення. Уявіть, що «некуріння» – це також процес, як і куріння себто, але ви отримуєте задоволення від «не куріння» значно більше, ніж від куріння. Тобто задоволення від чистого повітря, непрокурених речей, від непрокуреної кімнати, від свіжого запаху з рота, від непотрібності вишукувати хвилинку на перекур – превалює над задоволення від диму спочатку хоча б на рівні теорії. Насправді це все, що потрібно. Я назвав це «ефектом превалюючого задоволення».

Сьогодні маю вдягнути темний костюм та темну краватку. Ні, ніхто не помер. Але в нашому місті великий день (не Пасха!) – губернатор відкриває крематорій. Не те щоб він (крематорій) тут дуже потрібний, але владарям, певне, стало шкода землі, бо люди нині мруть вельми активно, і нові цвинтарі ростуть як на дріжджах, займаючи все більші території, а на старих або немає місця, або ховають блатних і тільки за великі гроші. Ще десять-двадцять років, і мертві займатимуть на планеті значно більше місця, ніж живі. А це неправильно. Тому особисто я появу крематорію вітаю, хоча є й ті, хто проти. Дилетанти, вони не розуміють простої істини – люди повинні народжуватися та помирати вчасно. Порядна людина, навіть найкраща, завжди знає, коли і як їй правильно померти. Бо навіть найкрасивіші квіти, якщо їх вчасно не вийняти з вази, починають смердіти раніше, ніж зів’януть. «Якщо вчасно не міняти воду», – додала б зараз моя колишня дружина.

Самотність йде мені на користь.

Як завжди, добре випрасуваний костюм висить у шафі на своєму законному місці. Тут же поруч – білі сорочки. Хтось сказав, не пам’ятаю, що сині сорочки носять зануди і невдахи, а справжні боси носять лише білі. Звісно, я надягаю білу сорочку. Бо я – бос усіх собак у місті. Собачий маршал. Або маршалек, тобто – мер польською. Коли до нас минулого року приїздила делегація з міста-побратима, то я це слово добре запам’ятав. І ще чомусь «пеньонзи» – гроші польською. Не знаю, чому саме ці два слова, певне, часто вживали в розмові. А поляки вивчили слово «відкат». З тих саме причин, певне. Тож я – собачий маршалек. Так наш мер жартує на апаратних засіданнях, демонструючи навички польської.

Але в цілому я дуже лірично налаштована особа. В дитинстві навіть вірші писав. Шкода, не збереглися. Думаю, не гірші за Чехова або Ахметової (ги-ги), міг би зараз друкуватися в комунальній газеті, там мої колеги-депутати часто свої твори демонструють. Але зараз мені вірші чомусь не пишуться, навіть депутатський мандат не допомагає. А мав би (жарт)! Певно, не встигаю думати романтично – важка робота. Не те щоб вона вбивала в мені прекрасне на самому корені, але коли стикаєшся зі смертю, нехай і собачою або котячою, щодня, то, швидше, станеш філософом, ніж поетом – собачим філософом, гав-гав! Хоча, якщо чесно, коли я набухаюсь, я завжди по дорозі додому в машині складаю вірші. Але не встигаю записувати, а потім забуваю, як і сни. Це нормально.

На відкриття крематорію ми запрошені всією бригадою. По-перше, для масовості, по-друге, для порядку, але найголовніше – це наша особлива місія, від якої залежить успіх презентації. Зараз поясню.

Ми вбиваємо собак. Уточнюю: бродячих, нічийних собак. Собак, які кусають людей. Інколи до смерті. Я кажу це зараз не для того, щоб когось шокувати. Зрозумійте ситуацію правильно – це звичайна щоденна робота, така ж, як усі інші роботи, я наголошую на цьому факті. І я люблю свою роботу. І не розумію, як можна дорікати людині за те, що вона любить свою роботу. Я – порядна людина, і якщо беруся до справи, то роблю її добре. Мене так виховали. А всіх, хто верне носа, вважаю лицемірами. Бо ми всіляко оберігаємо людей від бродячих тварин, серед яких можуть траплятися навіть хворі на сказ. Офіційно я – директор комунального підприємства «Місто тварин», тобто ми функціонуємо на податки, які платять в міський бюджет городяни. Як я сюди потрапив – то окрема розмова, зараз важливо пояснити інше: ці кошти громада через своїх депутатів регулярно виділяє нам на те, щоб ми винищували собак. Тобто я виконую пряму волю містян, бо саме таким чином кожен із мешканців здає свою копійку на винищення бродячих тварин і умовно погоджується з цим фактом. Так що у нас солідарна відповідальність, і тут нема про що насправді сперечатися.

