Євген Вікторович Положій

Іловайськ

Розповіді про справжніх людей

Передмова

Наша книга виходить у річницю подій, що відбулися в серпні-вересні 2014 року під час українсько-російської війни на сході України. Один рік – занадто короткий термін, щоб достеменно розібратися в причинах «Іловайського котла» – майже всі люди, що приймали тоді ключові рішення, живі й займають високі посади в армії та уряді, а більша частина інформації, в тому числі, й щодо кількості загиблих, зниклих безвісти та поранених, утаємничена. Тому в романі немає – та й не може бути – прямої відповіді на запитання, хто винен у цій трагедії. Шукати таку відповідь мусять військова прокуратура, слідча комісія Верховної Ради та історики-документалісти.

Однак 365 днів достатньо для того, щоб записати та переказати історії солдат і офіцерів, що вижили в «Іловайському котлі». Деякі з цих історій читач легко впізнає – вони звучали в медіа. Та ще більше страшних та героїчних історій не потрапили ані в медіа, ані в книгу – трагедію і біль тих днів неможливо вмістити в жоден роман.

Книжка писалася двома мовами, українською та російською, в залежності від того, на історію якого бійця спирався автор, створюючи ту чи іншу главу. Якщо респондент говорив українською мовою – глава створювалася українською, якщо респондент говорив російською – то російською. Глави, написані російською, перекладалися українською і, відповідно, навпаки. Таким чином, вийшло дві рівноцінні авторські версії роману: українська та російська.

«Іловайськ» – художній текст, роман, побудований на реальних подіях, у якому серед героїв, що мають реальних прототипів, живуть, здійснюють подвиги та помирають вигадані персонажі. І якщо учасники тих подій знайдуть у тексті деякі невідповідності зі своїми спогадами, ми просимо взяти до уваги, що це – не документальна повість, хоча автор і намагався бути максимально точним. У цьому йому допомагали бійці добровольчих батальйонів «Донбас», «Дніпро-1», «Миротворець», «Херсон», 39-го («Дніпро-2»), 40-го («Кривбас»), 42-го батальйонів територіальної оборони, солдати та офіцери 17-ї танкової бригади, 51-ї, 92-ї, 93-ї бригад ЗСУ, прикордонники Сумського пересувного загону.

Без них ця книжка ніколи б не відбулася. Вони та їхні подвиги – і є ця книга. Думаю, буде правильно, якщо ми присвятимо її бійцям, полеглим в «Іловайському котлі».

Подяки

– бійцям добровольчих батальйонів «Донбас», «Дніпро-1», «Херсон», «Миротворець», 39-го, 40-го («Кривбас»), 42-го батальйонів територіальної оборони, солдатам та офіцерам 17-ї танкової бригади, 51-ї, 92-ї, 93-ї бригад ЗСУ, прикордонникам Сумського пересувного загону;

– рідним та близьким загиблих та зниклих безвісти, які знайшли в собі сили говорити та згадувати;

– людям, які допомагали збирати інформацію та шукати учасників подій: Андрію Букіну, Надійці Вовк, Тетяні Голуб, Максу Гусєву, Юрію Коваленку, Юлії Левківській, Володимиру Пошві, Тетяні Рєпіній, Олексію Сікорському, Валентину Терлецькому, Олександру Чижу, Юлії Чешці, Олексію Шухардіну;

– моїм колегам-журналістам, чиї тексти та відео допомагали зрозуміти сутність подій: Юрію Бутусову, Єгору Воробйову, Марині Данилюк-Єрмолаєвій, Олегу Зайченку, Інні Золотухіній, Соні Кошкіній, Максу Левіну, Ростиславу Шапошникову, Артему Чапаю й багатьом іншим;

– Юрію П’ятаченку, який зробив притомною українську частину тексту;

– моїй дружині Анні, яка, допомагаючи з перекладами, встигала виховувати двох маленький дітей і народити під час роботи над текстом третього.

* * *

Матір Божа поперед,

Синку Божий позаду,

Янголи по сторонам,

Що буде мені, то й буде вам.

Коли прощаєтесь, обійми мусять бути міцними. Тоді ви ніби-то залишаєтесь поруч із близькою людиною. Вона збереже на своєму тілі відбиток вашого тіла так надовго, наскільки здатна вас пам’ятати – так, буцімто ви нікуди і не йшли. Ліпше за всіх це розуміють пристрасно закохані жінки – вони завжди намагаються пригорнутися якомога щільніше. Матерям міцні обійми необов’язкові, відбитки тіл їхніх дітей назавжди закарбовані всередині кожної. Вони носять своїх дітей у собі все життя. Батькам цього ніколи не зрозуміти. Те, чого так часто не вистачає синам, – це міцних чоловічих обіймів своїх батьків на прощання.

Коли прощаєшся, Грегу

Обличчя то з’являлися, то зникали, начебто фотопапір опускали в рідину тремтячою невпевненою рукою, і фотограф-аматор боявся, що пінцет вислизне і цінний знімок розчиниться назавжди. Грег розумів, що зображення не може водночас і з’являтися, і зникати, але саме зараз так і відбувалося. Крізь туман у голові й гуркіт двигуна вантажівки він намагався зосередитись і згадати, де він міг бачити цю картинку раніше: мама у святковій красивій сукні, він – ще підліток років одинадцяти-дванадцяти, в довгих шортах і світлій сорочці з коротким рукавом, і батько, на обличчі якого камера зафіксувала безтурботну посмішку, яку вони зазвичай так рідко бачили. На місці фігури батька контуром чорнів негатив. Грег просто пам’ятав, що батько в той момент посміхався, але за яких обставин зроблений знімок, випало з пам’яті. Дуже хотілося пити, і він подумав, що якби той чоловік, який всю дорогу поправляє йому бинти, дав хоча б кілька крапель води або просто змочив губи, то він би згадав. Йому захотілося облизати губи, але язик наче збільшився вдвічі й не хотів слухатися. Чиїсь пальці, що смерділи соляркою та порохом, уклали під язика, наче пігулку від спраги, шматок пожованої вологої марлі. Вантажівка, не вимикаючи двигуна, зупинилася – здається, помер ще один важкопоранений боєць, і Грег крізь пелену знеболювального почув чужі незадоволені голоси. Він мріяв, щоб машина постояла якомога довше – на ямах поранених у кузові підкидало так, що не померти було складно. Рятувало те, що хлопці лежали майже один на одному, і ті, хто ще не втратив свідомість, міцно трималися за борти та за своїх напівживих товаришів. Грегові захотілося відкрити очі, щоб подивитись, що там відбувається і хто саме помер, але в нього не вистачило сили. «Давай!» – гучно закричали над головою, і вантажівка, ковтнувши в кузов пилюки, застогнала зчепленням, смикнулася і поїхала, набираючи швидкість. Першим зник негатив, що сховав у собі усмішку батька, потім зникла мамина сукня і сама мама – Грег хапався подумки за її зображення з останніх сил, але мама вислизнула, зникла зі свідомості, як і хвалькуватий підліток поруч. Вантажівку підкинуло на ямі, і по білому прямокутнику фотопаперу пішли дрібні брижі, перетворюючись на хвилі, кожна з яких била по півкулях мозку, спричиняючи нестерпний біль. Біль – більше Грег нічого не знав.

Батько помер у середині березня. Він довго-довго хворів. Однак залишався таким же енергійним і владним старим, намагаючись не випускати з-під контролю жодної домашньої дрібниці. Хіба що міль тепер, вилітаючи з шафи, не запитувала у нього дозволу – батько майже не вставав із крісла. Телевізор його дратував, інтернетом він не користувався, сучасні газети вважав убогим читанням для дебілів, тому новини сприймав лише з маленького чорного радіоприймача з довгою антеною. Тільки там, вважав він, ще залишилися працювати справжні професіонали, хоча взимку і навесні 2014 року і тих коротких ефірних новин було вдосталь, щоб спокій і сон утратила навіть здорова людина.

Почуте він обговорював із дружиною, а коли приходив Григорій, то і з сином, дозволяючи собі випити категорично заборонені п’ятдесят грамів гарного вірменського коньяку. Батько добре знався і на житті, й на коньяку – визнавав лише «п’ять зірок», жив за гамбурґсько-вірменським рахунком, як частенько дозволяв собі жартувати, але й так само добре розумів, що і першого, і другого йому відпущено мало.