Звісно, завжди знайдуться й ті, хто навіть у такій ситуації скаже, що ми, мовляв, вбиваємо собак не так, що потрібно вбивати їх гуманніше, що тварина повинна страждати перед смертю не хвилину, а десять секунд. Повірте, знайдуться навіть такі гуманісти, які воліють відрізати собакам яйця, тобто каструвати або, як ще кажуть, стерилізувати, щоб ті не розмножувалися, а потім надягати на тварин жовтого нашийника, певне, на знак торжества гуманізму над здоровим глуздом і законами природи. Але що ці гуманісти скажуть батькам того хлопця, якого такі от пси із жовтими нашийниками загризли на смерть два роки тому? А що вони скажуть п’ятирічній дівчинці, якій такі ж точно жовтошиї погризли обличчя, і вона лише дивом не померла через втрату крові? А що вони скажуть батькам семирічного хлопчика, якого зграя бродячих собак розірвала на шматки в Новочеркаську? Я можу перераховувати подібні випадки до ранку, щоб сенс моєї роботи став вам остаточно і до решти зрозумілим – ми рятуємо людей. Ми рятуємо вас. Ми – санітари міста. Нас потрібно нагороджувати орденами і медалями і поїти безкоштовно молоком. Тому що ми не нелюди – ми також цінуємо життя цих нещасних тварин, але мусимо переступати через свій біль заради наших дітей. Ми – спецпризначенці, які захищають вулиці міста, оплот добра та спокою. Ось так приблизно.

Давайте поговоримо мовою цифр. Чи знаєте ви, скільки людей у нашому місті (двісті тисяч населення) звернулися до травмопункту лише за півроку зі скаргами на укуси? 996! Але, як свідчать опитування, лише кожен п’ятий звертається до лікарні в разі нападу бродячих собак. Уявіть собі повну кількість постраждалих! І серед них – діти, жінки, інваліди, велосипедисти, люди похилого віку. Вони не звертаються до травмопункту лише з однієї причини – щоб не зв’язуватися з нашою медициною, гірше якої насправді є тільки наша ментовка. Мені неприємно вбивати тварин. Я не отримую від цього задоволення. Але я отримую задоволення від думки, що захищаю людей від лиха. Місто має належати людям, а не псам, – такий закон природи, закон сучасних кам’яних джунглів.

Особисто я не тримаю вдома ніяких тварин, не маю потреби, та й самотньому чоловіку важко приділяти необхідну увагу будь-кому. Парадокс, правда ж: можливо, причина самотності полягає лише в небажанні приділяти комусь увагу? Але я дуже добрий: можу просто так, наприклад, подарувати щось живе, типу рибок, дитині; двох от, до речі, вже подарував доньці своєї коханки: золоту і сріблясту. Золоту назвав Голда Мейєр, сріблясту – Джон Сілвер, хоча насправді вони обидві – дівчатка. Дві самки в один акваріум потрапили випадково, мене навіть у звірячому магазині попереджали, що в одному акваріумі вони не уживуться, і чим більшими вони виростатимуть, тим збільшуватиметься ризик, що одна заб’є іншу.

Вовик, наш водій з обличчям людини, яка завжди голосує за діючу владу, якою б вона не була – комуністи, фашисти, лібералісти чи націоналісти, – чекає на мене в службовому «Арі». «Ара» – так ми називаємо наш мікроавтобус. Проте «мікроавтобус» – то гучно сказано, звичайна тридцятирічна розвалюха «ЕрАЗ» (Єреванський автозавод, про всяк випадок), всередині якого гострих і твердих металевих кутів більше, ніж на голові мого заступника. За кожним директором комунального підприємства міста, а їх двадцять п’ять, закріплена машина і водій. Ви скажете, що це не економно, що міському бюджету і так бракує коштів, а я скажу, що на транспорті сильно не зекономиш. Немає сенсу економити на паливі й зарплатні, коли лише на ремонтних дорожніх роботах мер має кілька мільйонів на рік. А парковки, а стоянки, а ЖКГ, а транспорт? Коли вісім років тому я став депутатом, то перше, про що подумав – наше місто шалено багате і дуже щасливе. Бо тільки багате місто може витримати такий тягар відкатів і хабарів. І я не засмутився тоді, навпаки, а зрадів – значить, є ще у нас резерви, не все втрачено. Тобто така система склалася, що все всіх влаштовує, можна навіть сказати, що хабар став національною ідеєю, і якби його можна було б якось зобразити графічно, то місце йому – на державному прапорі країни. Він цементує схід і захід, інтелігенцію і чиновництво, селян і робітників, це вам не комунізм якийсь сраний, ця ідеологія куди міцніша, хабар – це наш закон вільного ринку.

На вулиці приємно – не холодно, не тепло, дуже волого – люблю таку погоду. Чорний асфальт, прибите нічними опадами чорно-жовте листя – для середини листопада краще й не придумаєш. «Ара» жере багато бензину, зате в салоні ми прилаштували столик, за яким на мене чекають Вовик, Борька Ілліч, баба Люба – вся наша бригада вибухлонебезпечних собаколовів. Перше сидіння – для мене. Бо я – бос (бос – барбос). Я підкреслюю це весь час не тому, що марнославний, просто хочу донести до вас одну просту річ – на мені лежить величезна відповідальність за долю рідного міста. В сорок шість це розумієш якнайкраще.

– Собак узяли?

– Авжеж, босе!

– Яких саме?

– З крайнього вольєра, як і домовлялися. Оту рижу, потім двох чорних близнюків – злі, як чорти, ледь упоралися, і Білявку.

– Вистачить?