Останні місяці батько полюбив розмовляти. Раніше він віддавав повну перевагу дії – його колюча владна енергія гучно ляскала, наче батіг табунника, відраховуючи кар’єрні висоти, чи не на всіх важливих будівельних майданчиках міста, але нині спілкування лишилося єдиною функцією, де хвороба не обмежила його фізично. Співрозмовників обирав ретельно: «Йдуть люди, дрібнішає народ!» – часто підкреслював марність амбіцій теперішнього часу перед величчям минулого. Алкоголь, наркотики, неробство, розпад родини – загинав ізсохлі кістляві пальці батько, тавруючи виразки постсоціалістичного суспільства, торкаючись чарчини вишуканого коньяку і позираючи на Грега поверх окулярів вицвілими очима. Скільки ще потрібно нарахувати апокаліптичних прикмет сьогодення і як його можна порівнювати з досягненнями індустріалізації та народного господарства? Про альтернативну енергію, айфони або електромобілі батько, звісно ж, і чути не хотів – такі речі виробляли десь там, за океаном, а тут ідеться про територію, на якій вони існують. Однак справа навіть не в території – батько категорично не вірив у нинішніх людей, у їхню здатність створювати масштабні проекти, організовуватися в креативні групи, конструктивно і послідовно проводити зміни. Йому подобалося ставити сильні, справжні, в повний зріст, глобальні запитання і спостерігати, як син шукає переконливі аргументи у відповідь. З роками в дискусії починаєш цінувати не перемогу, а процес.

Звісно, Грег категорично відмовлявся брати за аксіому батьківський масний хрест на своєму поколінні і, як наслідок, на країні. Він дивився на світ і мету свого існування зовсім іншими очима: жив виключно для себе і своєї родини, а не для держави, давно успішно займався бізнесом – тримав фірму з установки систем безпеки. Всі матеріальні труднощі, на які він добровільно себе прирік, коли одружився і з’їхав від батьків в орендовану квартиру, давно залишились позаду. Батьки, звісно ж, бажали, щоб все сталося навпаки – спочатку потрібно стати на ноги, а потім одружуватися, але Грег такі рішення не обговорював. Тепер, десять років по тому, вони з дружиною створили свій дім: мали улюблену справу, жили в великій трикімнатній квартирі з вражаючим око видом на Дніпро, донька ходила до гарної школи з англомовним ухилом, і ніщо, здавалося, не могло похитнути їхнього безхмарного майбутнього.

З батьком у Грега стосунки складалися по-різному, певне, як і у всіх батьків та синів, однак останні два-три роки у важкохворого батька з’явилося багато вільного часу, і їхні розмови стали значно довірливішими і теплішими. Та тепер все перевернулося, і вже Грег постійно поспішав, говорив по телефону, вирішував свої ділові справи, а батько терпляче чекав на нього, як колись він, маленький хлопчик, із нетерпінням прислуховувався до кроків по східцях вічнозеленого під’їзду й до обертів ключів у дверному замку. Але нині, за кілька місяців, а може, і тижнів до смерті батька, незважаючи на всі розбіжності в поглядах, вони стали нарешті справжніми друзями. «Ти зрозумій ключовий момент, синку: от ми нині з тобою сваримося до піни на губах, та й ти правильно кажеш, що я – це минуле, – говорив батько. – Однак проблема ж в іншому – це конфлікт не між минулим, як ти вважаєш, і майбутнім, ні. Проблема в тому, що конфлікт поміж нами – це конфлікт між сьогоденням і сьогоденням. Сьогоденням, Григорій, а не майбутнім! Розумієш, сину, цей тонкий момент? Ви, ваше покоління, нічого не створюєте для майбутнього, а це значить, що рано чи пізно за це доведеться заплатити!»

Мама та дружина під час бурних чоловічих дебатів про долю країни та світу пили каву та обговорювали сукні й зачіски, але Грег знав, що вони – на його боці. Проте в дискусії вони не втручалися, вважаючи своїм головним завданням вчасно запропонувати розійтися по домівках. Але й звідти – телефоном – лунали суперечки. Батько говорив, що майбутнє проростає з минулого і тримається на союзі з Росією, і там – наше щастя, а Грег вважав, що минуле нехай собі там і лежить, де лежало під перегуки патріархальних дзвонів, а рухатися потрібно до Європи. Він об’їздив цю «стару даму» вздовж і впоперек – від Дубліна до Бухареста, пам’ятав різко збіднілу, нікому не потрібну Польщу 90-х, натомість бачив, як зросла економічно ця країна тепер, і мріяв, щоб в Україні люди жили хоча б так. Батько, звісно ж, сучасної Польщі не бачив. Він агітував за те, що пам’ятав сам, за ту країну, де йому та його родині жилося комфортно, за той час, в якому почувався добре. Він стверджував, що Росія ніколи не вчинить з українцями нічого поганого, і за неї потрібно триматися міцніше, обома руками: там нафта, там газ, там наші брати. «Нам немає чого боятися, синку, – стверджував він. – Ніхто не посміє зіштовхнути лобами два братні народи! А історія… що було, те загуло! Жити потрібно сьогодні, дбаючи про завтра». І ця їхня суперечка до часу «Х» не мала однозначної правильної відповіді для обох дискутантів.

На Майдан Грег не ходив. Сидів на дивані, тупотів ногами, писав гнівні пости в Фейсбуці проти Януковича, передзвонювався з друзями, однак там, посеред зими, на маленькій площі, себе потрібним не відчував. У розпал протистояння подзвонив брат дружини з Владивостока і знервовано запропонував допомогу:

– Якщо потрібно, Григорію, давайте з Маринкою до нас, поки в Хохляндії всіх бандерівців не перестріляють!

– Так-так, дякую, Віталіку, зачекай, не клади слухавки! Я вікна фанерою затулю, – розізлився не на жарт Грег. – Ми ж із Мариною російською говоримо, так нам фашисти кожного ранку шибки б’ють!

– І це в Дніпропетровську! – здивувався, не оцінивши іронії, шурин. – Що ж тоді в Києві коїться?! – Марина з ним посварилася на політичні теми одразу ж, не відходячи від телефону.

А через кілька днів на вулиці Інститутській у центрі Києва розстріляли майданівців – Небесну сотню, а Янукович утік до Росії. Майдан вистояв – і переміг. Однак радості від перемоги не відчувалося. Пливли на тисячах рук по людському морю на київському Майдані труни з хлопчаками, яких застрелили снайпери, розтікалася по Україні жалібна пісня «Пливе кача». Міста і села багатотисячними похоронами прощалися зі своїми героями. Горе та розпач розлилися по країні.

Коли Росія «віджала» Крим, Грег заметушився по квартирі, не знаходячи собі місця. Маринка намагалася його заспокоїти, відправити з донькою в кіно або на роледром, та він ніяк не заспокоювався: знову дзвонив друзям, про щось шепотівся з ними, нишпорив інтернетом, видивлявся новини по телевізору.

– Ти щось задумав? – стривожено перепитувала дружина. – Зізнавайся!

Грег відмовчувався.

– Батьку, – подзвонив він у неділю ввечері в день кримського референдуму, – тобі не здається, що пора йти Батьківщину захищати? – Грег не запитував дозволу, він шукав поради.

– Ні, – гаряче відповідав батько. – Там усе домовлено! Подивися, за Крим же ніхто не воює! – і помер наступного дня. Але поміж відповіддю синові й смертю старий встиг змінити віру. Він зрікся минулого, розірвав його і викинув на смітник разом із нікому не потрібним, але ретельно захованим у шухляді квитком члена КПРС.

Мамі Грег пообіцяв, що не піде добровольцем у найближчі сорок днів – заради пам’яті про батька. Однак він знайшов, чим себе зайняти: в місті організовувалися патрулі, чоловіки стояли з палками і мисливською зброєю на блокпостах, чергували в штабі добровольчого батальйону «Дніпро-1», що тільки починав формуватися. А в цей час на сході країни вже вирував сепаратизм: у містах і селищах Донецької та Луганської областей над адміністративними будинками чи не кожного дня підіймалися російські триколори та прапори самопроголошених республік «денеер» та «еленер», у Слов’янську вже сидів «нєкій» Ігор Стрєлков і сповіщав про неминучу перемогу «російської весни», лунали заклики до створення «Новоросії». Під шумок там почали грабувати магазини, «віджимати» автомобілі, стали зникати люди, яких потім знаходили мертвими зі слідами катувань. Словом, справи з кожним днем ставали все паскуднішими.

Свою заяву добровольця Грег відніс до військкомату на початку травня, і місяць чекав, коли його викличуть. Періодично він дзвонив туди, однак кожного разу розмова не складалася, у співробітників військкомату завжди знаходилися причини не видавати йому військовий квиток. Свій перший, той самий, що дають у шістнадцять років, Грег давно загубив – всі проблеми з проходженням військової служби тоді вирішилися шляхом стандартного хабара із наступним записом: «До проходження військової служби за станом здоров’я не здатен». І ось, потрібно ж такому статися у житті – тепер він сам буквально взяв в облогу військкомат із вимогою зарахувати у лави військовозабов’язаних. У військкоматі на таких, як Грег, дивилися косо, звинувачуючи в бажанні зрубати бабла в добровольчих батальйонах і небажанні служити в лавах регулярної армії. Ось тут воєнкомів Грег розумів добре – план мобілізації руйнувався на очах. Тим більше були не зрозумілі такі бюрократичні затримки, і Грег страшенно лютував, але вся його злість зникала, коли він бачив очі солдат, які повернулися з АТО – байдужих до всього вояк у брудній формі, що приїжджали під їхній штаб у кузовах вантажівок разом із «двохсотими», упакованими у великі чорні целофанові мішки.

– Я йду на війну, – нарешті в середині літа сказав він матері.

Дружина вже давно змирилася з майбутнім від’їздом, вона вважала, що війна – це таке рішення, яке чоловік знаходить сам.

– Синку, – сказала мама, – всяка робота – небезпечна, на всякій роботі можуть вбити. Ця робота просто трохи небезпечніша, ніж ті, що ти мав раніше. Я завжди говорила батькові, що за незалежність Україні доведеться повоювати. Не йому, так дітям. Він до найостаннішого дня не вірив. Ну ось… Просто так нічого не дається людям.

Так що йшов Грег на фронт легко. У штабі батальйону, де бійці з самого ранку до пізнього вечора чекали на відправку до зони АТО, приїхали попрощатися двоюрідні сестри, які збиралися через тиждень до Німеччини – білявки-близнючки подарували класний німецький ніж, сусід порадував новим бронечохлом, куди Грег перекинув свої бронеплити, а під вечір дружина привезла щойно отримані на замовлення американські берці, саме такі, про які він мріяв – водостійкі, із пластиковою підошвою, їх можна не знімати п’ять днів, і для ніг буде о’кей.

Тепер він був готовий до війни. Наразі він тоді так вважав.

У шерензі на плацу на ранковій повірці стояли майже всі, з ким Грег останні два тижні підвищував свою військову кваліфікацію у тренувальному таборі. І якщо для тих, хто займався спортом, наприклад, як Грег – страйкболом, крос десять кілометрів лісом – звична справа, то для багатьох добровольців незвичні фізичні навантаження стали серйозним іспитом. Але нікуди не втік і стояв у строю Бодя з Бердичева, сорокачотирьохрічний інженер із хворими колінами; стояв і Слава Сніжок – тому що зі Сніжного – тридцятирічний вчитель російської мови та літератури, який залишив удома, під сепаратистами, дружину і двох дітей; стояв тут і колишній вевешник із Дніпропетровська, і колишній охоронець із П’ятихаток; стояв Віталик із Жовтих Вод, учитель з бойового гопака; багато різних та цікавих людей стояли в той день у лавах бійців «Дніпра-1», «Самооборони» і «Правого сектора». Автомат, чотири магазини, розгрузка, каска – аптечку, хто зміг, той купив сам – ось і все знаряддя бійця, не дуже-то й багато як задля триденного відрядження в зону бойових дій.

Їхали довго, зате весело і з піснями. У Слов’янську водій автобуса, озирнувшись, раптом сумно запитав:

– Мужики, серед вас водії є? – хтось закивав головою в дзеркало заднього виду. – Якщо мене вб’ють, сядете за кермо.

– «А не спеши ты нас хоронить, – заспівали в салоні, – а у нас еще здесь дела!» Одна з найулюбленіших пісень єкатеринбурзького гурту «Чайф» чомусь викликала у Грега досаду. Підспівувати не хотілося.

У Старобешево прибули близько другої години ночі й одразу заснули. Десь о пів на п’яту почали працювати «гради», і Грег спросоння лише через кілька секунд після початку обстрілу зауважив, що кудись біжить. Куди, він не знав, однак біг він дуже швидко, наче молодий тарган. Такими ж молодими тарганами неслися ховатися за товстими стінами і всі інші новобранці. Це було по-справжньому страшно. Нестерпно захотілося додому: в тишу, під ковдру, під бік до сплячої дружини – піт по спині рікою стікав у штани. Як висловився потім Славко: «…Ми какали ось такими цеглинами!» – і показував цеглину розміром з чималу каменюку. Повернувшись на своє місце, Грег побачив, що практично всі бійці, що раніше вже бували під обстрілами, мирно сплять, і здивувався їхній витримці.

«Яка там витримка? – пояснював йому Макс, коли вони на ранок очікували команди на штурм під Кутейниковим. – Просто коли ти під обстрілами не перший раз, то сам вже чуєш – і звідки стріляють, і куди летить. Так що ніякої хоробрості, звичайний розрахунок».

– Увага! – урвала розмову команда. – Зараз підемо у розвідку боєм!

– Блін! – рознервувався Макс. – А розумніше нічого вони не придумали? – Він, очевидно, добре знав, що таке розвідка боєм: ти йдеш у наступ, а по тобі веде вогонь противник, вогняні точки якого має знешкодити під час розвідки ваша артилерія. Питання тільки в тому, хто кого раніше знищить: противник – атакувальників чи арта – противника.

Надійшов наказ витягнути з мобільних телефонів акумулятори і не торкатися на дорогах сторонніх предметів. «Бачиш щось підозріле – краще відійди подалі й стріляй туди, – порадив Макс. – Завжди вірний спосіб залишитися живим, повір мені на слово!» Вперед пішли беемпе, за ними – бійці, за якими їхали білі броньовані міні-автобуси із зеленими написами «Приватбанк», за міні-бусами тягнули «рапіри». «Сепари думають, – жартували хлопці, – що це в «приватівських» бусіках нам гроші від Бені везуть. За кожного сепара – по десять тисяч баксів!»

У цих місцях зовсім нещодавно йшли бої: з асфальту стирчали хвостики мін, на узбіччях валялися рештки тіл, від яких на спекотному сонці йшов жахливий трупний сморід. У полях, здалеку схожі на апарати Єлізарова, можна було побачити остови касетних боєприпасів, нерозірваних снарядів «ураганів» та «смерчей». Коли проходили повз мінометну батарею, мінометники вирішили трохи полякати ворога і дали залп, на який необстріляна частина батальйону відреагувала миттєво – як на команду «лягай!» Усвідомивши, що вони дарма падали мордякою в пилюку, новачки здіймалися на ноги і, поправляючи автомати, зніяковіло посміхалися й обтрушували камуфляжі. Бійці, які залишилися на ногах, гучно реготали, особливо самі мінометники: мовляв, нічого, хлопці, до всього призвичаєтесь!

Біля мосту Грег побачив зрешечену і прошиту наскрізь кулями й осколками «газельку», яка уткнулася білим капотом у бетонну палю. Через скло крізь «сніжинки» від куль він нарахував усередині не менше дев’яти трупів – незрозуміло, чи то сепаратисти, чи то мирні мешканці потрапили під обстріл. Поруч стояло розбите на друзки сріблясте «шевроле-авео» – в ньому три людини сиділи, схиливши голови одна на одну, немов п’яні; водій, обсипаний дрібними бризками скла, лежав головою на кермі. Грегу стало зле. Він ніколи не уявляв собі війни з цього боку, і йому не хотілося думати про те, що під кулями чи бомбами можуть гинути мирні люди. Він чітко знав, для чого і чому він тут, і що зобов’язаний робити, щоб війна не прийшла в його рідне місто і не вбила його рідних – він повинен прийти сюди зі зброєю в руках і змусити тих, хто бажає його країні та його родині зла, капітулювати. Загинуть вороги чи втечуть, або здадуться в полон, його мало цікавило, він прийшов сюди захищати свій дім. Однак такі моменти, як сріблястий «шевроле-авео» та біла «газелька», повні небіжчиків, не вписувалися в удавану картинку. «Там, усередині, – заспокоював він себе, – могли ж бути і сепаратисти, хто знає?» Хто знає взагалі, як і за якими критеріями проводити цю межу: між сепаратистами зі зброєю в руках і тими, хто їх підтримує? Між тими, хто їх підтримує морально, і тими, кому байдуже? Між тими, кому байдуже, і тими, хто таємно вірить, що Україна повернеться на Донбас? Як відокремити винних від невинних? Грег не мав відповіді на ці запитання.