Ілліч знизує плечима, мовляв, хто ж його знає. І то правда, таке дивне завдання у нас вперше, тож нехай, хоча білу довгу суку мені трохи шкода. Ми так довго на неї полювали, що вона достойна поваги, чесне слово. Та й як спіймали, за яких обставин, і де спіймали, це ж просто легенда – в кабінеті мера. Розкажи кому – ніхто не повірить, скажуть – маячня, і матимуть рацію, але то чиста правда, клянусь! Там стільки народу товпилось, що навіть захочеш збрехати – не дадуть, тож, зважаючи на публічність акції, довелося білу суку тимчасово усипити і забрати на базу. Ми не стали її добивати одразу, назвали Білявкою за білосніжний колір шерсті, відгодували трохи, інколи у нас трапляються такі от припадки безпідставного гуманізму, проте, беручи до уваги історію з мером, дай Бог йому здоров’я, і подарунковими цуценятами, залишитися в живих вона шансів не мала. Ростик Куций, мерів дружбан, за цей час дзвонив кілька разів, дуже цікавився, але мені, як не дивно, було шкода вбивати псину просто так за чиїмось бажанням. Білявка відрізняється від інших вуличних собак, в її очах – щось інше, ніж зазвичай в очах тих, кого ми знищуємо, – голод, голод, нічого іншого, крім голоду і страху. Білявка також часто у нас сиділа на голодному пайку, але ніколи не накидалася на їжу, навіть не брала їжу доти, поки я сам не починав щось їсти; нікого іншого не визнавала, особливо не любила Ілліча та бабу Любу, гарчала на них, але ніколи не лякалася ні палки, ні каменюки. Стояла, нахиливши голову, дивилася спідлоба, але не сіпалася, не скиглила і не ховалася від ударів. Тому коли Ілліч сказав, що вони хочуть взяти Білявку для відкриття крематорію, серце моє несподівано сіпнулось. Але здоровий глузд професіонала тут же прошепотів: «Ти не маєш права ні до кого звикати, заради наших дітей! Ми – захисники міста, ми – як міліція, а всі бродячі собаки – поза законом, тож ми маємо право застосовувати будь-які методи для знищення!» Думаю, Ілліч хоче умертвити Білявку, виходячи саме з цих-таки міркувань. Так проявляється його клопіт за мене – він найжорстокіший серед нас, аж навіть інколи занадто, однак справу свою знає добре. Та, напевне, і саме життя знає, бо він найстарший, йому під шістдесят. Кажуть, він працював колись на бойні і в податковій, але не певний, наскільки це правда, а сам ніколи не питав, знаю лише, що почуття гумору він має дещо специфічне. Зараз у Ілліча живе донька з онуком – пішла від чоловіка та таке інше, онуку – півтора роки. Дітей у цьому віці дуже легко чомусь навчити. Так Ілліч, який все життя свою бабу тихо зневажав, навчив хлопчика показувати, як бабуся какає. Прийде хтось до них у гості, а дідусь і каже: «Тарасику, а покажи-но нам, як бабуся какає!» І хлопченя присідає, стискає кулачки, червоніє від напруги і крекче так: кге-кге-кге!

Ми проїжджаємо стару фортецю, точніше, те, що від неї залишилося. На кожних виборах кожен кандидат у мери обіцяє зробити з неї привабливий туристичний об’єкт, але після кожних виборів фортеця як розвалювалася, так і продовжує розвалюватися. Кілька підприємців хотіли відкрити там пивний ресторан, питання навіть виносили на виконком, але, чесно кажучи, ми заблокували. Фортеця – наше улюблене місце для полювання. Тиждень-два ми підкидаємо туди їжу, а коли собаки звикають, то закриваємо великими щитами, збитими з дощок, виходи і женемо зграю на «номери». Як пейнтбол, тільки стріляєш не кульками з фарбою, а смертельним зарядом. За дві-три години так набігаєшся по стінах та руїнах, що з ніг валишся! Потім Вовик і Ілліч збирають трупи псів і знімають з них шкури. Це заборонено, але ж і такі полювання заборонені, однак, хто б там що не казав, а користі з них більше, ніж біди – хлопці віднесуть шкури людям, які пошиють з них прекрасні зимові шапки і чоботи. Звісно, я маю з цього зиск, але ж це краще, ніж тупо красти гроші з бюджету, погодьтеся, хоча одне одному не заважає. Шапки і чоботи дуже теплі, в основному, їх купують рибалки, для зими краще й не придумаєш. Сиди собі на льоду, посьорбуй горілочку та дрочи мормишку.

Чотири собаки, яких сьогодні зранку вбив Ілліч, – це замінники прем’єрного небіжчика для крематорію, якого губернатор святково повинен відправити в піч, бо мама його мами ще не готова, як жартують люди. Тим не менше, все повинно виглядати натурально, по-справжньому, і в цьому я з губернатором погоджуюся. Тут немає місця обману, неправді, зайвим сентиментам. Думаю, Білявці в деякому сенсі навіть пощастило, все ж таки сам губернатор відправить її у вогонь, а це значно краще, ніж з тебе здеруть шкіру на шапку; мало кому з собак дістається такий привілей. Так що я навіть вдячний Іллічеві за таку далекоглядну послугу, крім того, маю, як бос, оцінити його особисту пожертву і поступку, бо шапка з Білявки вийшла б гарна. Це говорить лише про одне – людина мене дуже поважає і в нас дуже гарний колектив.