– Нічого страшного, – підбадьорював його Макс, який пройшов балканську війну, – звикнеш. Війна – це бруд і кров, ще й не таке тут побачиш. Просто викинь з голови все, що ти уявляв собі про війну вдома, так легше. А невинних тут немає.

Свій перший штурм Грег запам’ятав на все життя. За внутрішніми відчуттями та переживаннями – це як перший секс, тільки по тобі стріляють і можуть убити. Попереду, прямо на дорозі, перед ними знаходився гарно укріплений блокпост сепарів. Спочатку по ньому відпрацював танк, разів п’ять-шість безрезультатно гахнувши по масі бетонних плит. Бігти в лобову атаку на такий міцний укріпрайон – самогубство, тому надійшла команда відходити, і Грег спіймав себе на думці, що дуже втомився за цю добу, так утомився, що готовий прямо тут упасти і заснути, аж підгиналися ноги. Таку надію – на закінчення робочого дня – потайки мали багато бійців, однак їм наказали не возькатись і обійти поле ближче до посадки, де на них вже чекали «урал» і два танки. Грег зручно розмістився на гарячій броні, сховавшись за баштою, і коли танк рушив, посеред божевільного реву двигуна і чорного вихлопного диму, які намертво відсікали від реальності, йому здалося, що тут він надійно захищений – і в цю ж мить над головою просвистіло кілька трасуючих помаранчево-червоних черг, кулі зацокотіли по броні зовсім поруч. Грег, не пам’ятаючи як, скотився, ні – злетів із танка на тверду, як камінь, дорогу, одним стрибком здолав відстань до поля соняшників, краєм ока намагаючись не загубити товаришів: він чітко зафіксував Макса і командира роти Чипса, які сиділи, спираючись одним коліном на землю, міцно стискаючи в білих, як крейда, долонях автомати. Рота зачаїлася серед високих соняшників і тільки й слухала, як свистять кулі, зрізуючи головки з недозрілим білим насінням, і з рації лунає бій. «Ми схожі на це насіння», – промайнуло недоречне порівняння, але Грег прогнав від себе цю думку, всі зайві думки, і зосередився на тому, що відбувалося довкруж. Потроху оговтавшись, бійці почали озиратися, намагаючись оцінити ситуацію: навколо все гриміло і свистіло, хтось наступав і біг вперед, хтось падав і лежав, а вони сиділи в соняшниках і на щось чекали.

– Агов, Чипсе,… твою… – грубо звернувся Макс до командира. – Ти той, давай, командуй! Кажи, що робити нам далі?

– Я не можу командувати, – раптом просипів не своїм голосом ротний. – У мене горло болить.

Грег виматюкався. Чипса, капітана-мента у відставці, їхнього командира, а в учебці – інструктора, він терпіти не міг за конфліктність та інтриги з першого ж дня. Та він просто усрався зараз!

– Ви що тут, охрініли зовсім!? – на бійців здивованно-дико дивилися круглими очима два бійця суміжного батальйону, які тут невідомо як і звідки взялися. – Сидите тут, дупи грієте вже сорок хвилин. Ану давайте бігом, гармати розвертати нікому!

Грег, не роздумуючи, зірвався з місця. Розвертати гармати – це все ж таки хоча б щось робити, хоча б якось воювати, а не сидіти в кущах! Поки вони бігли по зритому снарядами полю, петляючи від мін, їх прикривав від кулеметів танк із заклиненою баштою. Грег подумав, що якби вони мали нормальну карту місцевості, розвідку і якісний зв’язок, то легко б зараз обішли ворожий блокпост з іншого боку і закрили їх там, як мишей у мишоловці. Міни виривали і підкидали високо вгору шматки м’якої землі, лягали, ухкаючи, зовсім поруч – уххх, пуххх, пкухх! – деякі навіть не розривалися. «Якщо б міни падали настільки ж близько біля мене на твердій дорозі, мене вбило б першою з них!» – оцінював, як у лихоманці, ситуацію Грег і дивувався своїй фартовості. Пробігаючи повз танк із відваленою гусеницею, Грег побачив першого «двохсотого» зі свого батальйону – людина лежала під бронею без половини обличчя. Здається, це був Сніжок.

У перший день штурму в батальйоні загинуло троє. Вони загинули не тому, що погано підготувалися до сутички, не виконали наказу або були боягузами, просто кулі та осколки потрапили саме в них. Така неперебірливість смерті, напевне, більш за все вразила Грега в його перший день війни. Раніше він думав, що гине той, хто щось робить неправильно, а на практиці виходило, що гине той, хто опинився в непотрібному місці в непотрібний час. Кому не пощастило. Ось біжить поруч людина – раз, і немає її, відірвало голову. А могло відірвати й тобі, якби осколок летів трохи праворуч. І не важливо, яка в тебе каска чи бронежилет, як гарно ти стріляєш і як швидко долаєш смугу перешкод. Ось і вся логіка смерті на війні. Перед сном він поговорив по черзі з мамою та дружиною по телефону і пошкодував, що не може поділитися своїми спостереженнями з батьком. Грег думав про останні години, які той прожив, про думки, які тривожили його сиву голову. Напевне, батько відчув справжній шок після анексії Криму, не міг до кінця повірити у війну між Росією та Україною, усвідомити цей факт, тому і серце не витримало, можливо, і тому, що не хотів бачити цієї війни і знати, чим вона закінчиться. Це війна між його молодістю, його життям – і життям його дітей та онуків, і він, зрештою, став на їхній бік. Батько визнав, що помилявся, але ціна, яку він заплатив, була занадто високою. Грег уявив собі, як би почувався батько, якби той був нині живий, якщо б дізнався про його, Грега, загибель? У Славка Сніжка в Сніжному залишилася дружина і двоє дітей, і Грег подумав, що вони, напевне, дуже нескоро зможуть отримати тіло, якщо взагалі отримають. Що б відчувала його одинадцятирічна донька? Як би жила без нього? Грегові стало страшно. Краще не думати про це. Краще казати собі, що ми воюємо заради того, щоб наші діти не знали війни і жили в мирній країні. Так завжди кажуть по обидва боки фронту. Грег глибоко зітхнув і провалився в темний сон, який інколи безшумно розривали червоні смуги трасерів.

– Ха! Та коли «денеерівці» цілять, я взагалі не боюся! – гучно говорив, навіть не пригинаючись під свистячими над головами мінами, незнайомий боєць. – Однак не влучать! – міни дійсно хаотично падали метрів за двісті-триста від колони.

Ранком батальон підвезли під Іловайськ із боку села Виноградне, через блокпост 40-го тербату «Кривбас», що біля села Зелене, і поставили завдання увійти в місто. Спочатку брали Виноградне: відпрацював танк, потім постріляли з тільки-но виданих агеесів, після чого батальйон без утрат зайшов у село. Швидко зачистили вулиці, в деяких будинках навіть залишились люди.

– Беріть яблучка, пригощайтеся, – говорили селяни і простягали спілі жовті яблука.

– Стара влада повернулася! – відповідали бійці на запитання, хто вони такі.

Під час зачистки в одному з дворів Грег знайшов снаряд від «граду», величеньку таку «градинку», щоправда, без боєголовки. Снаряд сиротливо прикрили ганчіркою і напевне ж, готували здати на металобрухт.

– Що, сюрприз прилетів? – запитав він із усмішкою в господаря обійстя, худого довгого дядька у несвіжій майці-алкоголічці і рваних спортивних штанях. Мужик, гучно дихаючи перегаром і порпаючися руками в кишенях, замукав щось про єдину Україну, «денеер» і Путіна.

У передмісті Іловайська, біля церкви, батальйон знову наскочив на гарно укріплені позиції. За словами місцевих, сепари чекали тут штурму вже кілька тижнів. Десь поруч воювали «Азов» і «Шахтарськ», і, як чув Грег по рації, знову зазнали втрат. Відділення Грега розосередилось, ховаючись від прицільного мінометного вогню, напевне десь поруч працював корегувальник. Нічого не залишалося робити, як викликати вогонь прикриття, після чого Грег раптом побачив, як по іншому боці вулиці стрімголов біжить товстий чоловік у бронежилеті, напевне, той самий «денеерівський» навідник. Від несподіванки Грег із напарником навіть не встигли вистрелити, як між їхніми головами пройшла автоматна черга, і сепаратист зник за бетонним парканом. Вони відпрацювали вслід двома довгими чергами, однак тільки дарма потурбували бетон. «Агов, – подумав Грег, – це ж справжнє Боже провидіння! Пощастило, як Джексону в “Кримінальному чтиві”». І тут же поруч упала міна – уаа! – за нею наступна – уаа! уаа! – над головою засвистіли осколки. Почався щільний мінометний обстріл, і довелося відходити назад до Виноградного.

На ніч розташувалися в недобудованих будинках на околицях села. Перед сном, долаючи дику втому, бійці заклали вікна шлакоблоками. Дуже хотілося їсти, спальних мішків ніхто з собою не брав, тому спали на дерев’яних піддонах та дошках, притискаючись один до одного, щоб не замерзнути, не забуваючи відпускати відповідні жарти щодо того стану, в якому опинилися вночі голодні самотні чоловіки в порожній хаті.

На ранок привезли сніданок – десять банок свинячої тушонки. Для сотні бійців, серед яких були й мусульмани, це виявилося, м’яко кажучи, замало, і Грег із товаришами пішли спустошувати городи і льохи. Вони з’їли усі помідори та огірки і навіть не зовсім доспілий виноград, якого тут – відповідно до назви села – виявилося чимало. Коли бійці вже зовсім розслабилися і заварили чай, почався мінометний обстріл, і з чаюванням довелося зачекати. Знищити мінометний розрахунок противника українська артилерія не змогла. Як пояснив потім полковник-штабіст, через те що батальйонні координаційні сітки не збігалися з координаційними сітками артилеристів. Відступали хаотично, під свист мін, страх плутав ноги та мозок, але цього разу обійшлося без утрат. Поруч відходили «Шахтарськ» і «Азов». Ці батальйони просунулися трохи далі, до самого блокпосту, і при намаганні штурму втратили побратимів. Бійці поверталися без настрою, очевидно, що вся ця історія з хаотичним штурмом Іловайська їм не подобалася. В той же вечір «Азов» і «Шахтарськ» завантажили важке озброєння і виїхали на свої бази.

Настрої на базі в Старобешевому в батальйоні «Дніпро-1» під вечір також важко було назвати бойовим. Для багатьох бійців війна з дому видавалася зовсім іншою, та й мало хто міг уявити, що їм, міліцейському, по суті, підрозділу, доведеться штурмувати блокпости та ходити в атаку. Їх учили іншому: охороняти об’єкти, зачищати місто після того, як його візьмуть військові, нести службу на блокпостах. Багато хто з бійців відверто виказували небажання повертатися на позиції.

На шикуванні полковник, розуміючи, що ситуація в підрозділі загострилася і моральний дух бійців не на висоті, сказав:

– Ви – добровольці. Змушувати воювати я вас не можу і не буду. Бо далі стане ще тяжче – ми заходимо до Іловайська. Тому тих, хто зараз хоче повернутися додому до Дніпропетровська, прошу зробити два кроки вперед.

Грег мав свій чіткий план і розуміння ситуації, що склалася. Боковим зором він бачив, як заворушилася, подалася вперед майже вся шеренга, піддаючись першому імпульсу, і через паузу зі строю почали виходити люди. Він рахував: один, два, три, чотири, п’ять… Оба-на! – так це ж Чипс, їхній командир вийшов! От же сука боягузлива! Шість, сім, вісім… Долічивши до п’ятнадцяти і побачивши, що більше ніхто не виходить, Грег, перезирнувшись з товаришами, нахилив голову і зробив не два, а три чітких кроки вперед. За ним рушило, згідно з домовленістю, все відділення, десятеро бійців.

«Цікаво, що б сказав з цього приводу батько?»

Сніданок на червоній землі

Люблю снідати і дивитися у вікно. Але тільки якщо це не вікно автобуса, до якого в будь-який момент може щось прилетіти. Град, наприклад. Або дощ, розмазуючи краплями по склу пейзаж. Та про дощ, хоча б маленький, сьогодні годі й мріяти – спека стоїть неймовірна, градусів тридцять п’ять, не менше. А ось про «град» мріяти не варто, хоча багато хто з нас знає, що таке справжній обстріл, хіба що з роликів на ютубі. Тут, на Донбасі, в серпні клімат зовсім не такий, до якого звик удома: дні спекотні й задушливі, вночі – дуже холодно, пробирає аж до кісток. Тут, на Донбасі, багато що зовсім не так, як в іншій Україні. Інколи навіть складається враження – не через погоду, а через людей та їхні звички, що всі двадцять три роки незалежності ми жили в різних державах.

Ми їдемо вузькою дорогою. Колона з кількох мікроавтобусів та легкових машин. З-під коліс клубочить пилюка, і якби не війна, то можна було б подумати, що колона здійснює екскурсійний автопробіг шляхами Донбасу. Себто, ми і є «Донбас», добровольчий батальйон. «Вдаримо автопробігом по бездоріжжю!» – цитує класиків Шева і широко посміхається, виблискуючи білозубо. Він сидить поруч, завжди готовий до бою: в касці, затягнутий у бронежилет, і не випускає зі засмаглих жилавих рук автомат. Я вже кілька разів радив йому зняти «броник», як учинив давно сам, однак Шева лише пітніє і жартує: «Такої команди не надходило!» Він завжди такий – правильний. Коли я вперше його побачив на нашій базі в Петрівцях, то подумав, що він або стоматолог, або американець, бо в нашій країні такі білі зуби можуть мати тільки вони. Як не дивно, Шева – звичайний підприємець з Хмельницького. А зуби… як-небудь я запитаю, чому в нього такі білі зуби, чим він їх чистить. Такі ж білі, як у Франко. Ось він – справжній американець, однак, якщо послухати його й деяких наших, то Франко – куди справжніший громадянин України, ніж інші, можу закласти власну голову на спір. Скільки разів йому пропонували зайняти командирську посаду, а він завжди тільки посміхався на всі свої білі тридцять два і віджартовувався. А спробуйте запропонувати комусь із наших співвітчизників керівну посаду, скільки людей з десятка відмовиться? Я скажу сам – жодного. Його справжнє ім’я – Марко Паславський, він справді – громадянин США, нащадок українських емігрантів. Про це можна вже казати, про нього вже стільки розповідали по телевізору, що це далеко не секрет. Однак він – не найманець, не «дикий гусак», а провідний фінансист-консультант, багата людина, яка обертається в найвищих колах, і, здавалося б, потрібна йому та наша війна? Однак він тут. Проста відкрита людина з приємною посмішкою і душею патріота, одним словом, прагматичний романтик, як і більшість наших добровольців. Пам’ятаю, як Франко говорив Філарету, заступнику комбата: «Коли ми переможемо, я стану головою Національного банку України і поламаю всі схеми олігархів. А я їхні схеми за час роботи в Україні добре вивчив, повір мені, Філе!»

Небо над нами – синє, а сонце – невблаганне. Дуже хочеться пити, однак ми економимо воду і дозволяємо собі зробити лише кілька ковтків. Час від часу колона зупиняється в населених пунктах, щоб уточнити в місцевих дорогу. Нічого не можу сказати про їхні настрої, крім того, що всі вони змучено нам посміхаються. Шева каже, що це через те, що їм насправді байдуже – Україна чи Росія, «еленер/денеер» – аби тільки їх не чіпали і платили зарплатні та пенсії. Вони хочуть прожити своє життя без потрясінь. Удень копати городи, ввечері подивитись передачі по телевізору, який-небудь НТВ або «Росія-24», поговорити по телефону з дітьми та онуками, дізнатись, що у них все добре. Вони не прагнуть нічого, окрім гарної пенсії та гарного врожаю. За своєю сутністю, стверджує Шева, вони дуже добрі люди, але їхня доброта – як родинна реліквія, вона належить тільки їм та їхнім родичам, її в жодному разі не можна виносити з дому. Вони ретельно оберігають свою доброту від сторонніх і економлять, коли нею користуються, як європейці економлять газ і електроенергію, начебто доброта також стоїть на лічильнику і за неї може прийти квитанція з величезним рахунком – «за доброту». Подібних людей у будь-якій країні – відсотків сімдесят, вважає Шева, їх називають «пересічними», і в мирний час їм ціни немає, але історію роблять найбільш активні десять відсотків громадян. Ті, хто готовий ризикнути життям. Ось ми і є якась частина з тих десяти відсотків. Тут, у колоні, нас чоловік двісті, можливо, трохи більше, можливо, трохи менше – ніхто з рядового складу батальйону не знає точної кількості бійців, постійно хтось приєднується або від’єднується.