Ми нарешті на місці. Натовп вражає кількістю. Щоправда, тут, в основному, бюджетники: вчителі, працівники комунальних підприємств та виконкому, їх, як завжди, нагнали для масовості – нехай по кретиноскопу бачать, скільки багато народу начебто зібралося подивитись на губернатора. Моя, колишня вже, щоправда, дружина, дивлячись новини, завжди зауважувала, що ті, хто там стоять зранку, – це ж ті самі люди, що дивляться по недолугому регіональному телебаченню новини ввечері, тож для кого весь цей цирк, незрозуміло; але ж де зараз та моя екс-дружина? Ну, що вона розуміється на піарі, дурна баба?! Тай у житті, як виявилося, теж не розуміється, от і залишилася самотньою, та й ще з такої роботи звільнилася, ну хто її розумною назве? А так гарно все складалося: жили разом, працювали разом, я – бос, вона – бухгалтер, дім – повна чаша, відповідно; ну що ще потрібно?

Натовп реально великий. Окремою групою, мерехтливим колом, обговорюючи останнє підвищення пенсій, гомонять ветерани ВВВ та праці, бачу навіть двох героїв Радянського Союзу, їм уже глибоко за дев’яносто, вони ледь стоять, тримаючись за ціпки. Баба Люба, яка завжди в курсі справ, стверджує, що на присутності ветеранів та інших пенсіонерів безкомпромісно наполягла фірма-інвестор, яка вклала кошти в будівництво крематорію. Ну, так би мовити, щоб охопити цільову аудиторію. Старі стоять, похитуючись на вітру; поруч із квітами в руках – школярі. Малеча померзла, але вчителі нікого не відпускають далеко – з хвилини на годину має примчати губернатор. Вважаю, дуже правильний педагогічний хід – хай привчаються поважати старших та начальство, беруть приклад з наших мужніх ветеранів, вчаться терпіти і чекати, для успішного життя в нашій країні – це найголовніший фактор. Ми виходимо з «Ари», намагаючись залишитись непоміченими, з чорного входу заносимо мертвих собак у синіх мішках для сміття до ритуальної зали, де біля печі стоїть візок, на який ми їх і вкладаємо. Чекаємо разом із усіма. Проходить десять хвилин. П’ятнадцять. Натовп під пильним оком працівників облдержадміністрації і міліції покірно мовчить і лише переминається з ноги на ногу. Терплять всі: вчителі, школярі, ветерани. Нарешті люди бачать кортеж, радісно і жваво шикуються в шеренги. З машини, чорного джипу «Міцубісі», з’являється він, справжній герой нашого часу. Через скляні двері крематорію бачу, як він рухається: швидко, впевнено – високий, чорнявий, з орлиним носом і твердим чіпким поглядом – все бачить, все помічає; в розстебнутому темному пальті, червона краватка майорить на вітру і застрибає на плечі, але він мчить вперед, торуючи шлях дорогими гостроносими туфлями з шкіри когось-то там екзотичного: в адміністрації шофери жартують, що в губернатора, як у коштовної іномарки – по тисячі баксів на кожній нозі. Охоче вірю, що не з нашого собачки у нього туфлі пошиті. Губернатор – молодий і енергійний, біля нього купа радників та помічників, які начебто, як говорять знаючі люди, дуже круті й розуміються на пропаганді: ми з губернатором у кретиноскопі снідаємо, обідаємо, вечеряємо, ми його промовами про президента закусюємо і з ними обома лягаємо спати. Для ліжка, як по мені, це не найприємніша компанія, але якщо потрібно, то, значить, потрібно – не хочеш, то не дивися, правильно ж? Тож тепер і два чорнявих злих пси-близнюки, і руда довгошерста сука, і Білявка послугують благородній справі підвищення рейтингу губернатора – він скаже, як завжди, яскраву промову трохи ламаною українською, яку потім покажуть усіма місцевими телеканалами і віддрукують у всіх газетках, публіка зааплодує, губернатор натисне кнопочку, переріже стрічечку – і труна поїде в піч, де собачки згорять в новому і веселому вогні, а потім представник похоронної фірми, яка нам за клопоти заплатить по п’ятсот гривень кожному (мені – тисячу), привселюдно згорне їхній попіл в урну, яку губернатор, за сценарієм, підійме над головою, наче кубок переможця спортивних змагань. От такий у них оригінальний сценарій заходу. Тривалість – година, якщо губернатору не стукне в голову піти поспілкуватися з ветеранами, які якраз будуть зайняті роздумами про вічне та розгляданням рекламних буклетів фірми «Скорбота» про переваги спалювання над закопуванням. Але нас це вже не обходить. Сьогодні ми – надважливі виконавці, і нам приготували святковий стіл, тож хай собі обговорюють переваги ініціатив президента над запереченнями опозиції та переваги крематорію над цвинтарем, а ми підемо собі обідати. І хай нам Бог допомагає!