На Іловайськ іде не тільки «Донбас», а й «Дніпро-1» і кілька хлопців із «Правого сектора». Ми хочемо замкнути Донецьк у кільце, перекрити комунікації, перекрити всі дороги і покінчити, нарешті, з цією війною. Через тиждень (сьогодні 17 серпня), максимум, через два, сподіваюся, ми вже всі будемо вдома. Десь поруч, паралельними курсами, йдуть наші суміжники – батальйони «Азов» і «Шахтарськ». Ми мусимо діяти злагоджено. Чи є у нас план? Ми всі сподіваємося, що він є у наших командирів. Наразі, відомо, що напередодні вони збиралися з цього приводу в Урзуфі, на базі «Азова». Але мене трохи бентежить, що тиждень тому, 10 серпня, вже була спроба штурму Іловайська: чотирьох бійців із «Донбасу», в тому числі й заступника Семенченка, вбили на містку біля Многопілля. Семен каже, що їх розстріляла російська диверсійно-розвідувальна група. Сам він у цей час поїхав до села в магазин за водою. Батальйон, діставшись до міста, змушений був відступити під сильними мінометними обстрілами противника. Праворуч від «Донбаса» тоді працювали «Азов» і «Шахтарськ», вони також зазнали втрат. Наше відділення в тому штурмі участі не брало – ми охороняли артилеристів у зовсім іншому місті, так що судити про той штурм мені складно. Хлопці кажуть, правильно зробили, що відійшли.

Не обійшлося й без ексцесів із місцевим населенням. Грім розповідав: «Спостерігаємо таку картину: сидять бійці «Шахтарська» колом, а посередині – ящик горілки. Заїжджаємо в село, заходимо до крамниці, а продавчиня – в сльози: «Допоможіть, – каже, – ящик горілки забрали!» Так що місцевим, думаю, є від чого перейматись, війна на людей впливає по-різному, як правильно хтось сказав: «…війна, на жаль, не виховує в людині найкращих якостей», – і це свята правда. Так що взагалі-то незрозуміла історія вийшла з тим першим штурмом: і люди загинули, і штурму як такого не сталося. Та ми сподіваємося, що в штабах зробили правильні висновки, і цього разу справа піде краще. Наше завдання – за день-два зачистити місто і передати територію військовим. Сепаратистів там, кажуть, не дуже багато. Тільки одного не можу зрозуміти: якщо сепаратистів там не дуже багато і все так просто, то чому місто не взяли 10 серпня? І звідки тут російська ДРГ?

Під Старобешево ми приїжджаємо пізно вночі, втомлені й голодні. Лунає команда «відбій», і хлопці кидають на підлогу речі, кладуть зброю і майже падають самі. Тут тісно лежать поруч десятки незнайомців, яких я знаю лише з позивних – у батальйоні не заведено цікавитись без вагомого приводу, хто ти і звідки. Але сьогодні немає в світі більш близьких мені людей, ніж вони. Ось спить Артист, високий худорлявий міцний чолов’яга з уважними сірими очима, старшина у відставці. Він із-під Донецька, багатодітний батько, нещодавно вивіз родину в Дніпропетровську область. Артист завжди готовий прийти на допомогу, і сам часто вголос дякує Богові. Ймовірно, для того щоб Той зміг його краще почути і не забував. Чому Артист? Не можу сказати, ми ніколи не говорили з ним про це.

У позивних є щось пацаняче, несерйозне. У дворах і на вулицях нашого дитинства кожен хлопець мав прізвисько: Лисий, Зеля, Фома, Джон, Биря. І водночас позивний – начебто як відголосок шпигунського серіалу, таємної підпільної боротьби, пелена секретності, яка покриває твоє життя. Хоча взагалі-то позивні потрібні, перш за все, для особистої безпеки і безпеки родин – у батальйоні багато хлопців із самого Донбасу. У них на окупованій території залишилися родини, майже в кожного – батьки. Так що позивний – це не просто гра, він – як вузлик, що зв’язує дві мотузочки, два наших життя: мирне й воєнне.

У батальйоні з першого ж дня ти дійсно починаєш жити інакше. Ніколи не думав, що в Україні набереться стільки людей, які готові битися за її свободу. Натхнених вірою, дивовижно справжніх людей, які можуть жертвувати собою. Ось спить Мирний, зовсім хлопчисько, не знаю навіть, скільки йому років, на вигляд – не більше двадцяти двох, таке в нього беззахисне обличчя, як у ангела. Він родом із Кривого Рогу, програміст, у батальйоні – з травня, свій позивний взяв, можна сказати, з географічної мапи – його бабуся живе в однойменному селі Одеської області. Що привело Мирного і сотні таких же, як він, хлопчаків, сюди? Мені важко об’єктивно відповісти на це запитання, для себе ж я маю просту і зрозумілу відповідь – ми тут, щоб захищати свою країну. І це – правда. Інші мотиви – другорядні. Можливо, наш мотив видається комусь недостатнім, мовляв, що дала вам ця держава за двадцять три роки свого існування, крім постійної боротьби за виживання і людську гідність? Але знаєте, що я вам скажу? Ми не озираємося назад, ми дивимося вперед. І тому ми тут, добровольчі батальйони. Смішна історія трапилася з позивним Філарета. Він сам – з Луганська, афганець, офіцер запасу, йому 56 років. Чомусь позивний, який він хотів узяти, був Кирило.

– Ти що, охрінів? – закричав на нього Дід. – Ти хоча б знаєш, хто такий Кирило?

– Хто? – здивувався майбутній Філарет. Можливо, він хотів узяти собі позивний на честь казкового героя Кожум’яки, але про це історія умовчує.

– Кінь у пальті! Точніше, в рясі!

– Ох, а й не подумав про це, я…

– Значить, будеш Філаретом! – постановив Дід.

Ось так інколи трапляється – навіть із боротьби церков та їх ніх напрямків народжуються позивні. Дід загинув під Карлівкою, прикриваючи відхід загону з оточення. Шева каже, геройський був мужик, шістдесят чотири роки, відстрілювався до останнього патрона, в полон здаватися відмовився. А Філарет став через деякий час заступником комбата. У нашого комбата – найоригінальніший позивний у світі – Семен Семенченко. Не довго думаючи, він узяв собі інше ім’я та прізвище, натягнув на голову балаклаву – і все, шукай, хто це такий і звідки. Ким був Семен до того, чому створив батальйон, ми не знаємо і, чесно кажучи, не хочемо знати. Головне, що батальйон існує, як бойова одиниця, виконує серйозні завдання, тут товариська атмосфера, сюди йдуть служити люди. А все інше, що виходить за межі наших позивних і часу, в яких вони існують, нас не цікавить. Детально про те, як боєць жив, яка у нього родина, скільки дітей залишилося сиротами, ким працював, ми дізнаємося, як правило, тільки на його похоронах. Там, серед родичів і знайомих, ті з нас, кого відправляють на прощання, проводять своєрідний інформаційний обмін: вони розповідають, як служив і як загинув боєць, а їм – яким він був до того, як отримав свій позивний.

Дуже простий позивний у Шеви.

– Шевченко – в Україні найбільш розповсюджене прізвище, так що анонімність мені точно гарантована, – як завжди іронізує мій товариш. Він молодший од мене на сім років, але значно краще пристосований до війни. – Це однаково, що Мюллер у Німеччині або Сміт в Англії.

– Або Рабинович в Ізраїлі! – жартує хтось.

– Не знаю, не бував! – парирує Шева.

– Або Іванов у Росії!

– Я там двох, як мінімум, знаю! – похмуро відповідає Шева, натякаючи на відомі пики з керівництва Російської Федерації.