– Шановні наші ветерани! – нарешті забрязкав у погано налаштований мікрофон натужний голос губернатора. – Піііііііііі!!! Пііііііі!!! – відповів мікрофон. Губернатор підняв здивовано брови і постукав пальцем по ньому. Скільки б разів він не виступав, стільки разів мікрофони і пищали, незважаючи на нову коштовну звукову апаратуру, придбану за незлі гроші. – Дорогі наші сивочолі ветерани! – нарешті пікання припинилося. – Ви звикли дивитись смерті в обличчя! – При останніх словах ветерани нервово засовались по асфальту. – Хай сьогодні, як і завжди, з захватом та великою повагою дивляться на вас школярі, наше підростаюче покоління, і беруть з вас приклад, пам’ятаючи про ваш подвиг. Всі ви знаєте, що наша область, наша країна стрімко розвивається… І ось – черговий доказ, черговий результат роботи уряду… – Тут губернатор взяв невеличку паузу, бо ветерани і школярі зовсім втратили стійкість рядів. – Піііііііі! – відгукнувся на паузу мікрофон. – Пііііііііі!!! – Тут губернатор уже вирішив не ризикувати і швидко сказав про успішну боротьбу з фашизмом, що не припиняється ні на секунду, не менш успішне залучення іноземних інвестицій, а також показав народу живого інвестора – маленького темненького італійця, який, як і більшість італійців, виявився дуже життєрадісним і симпатичним, хоча, не розуміючи української, вельми напружився, почувши слово «фашизм», очевидно, це викликало недоречні, суто апеннінські, асоціації з крематорієм. Тим не менш, жваво посміхаючись, Бруно С… – анетті (повністю прізвище ніхто не розчув, та й сенс?) промовив для народу кілька приємних слів: «Сі! Сі! Бравіссімо! Юра-а! (так звали губернатора) Граціа! Чао!» – але погляд його натомість зосередився на високій, яскраво нафарбованій блондинці. «Як так могло статися, що в цій країні стільки неймовірних красунь?!» – задавався він, здивований, риторичним запитанням; риторичним, бо запитання про походження краси не потребують відповідей, будь то краса природи, мистецтва чи людини. Закінчивши свою коротку емоційну промову, Бруно зробив крок назад і вліво, ховаючись за широкі плечі губернатора, але блондинку з поля зору не випускав.

В третьому ряду фаланги школи № 15 п’ята праворуч у рожевій шапці стояла першокласниця Оля Усенко. Дівчинка, як і інші діти, дуже змерзла, але, на відміну від однокласників, намагалася слухати губернатора уважно – можливо, він щось повідомить про її давно зниклу собаку Білку, бо мама сказала, що губернатор знає геть все на світі. Її мама Свєта прийшла на відкриття крематорію, добре підготувавшись зовнішньо, і сподівалася на яскраве продовження – Петро вперше за два роки побачень запросив її на колективний святковий обід. Вона роззиралася навколо і слухала виступаючих, але не вдавалася в тонкощі заяв та гасел, тож іноземець, попри малий зріст, мамі Свєті сподобався більше за всіх – говорив мало, емоційно; енергійний, на відміну від інших, стояв на прохолодному вітрі без пальта, лише в елегантному синьому костюмі, одразу видно – темперамент, гаряча кров, хоча сам по собі і дрібненький.

Оля сподівалася, що в зв’язку з тим, що мама Свєта сьогодні так нафарбувалася, ввечері її з братиком відправлять до бабусі, яка, хоч і сварилася часто, не примушує читати вголос вірші на кухні і обіцяла в разі підвищеної слухняності подарувати песика. Песик би Олі дуже не завадив, бо дядько Петро останнім часом часто залишався на ніч в їхній квартирі, і Оля всерйоз розмірковувала на тему, де спатиме, коли повернеться, татко, і робила висновок, що, зважаючи на те, що з мамою тепер спить дядько Петро, татко спатиме з нею та братиком у дитячій, що не могло її не тішити – татко завжди розповідав дуже веселі історії про пригоди португальських звіряток, тож песик би йому припав до вподоби: вони б разом ходили гуляти, а татко придумав би і про нього якусь смішнючу історію. Про всіх них разом – нову смішнючу історію!

Учителі, тітоньки переважно за п’ятдесят, неймовірно суворі й серйозні, змінюючи вираз обличчя від похмурого до дуже похмурого, нервово курсували вздовж шеренг школярів, час від часу осмикуючи найбільш неслухняних і говірких. Одного з таких неборак на прізвисько Колобок класний керівник щойно мало не відтаскала за вухо – хлопчина кидався паперовими кульками в однокласниць, тож вчителька кричала на нього зараз так, як вміють кричати лише професійні педагоги з тридцятирічним стажем роботи в школі – тихо шиплячи, щоб ніхто не чув, але всі ті слова, наче бомби, розривалися в глибині свідомості (і підсвідомості) неслуха.

Цю сцену мовчки спостерігав Іван Миколайович Чолобитченко. Він прийшов сюди, звісно, не тому, що його запросила спілка ветеранів Великої Вітчизняної війни – після випадку з похованням німецьких вояків він і сам наче помер для спілки, але Іван Миколайович не відчув ані докорів сумління, ані порожнечі від нестачі листівок чи поздоровлень зі святами та запрошень на урочистості – він їх і без того зневажав, ті фальшиві збіговиська на догоду можновладців, зиск з яких мали тільки керівники ветеранських організацій, що ставили свої підписи від імені ветеранів на підтримку чергового пройдисвіта. Чолобитченко домовився зустрітися тут, біля крематорію, з Миколою Степановичем Сікорським, відомим краєзнавцем і своїм тепер уже близьким другом. Іван Миколайович стояв, спираючись на палицю і схиливши голову, намагався почути, про що говорять в мікрофон, але розібрати йому вдавалось мало що. Чесно кажучи, він здивувався, коли Сікорський запропонував зустрітися саме тут, на окраїні міста, та ще й на відкритті крематорію, але краєзнавець посміхаючись відповів, що, мовляв, крути не крути, хочеш не хочеш, а все ж таки – історична подія, тож має бути присутнім, а потім переповів історію про страшний крематорій у підвалах церкви Покрови. Він з сумом дивився, як вчителька вимовляє малому товстуну сувору догану, як незламними охоронцями суспільного спокою та державного устрою ходять інші вчителі вздовж рядів школярів, позиркуючи і кидаючи зауваження зневажливим тоном, не витримав, відвернувся, відсторонився. «І ми ще дивуємося, що люди тепер схильні до саморуйнування?» – подумав із гіркотою в роті. Згадав про ріку, про те, що давно не ходив на риболовлю – тяжко вже стало; погляд його шукав, на чому зупинитися, роздивлявся машини, що вишикувалися в ряд обабіч – зір він, на відміну від слуху, мав прекрасний, – побачив кілька автомобілів із намальованими на них ззаду двома невеличкими рибами, одна поверх іншої, голова до хвоста, здається, знак якоїсь протестантської церкви: «Тож якщо життя – то плинна ріка часу, значить, ми – риби в ній, в тій ріці, – і рано чи пізно нас хтось та спіймає?»

На це ж саме зображення риб на автомобілях дивилася і народна цілителька Софія – вона прийшла на відкриття крематорію в надії розшукати начальника управління комунального майна, щоб вмовити не розривати договір оренди на приміщення напроти церкви, яке вона орендувала для своєї приймальні. Вона прихопила з собою стандартний конверт і сподівалася передати свого «листа» чиновнику десь поблизу в кафе. Спіймати начальнику управління на робочому місці не було жодної можливості – той підпорядковувався і звітував тільки меру, проте мер був відсутній на роботі вже кілька тижнів, після інсульту виїхав на лікування до Німеччини, і ходили в місті чутки, що вже й не повернеться – тож в мерії тепер панував не просто звичайний безлад, а безлад надзвичайний. Насправді, багато зацікавлених осіб снували тут саме з такою метою – спіймати потрібного чиновника і щось йому сказати, передати, підписати, про щось домовитись. Але начальника управління комунального майна ніде не було видно, люди сказали, що начебто він десь всередині, керує підготовкою до кремації, тож потрібно дочекатися, поки когось спалять, а вже потім… Тому Софія, не випускаючи з поля зору вхід до крематорію, чекала на узбіччі людського руху і роздивлялася двох намальованих на автомобілі риб, символів Христа. «Якщо закінчилася епоха сузір’я Риб, що тривала десь дві тисячі з половиню років, то чи значить це, що закінчилася й епоха християнства, та й взагалі всіх монотеїстичних релігій – буддизму, іудаїзму, ісламу, що склали підвалини сучасного людства, сучасної цивілізації, які створили епоху Риб?» – розмірковувала вона. Той хлопчина, вбивця отця Трифілія, запитував у неї про це, хоча і в зовсім іншому контексті, іншими, простішими словами, але тоді вона не готова була сказати, скласти правильну відповідь – про риб’ячих дітей, Христову ікру, яких розкидало по світах так, що не пам’ятають вони вже ані братів своїх, ані сестер, нічого не пам’ятають; та й зараз не готова – немає ні сил, ні бажання, вистачає відчуттів і рухів тільки на очікування набридлого невловимого начальника, від одного підпису якого залежала доля одразу кількох людей – її родини.

Петро, Борька Ілліч, Вовик, баба Люба – всі собаколови стояли у святкових костюмах і тріумфальних позах біля візка з собачими тілами, ще жодному з їхніх попередників не вдавалося піднятися так високо по професійній сходинці. У візку, акуратно складені, наче немовлята в роддомі, лежали два чорних пси, схожі один на одного, як дві краплі води, одна руда сука, схожа на лисицю, і Білявка, схожа на привид. Тварини були начебто і мертві, але Петра чомусь не покидало відчуття, що вони просто сплять, і він кілька разів нахилився, прислухаючись, чи не дихають собаки. Він взагалі не розуміє, чому їх не накрили, не закрили, чому спалюють просто так, у всіх на очах, відкрито?