Шева – не балагур і не душа компанії, він говорить лише тоді, коли у нього запитують щось конкретне. Але його поважають у батальйоні і дослуховуються до думки, хоча Шева – звичайний рядовий боєць. Він середнього зросту, не богатир, але дуже витривалий і сильний. Мені часто хочеться запитати, де він працював, де служив, звідкіля це вміння працювати зі зброєю? Та навіть наші дружні стосунки не дають мені права ставити такі запитання. Захоче людина – розповість сама. Коли Шева хмурить чоло, то стає схожим на свого тезку – поета з відомого портрета, тільки без вусів і шапки, і ти так і чекаєш, коли він скаже: «Встане правда!» І коли Шева це дійсно каже, тобто цитує Тараса Григоровича Шевченка, при тому, що наш Шева – абсолютно російськомовна людина – мені здається, що поруч із нами справді воює реінкарнований Кобзар.

Ранком збираємося зовсім швидко. Дивно, але після майже безсонної ночі ми сповнені сил. Можливо, це нервове. Батальйон вантажиться в автобуси і машини, і ми оминаємо Іловайськ стороною, щоб ударити там, де на нас не чекають. З нами йдуть декілька «коробочок» 17-ї танкової бригади, ними командує капітан Апіс, широкоплечий міцний чоловік. Наш план – обігнути укріпрайон противника. Біля села Грабське помічаємо кілька небіжчиків, одягнутих у дивну форму.

– Козачки, – пояснює Шева. – «Велике Військо Донське». Бачиш, як придуркувато вдягнені? Папахи, штани з лампасами, начебто в цирк виступати приїхали. Вояки з них ніякі, зате мародери – знатні.

У Грабському ще з початку серпня, коли із наших тут ще нікого й близько не стояло, тримають оборону на блокпості (4001) «Кривбас», 40-й батальйон територіальної оборони, і хлопці з 17-ї танкової. Як вони витримують тут постійні обстріли й атаки сепарів, важко сказати, але ж витримують. «Кривбас» геройські тримає оборону ще на трьох блокпостах, блокуючи всі основні магістралі до Іловайська. На одному з цих блокпостів хлопцям зовсім тяжко. У них поранено і госпіталізовано командира, потрібна броня, але ніякої броні їм, звісно, не дають, взагалі нічого не дають і нічого не кажуть, окрім матюків по рації та оптимістичної, але тупої команди: «Триматися!» Коли дивишся на таких хлопців, починаєш поважати свою країну. В середині серпня наші бійці допомагали їм зачищати село, з тієї пори ситуація з обстрілами мало змінилася, щоправда, тепер вони відповідають обстрілами на обстріли і тримають сепаратистів на дистанції. Через Грабське йтиме постачання харчів та боєкомплекту підрозділам, які зайдуть сьогодні в Іловайськ, тому від мужності хлопців із 40-го тербату, 17-ї танкової та інших підрозділів, що тримають тут оборону, багато в чому залежить загальний успіх операції. Нас вітає молодий лейтенант-танкіст із позивним Гліб, поруч із ним пес із позивним Полковник ганяється за куркою з позивним Прапор. Капітан Апіс і летьоха Гліб підуть на штурм разом із нами. Прапор і Полковник залишаться на блокпосту і згодом геройськи загинуть.

В Іловайськ ми входимо з боку села Кобзарі підозріло легко, без жодного пострілу. Як і казав Семен, на нас тут не чекали. Швидко зайняли і зачистили кілька кварталів приватних будинків, батальйон закріплюється і розставляє дозори по периметру. Штаб і базу розташовуємо в школі. Ми не зустріли тут поки що жодного сепаратиста, а всі місцеві мешканці сидять у погребах і не наважуються навіть голови підняти, не кажучи вже про вийти надвір – постійно тривають обстріли з обох боків.

Шева ривком відкриває двері погреба, я кричу вниз:

– Всім вийти з піднятими руками! Зброю кидати на землю перед собою! – палець на спусковому гачку, в руці – граната. Якщо відчую щось підозріле, я обов’язково кину її вниз.

З погреба виходять тільки жінки, діти і бабусі. Вони дуже бояться нас, для них ми – карателі, бандерівська наволоч.

– Усіх, кому за шістдесят, ви розстріляєте, – абсолютно серйозно розповідає про наші плани мила бабуся в білій хустинці. – А тих, кому за п’ятдесят, заберете в трудові табори Коломойського.

Проте вони щиро здивовані тим, що майже всі «карателі» говорять російською, і не готові сприйняти цей факт, як очевидну даність, підозрюючи нас у лінгвістичному шахрайстві.

– Ви звідки самі? Навіщо до нас прийшли? – кидають у нас мирні запитання, як шматки багнюки. Вони голодні та злі.

Деякі бійці називають міста і селища Донбасу, звідки вони родом, показують свої паспорти з реєстрацією, і місцеві починають потихеньку розслаблятися, ще кілька хвилин спілкування – і крига скресає, і вони вже беруть їжу, яку ми пропонуємо.

– Вони, якщо не всі, то відсотків на вісімдесят – точно проти нас, – каже Шева, розкладаючи сухпай перед тим, як лягти відпочивати. Це наш перший прийом їжі сьогодні, мій перший сніданок на червоній землі Донбасу. Звісно, не така вона вже й червона, але й не така і чорна, як у нас однозначно. Проте ночі тут – наче вугілля, чорніше «Чорного квадрата».

– Навіщо нам це місто? Ця земля? Це просякле випарами повітря? Що нам тут робити? На нас тут ніхто не чекає. Вони ж не люди, вони – телеглядачі, у них – Кісільов головного мозку! – ділюся я враженнями після спілкування з місцевими мешканцями.

– Перевиховувати, – зло каже Шева і пробиває дірку в консервах скумбрії. Звідти, шиплячи, б’є фонтан олії. – Тільки так – таборами Коломойського. А якщо серйозно, то лікувати «лікарською» ковбасою, задобрювати гарними зарплатнями, одурманювати наколотими апельсинами і давати закусювати цукерками Порошенка – в прямому і кривому сенсах. Телеглядачі – вони також люди, вони смачно попоїсти хочуть. І це – наша земля, і неважливо, якого вона кольору. Через пару днів побачимо, що ти заспіваєш!

Насправді це не смішно – тут, на українській землі, нас, громадян України, більшість місцевих вважають ворогами. Та парадокс у тому, що саме через таких, як вони, ми й знаходимося тут. Якесь замкнуте коло. Шева зі мною не погоджується. Позіхаючи, він каже, що я намагаюся перекласти відповідальність за війну на якусь окремо взяту групу людей, а це неправильно.

– Нічого я не намагаюся перекладати, – не погоджуюся я, – хіба що оцей наплічник під головою.

– І автомат.

– Так. І автомат.

«Добре, – думаю я, – побачимо, що ти заспіваєш через пару днів, коли земля дійсно стане червоною…»

Штурм. Поміж вірою і знанням

Що може зробити маленькі міста або села всесвітньовідомими? Древність їхніх храмів, як Маалююля і Саїдная, або генії, що народилися в них, як Зальцбурґ. Легендарні фестивалі, що проходили в їхніх передмістях, такі, як, наприклад, Вудсток. Священні ріки, що протікають через них, як у індусів – Варанасі, або священні гори, що височіють поруч, як у китайців, або смертоносні вулкани, які їх убивають і засипають попелом, як Помпею. Та найкоротший та найвірніший шлях для містечок і селищ до всесвітньої слави – війна. Хто знав про Аустерліц, Бородіно чи Ватерлоо до відомих битв, які сталися поруч? Хто чув про Конотоп або Аламо? Або Перл-Харбор? Що ми знали про Іловайськ до того, як прочитали в Вікіпедії, окрім того, що це – невеличке містечко неподалік від кордону з Росією? До того, як прийшли сюди?