Великі скляні вхідні двері крематорію нарешті відчинилися, і Петро побачив, як під оплески губернатор перерізає червону стрічку; і ось уже натовп заповнює залу і розміщується півколом, в центрі якого губернатор під модеруванням головного технолога, кремезного клишоногого невеличкого чоловічка із ледь помітним рожевим дитячим шрамом на правій щоці, посміхаючись ідеально білою посмішкою, береться за візочок і легким рухом направляє псів до печі, за тим натискає кнопку, і всередині спалахує полум’я; інстинктивно відсахнувшись, губернатор та його свита нахиляються до отвору, туди ж прямують камери телебачення та зацікавлені потрапити в кадр особи; технолог щось говорить губернатору на вухо і показує на піч рукою. «І все це назагал виглядає так по-дурному, як запускання в космос факела з олімпійським вогнем у супроводі літаків, гвинтокрилів та іншої техніки», – думає Петро й сам дивується власній крамолі. Аж раптом від печі з жахом в очах роблять кілька кроків назад і губернатор, і вся його свита, оператор із телебачення, зовсім ще молодий хлопчина з зачіскою «конячий хвіст», ледь не випускає камеру на підлогу. Хтось із жінок, здається, заступниця губернатора, верещить: «Собаки! Собаки оживають!» – і вибігає з цим диким криком на вулицю, лякаючи людей. Зчиняється легка паніка, і натовп пре до виходу, певне, спрацьовує підсвідома пружина недовіри, не сприйняття нової технології, і всі чутки, що роїлися до цього навколо спалювання покійників у крематорії: «гробків не буде», «не по-християнськи», «не по-нашому» – в одну мить вихопилися зараз назовні. Бригада Петра, натомість, активно торує собі дорогу до печі, впевнено і не вагаючись розсуваючи всіх, хто попадеться під руку, – собаки, хоч живі, хоч мертві, хоч ті, що повстали з мертвих, – то їхній клопіт. Нарешті собаколови отримують можливість зазирнути всередину, і картина, яку вони бачать, дійсно вражає – пси, всі четверо, ворушаться в огні й, здається намагаються встати, вертять головами, роззявляють пащі, совають лапами, наразі, їхні рухи абсолютно нічим не відрізняються від рухів живих істот. «Сухожилля», – каже хтось хрипло поруч. Петро обертається і бачить головного технолога крематорію. «Сухожилля, – повторює той, і шрам на його щоці у відблисках полум’я видається яскраво-червоним, – під впливом вогню скорочуються, тому небіжчики рухаються. Треба заздалегідь перерізати…»

Сергій Кіндратович, ледь відбивши свого онука від класного керівника і взявши товстого і похмурого п’ятикласника за руку, очікував, коли ж, нарешті, завершиться церемонія, губернатор вийде з крематорію, і можна буде й самим йти по домівках. До закінчення церемонії він, будучи службовцем, піти звідси ніяк не міг – нічого не поробиш, професійна етика. Проте замість губернатора з крематорію раптом вилетіла його ошаліла заступниця з розхристаною зачіскою і очима на лобі; вона кричала щось про собак, які повстали з мертвих, і кару Господню, що настигне людство; впавши в чиїсь обійми, жінка затрусилася і заридала, нагадуючи відьму, що тільки-но розкаялась в загибелі малечі, і тепер її за це спалять, як тих бідолашних собачок.

Незважаючи на крики і метушню, директор кладовища одразу ж збагнув, у чому справа: про різні види поховання він професійно знав майже все, до того ж, також чув історію матері Сікорського. Зрозумівши, що це і є, по суті, фінал сьогоднішнього заходу – вельми нетривіальний, варто зауважити, багатий рік на цікаві події в царині діючої влади, нічого не скажеш, враховуючи випадок у мерії! – Сергій Кіндратович, поволі підштовхуючи між людей онука, який здивовано споглядав на свій перший у житті масовий кіпеш, почав протискатися до волі. «Коли-небудь, – думав він, – ми досягнемо точки неповернення, і час потече навпаки. Можливо, він спочатку зупиниться, а вже потім рушить в зворотному напрямку, до своїх витоків. І все навкруг раптом зміниться: скелети померлих людей обростуть м’ясом, по судинах знову побіжить кров, їх виймуть з могил, старі почнуть молодіти, молоді перетворяться на дітей, а діти сховаються в животи своїм мамам, а потім розділяться на яйцеклітини і сперматозоїди і, розчинившись в кислотах та лугах, порізно повернуться в обох батьків. Все, що ми зараз беремо, ми віддамо, а все, що віддавали, повернеться до нас. Таким чином, збудеться пророцтво – воздасться неодноразово тому, хто жертвує. Все, до чого ми наближалися, почне віддалятися, а все, від чого тікали, наблизиться. Якщо час рухається назад – це не смерть, а переродження. Це не народження, ні – це Воскресіння. Різниця з нашим теперішнім життям полягатиме лише в тому, що після Воскресіння ми з точністю до миті знатимемо, що за чим слідує, бо насправді, це ж ми самі створили собі такий порядок у власному житті; у наступному ж власному житті ми знатимемо навіть, коли наступить та мить, коли лоно матері прийме нас знову до себе. Нині ми живемо в безвісті і невизначеності, а вони, наші двійники в зворотному часі, житимуть в абсолютній, кришталевій ясності й передбачуваності вічного Воскресіння і життя».

– Сергію Кіндратовичу! – його роздуми перервав начальник управління комунального майна, непомітний чоловічок маленького зросту зі швидкими безсоромними оченятами і пласким носом, який, здавалося, прикріплений до обличчя степлером. Поруч, скромно похитуючи коротенькими пухкими ручками, стояв прокурор, як і всі прокурори, гарно вгодований і, що тим більше дивно, нічим зовнішньо непримітний; поміж ними, очевидно, відбувалася стандартна дія: або чиновник передавав прокурору хабара, або прокурор вручав чиновнику повістку на допит, проте, швидше за все, це був обмін названими цінними паперами.

– Сергію Кіндратовичу, кого ховають? – запитав стурбовано начальник комунального майна. Певне, за прокурорськими клопотами він геть забігався. Його стурбованість можна зрозуміти – непоінформованість в чиновничих колах не прощали; могли простити будь-який вид бездіяльності, прогули, що завгодно, але якщо чиновник не знає таких важливих базових речей, як-от, наприклад, хто до кого ходить в кабінет пити чай, то доля його з високою ймовірністю визначена.

– Я не в курсі, не моя парафія, – знизав плечима директор цвинтаря. – Є думка, – віджартувався, – що якщо людина померла ближче ніж за сто кілометрів від місця, де народилася, навіть не варто починати писати некролог – впевнено можна сказати, що небіжчик прожив життя дарма. Так що байдуже, головне що не нас.

Начальник управління і прокурор хотіли щось зауважити, проте не знайшли що саме, не розуміючи, був це жарт чи констатація широковідомого факту, та так і залишилися стояти, як два брати, схожі в своїй пристрасті один на одного, наче Карамазови.

– Діду, дивись, – риби! – онук показував на автомобілі. – Чому вони на машинах намальовані?

Сергій Кіндратович не знав, як правильно, тобто коротко та просто відповісти дитині на запитання, бо довгі й незрозумілі відповіді для дітей краще навіть не починати. На щастя, вони якраз випірнули з натовпу і опинилися на узбіччі.

– Сергію Кіндратовичу! – Чолобитченко, вправно розсуваючи палицею натовп, прилаштувався йти поруч. – Ви Сікорського не бачили?

Сікорського не бачив ніхто, навіть онука Вікторія, яка з військовим біноклем, фотоапаратом та рудим і вельми волохатим песиком Чарлі в сумочці закінчувала оглядати і занотовувати на цифру місто з дзвіниці. Краєм ока вона зауважила, як старий художник на майданчику перед церквою неспішно склав мольберт і, закинувши сумку на плече, почовгав за ріг у напрямку своєї майстерні. «Як я могла до нестями кохати цього чоловіка?» – здивувалася сама собі.

На півночі струмок диму не протримався довго і розчинився у вологому повітрі, начебто й не було; а на півдні з молочного туману, неспішно рухаючись вузенькими вуличками передмістя, з’явився червоний «Volkswagen Polo». Туман ворушився, піднімався над землею і знову опускався в яри, і зверху видавалося, що місто дихає своїми міцними легенями.

Вікторія склала штатив, ретельно запакувала камеру, окремо – бінокль, потріпала Чарліка за єдине, що залишилося після бійки, вухо і, грайливо натиснувши пальцем на мокрий прохолодний ніс песика, сховала пласку волохату мордочку в сумку – по східцях вже піднімався рудий дяк, його кроки шелестіли, наче листя, таке дивне відлуння.

27. Снайпери

Останній місяць життя – Білявка, Білка, Білл, Бемоль – провела в неволі. Вольєр, куди її помістили після того, як пострілом усипили в кабінеті у мера, був вузьким і незручним, у ньому ніхто не прибирав, тож це місце можна назвати найгіршим, де їй доводилося існувати, навіть гіршим, ніж взимку на цвинтарі в склепі або на базарі в картонних ящиках. Тут страшенно смерділо.

Після того, як Ілліч та баба Люба знищили цуценят, Білка втратила відчуття небезпеки, кордон між територіями, де живуть добрі і злі істоти, стерся; вона перестала розрізняти добро і зло, і страх одразу покинув її; серце стало, як камінь; певне, страх живе лише в моральних імперативах. З усіх людей, хто намагався з нею спілкуватися, вона визнавала лише здорового і безшерстого чоловіка на ім’я Петро, тільки у нього Білл брав їжу, тільки йому дозволяв до себе доторкатися, хоча й ці дотики більше терпів (ніколи б не подумав, що собакам властиве відчуття огиди). Проте Бемоль знала найголовніше – п’яте цуценя живе; ті люди, що закопали в землю її чотирьох дітей, залишили навіщось жити п’ятого, якого забрали з собою в фургон. Яку мету вони переслідували і яка доля чекатиме на її дитину, вона не знала – собаче життя непередбачуване. Але ж, напевне, якщо вони його не вбили, значить, воно їм потрібне не задля вбивства, наразі на те Білявка і сподівалася. І тому, коли вона бачила тих двох – на ім’я Ілліч та баба Люба, – хоча й не тямилася від шаленства, гарчала та ковтала слину ненависті, з усіх сил намагалася стримуватися, пам’ятаючи, хто вбив чотирьох і від кого залежить доля п’ятого.

Без сумніву, Білявка знала, що незабаром помре, поведінка людей, які її оточували, не залишала в тому сумнівів, її смерть – лише питання часу, і навіть той здоровань, який у них тут начебто за головного, нічого не в силах змінити. І коли сирим похмурим ранком ті двоє – чоловік і жінка – наблизились до неї, і миршавий підняв рушницю, то вона прийняла смерть достойно, навіть не намагалася сховатися: лежала, не поворухнувшись, поклавши на лапи голову, стуливши очі, в куточках яких застигли гній і сльози.

28. Серце

Серце моє, не сердься!

Content

Євген Вікторович Положій
Риб’ячі діти

00. Смерть

01. Життя

02. Народження

03. Дівчинка і риби

04. Лікарня

05. Цвинтар

06. Сірий

07. Сором і жах

08. Останній подарунок

09. Буття

10. Лікарня

11. Останній подарунок

12. Дерева

13. Лікарня

14. День народження мера

15. Сірий

16. Люди

17. Останній подарунок

18. Церква

19. Східці

20. Церква

21. Пустеля

22. Ріка

23. День народження мера

24. Гора

25. Ранок

26. Крематорій. Епілог

27. Снайпери

28. Серце