«Місто районного значення. Донецька область, Харцизська районна рада. Заснований в 1869 р. Місто з 1938 р. Площа 10,8 км. Висота центру 195 м. Офіційна мова – українська, російська. Населення – 16 143 людини (2011). Щільність – 1632 люд. км^2. Телефонний код 6257. Поштовий індекс 86793…

…Іловайськ заснований… як роз’їзд № 17 на залізничній лінії Харків – Таганрог. Названий за ім’ям Іловайських, по родових землях яких у цих місцях прокладена залізнична дорога. Після побудови Другої Єкатерининської залізничної дороги (Долганцево – Волноваха – Іловайськ – Дебальцево) в 1902–1904 рр. Іловайськ став вузловою станцією…»

Тепер, коли ми нарешті тут, ми знаємо про це маленьке місто значно більше. Ми знаємо, що Іловайськ розділений на дві приблизно рівні частини глибоким яром і залізницею. Ми знаємо, що великий міст підірвали сепаратисти, і тепер на другий бік людям можна потрапити лише вузьким пішохідним містком або під ним через залізницю, а техніці – тільки в об’їзд. Ми знаємо, що на нашому боці міста, який ми зайняли вчора, знаходяться депо, майстерні, управління залізниці, інші ще недостатньо нами вивчені об’єкти. Тут є дитячий садочок, куди ось-ось мусить зайти батальйон «Дніпро-1», і є школа, де базується наш батальйон «Донбас». Ми також точно знаємо, що сил самостійно захопити й утримувати все місто у нас недостатньо. Однак ми віримо у власну вдачу, вона ще жодного разу не покидала нас на цій війні. Та інколи поміж вірою та знанням виринає нездоланна містична прірва або ж звичайна залізнична колія.

Першим загинув Посмішка. Він завжди посміхався, навіть у найскладніших ситуаціях ніколи не падав духом. Коли зачищали депо, Посмішка заховався за залізними воротами, але крупнокаліберна куля пробила наскрізь і ворота, і шолом.

«Їхня» частина міста розташована на висоті, і хоча це й не дає вирішальних стратегічних переваг, обстрілювати з важкої та реактивної артилерії згори завжди набагато приємніше, аніж переховуватися від обстрілів унизу.

Окоп – ось найнебезпечніше місце сьогодні, 19 серпня 2014 року, в Іловайську. Тут, на розі, їх два: один маленький, як шпаринка, другий довгий, як ковбаса, і значно глибший. Це пост № 5. Тут удень і вночі чергують чотири бійці. Їх завдання – тримати периметр і не давати противнику пройти через посадку і залізницю. В окоп складно влучити з «градів», тому, трохи звикнувши, Бусіл, наприклад, навіть не просинається під час обстрілів: відкриє очі, послухає звук снарядів – і спить собі далі. Значно небезпечніший обстріл касетними бомбами: чуєш хлопки, дивишся, як на тебе насувається стіна вогню, і навіть щілинки в ній немає. Однак окоп рятує, окоп – це цар оборони. Час від часу пост № 5 обстрілюють із мисливської рушниці, невміло та вкрай неточно. Грім вважає, що стріляє людина, яка погано володіє зброєю, можливо, підліток або дідуган, але швидше за все це якийсь п’яниця і тому в обстрілах і немає точності й регулярності. Для порядку бійці кілька разів провели зачистку будинків на сусідніх вулицях, але нікого, окрім збожеволілого голодного пса на ланцюгу в найближчому з дворів, не знайшли.

Штурмовий загін – близько сімдесяти людей – на той бік поведе невисокого зросту міцний досвідчений боєць з позивним Бішут, «подвійний постріл». Цей чоловік із попільним волоссям стріляє дійсно дуже влучно і швидко. Витримати важкий уважний погляд Бішута складно будь-кому, як і манеру командувати, яка не терпить заперечень, але волелюбні бійці, тим не менш, виконують їх без зайвих розмов. Секрет простий – бо вони чіткі й точні. Бішут не говорить багато, в його минулому відчувається війна, таке важко приховати. Штурмовий загін складається з двох взводів, якими командують Артист і Шульц. Ці хлопці намагатимуться прорватися до будинку міської адміністрації прямо. Перед розвідниками, якими командує Скіф, офіцер-афганець, кавалер ордена Червоної Зірки, поставлено завдання вирахувати вогневі точки противника. Операція ретельно продумана, і якщо все піде за планом, то скоро центр міста буде нашим. З хвилини на хвилину ми чекаємо на підкріплення, два добровольчих батальйони повинні вдарити по Іловайську з флангів і розтягнути оборону ворога, відволікти його сили від нашого удару в саме серце. Без них ми не впораємося.

Комбата, на жаль, з нами знову немає. Коли зранку Семен із Бішутом та комбатом «Дніпра-1» Березою біля пішохідного мосту доопрацьовували план операції, то потрапили під мінометний обстріл. Осколками міни поранило кількох бійців і самого комбата, який, хапаючи повітря ротом, упав прямо на карту Іловайська, розкладену на землі. В школі санітари надали Семену першу допомогу, після чого його вивезли з міста й евакуювали на вертольоті в Дніпропетровську лікарню ім. Мечникова.

Від пішохідного містка до адміністративного центру Іловайська по прямій – метрів п’ятсот. Наша штурмова група швидко перебігла через місток і заглушила вогневу точку в одному з приватних будинків на самому початку вулиці.

– Увага! – Бішут раптом зупинився і підняв руку, прислуховуючись до рації. Говорили з «секрету», який висунувся трохи вперед. – Увага! В нашому напрямку рухається мікроавтобус із людьми!

Через кілька хвилин бусик безтурботно, начебто і не йшла війна, вискочив прямо на бійців, які закричали що було сили: «Стояти!» – і дали кілька черг у повітря – ми готові були відкрити вогонь на ураження будь-якої миті. Автобус різко зупинився, і з нього з похмурими обличчями, кидаючи зброю на землю, почали виходити люди.

– Хто такі? – запитав Бішут.

– Катаємося ми тут… – невизначено відповів сивий чоловік, схожий круглим обличчям на моську, намагаючись, очевидно, зрозуміти, до кого вони потрапили в полон. Він говорив російською з акцентом, точніше, одразу з двома акцентами: російською з типово російським аканням і з якимось європейським.

– Документи є? Обшукайте їх.

Сивий чоловік із обличчям злої моськи виявився російським поетом із Відня з позивним Австріяк. Він приїхав до України повоювати на боці «Новоросії», набратися тут, на війні, натхнення, коротше кажучи, він вважав своїм громадянським обов’язком мочити українських фашистів. Важко передати його подив та жах, коли він дізнався, що опинився в полоні українського добровольчого батальйону.

– Ненавиджу хохлів! – з викликом, комічно відкидаючи головою назад сиве волосся, сказав російський поет.

– Ах ти ж сука! – розізлився снайпер Сімка і з усієї сили врізав прикладом СВД полоненому спочатку по ребрах, а потім по нозі. Підстрибуючи і згинаючись від болю, Австріяк присів.

– Полонених не чіпати! – приглушив емоції Бішут. – Везіть їх до школи.

Інші дев’ятеро полонених були невизначеного походження. Документів вони не мали, говір видавав у них росіян, а постава – військове минуле або теперішнє.

На цьому сюрпризи не закінчилися. Через два квартали на штурмову групу звідкілясь вискочив зелений «уаз» із мінометом. За кілька секунд, прошита кулями, машина врізалася на повній швидкості в стовп, на ходу з неї випали два вже мертвих сепаратисти. Бійці зняли міномет і заховали в найближчому сараї, тягати його з собою було б занадто важко. Після повороту направо зачистили ще одне «гніздо». Противник, щоправда, встиг зробити в наш бік три незграбних постріли з ручного протитанкового гранатомета, але стріляти з ерпеге по людях однаково, що з гармати – по горобцях. Двоє гранатометників цілили по черзі й ховалися в каналізаційний люк – одного ми поранили, другий утік неушкодженим. Ближче до центру по нас почав стріляти снайпер, і Бішут дав команду переміститися на інший бік вулиці, в мертву для обстрілу зону. Ми стояли вже практично біля мети: поруч – магазин АТБ, навпроти – адміністрація. Ми хотіли встановити на ній український прапор.

Раптом, прострілюючи наскрізь вулицю і площу, звідкілясь упритул запрацював крупнокаліберний кулемет.

Бійці залягли вздовж будинків, а Бішут із групою з двох кулеметників і кількох стрілків, проскочивши під вогнем, просунувся ближче до магазину. Вони стріляли і кидали гранати навмання, наосліп – через дерева і будинки важко було розібратися, де знаходяться кулеметник і снайпер. Однак кулемет також лупив усліпу, кришачи бетонні стіни і викошуючи траву не гірше газонокосарки.

Поки ми сиділи і думали, що робити далі, із «зеленки» в наш бік почали працювати ще кілька автоматників. Ситуація із непростої перетворилася на дуже складну – нашу штурмову групу противник розділив на дві частини і позбавив ініціативи. Ми не могли просуватися ані вперед, ані назад, ми могли тільки лежати і чекати під шквальним вогнем кулемета, коли нарешті снайпер спіймає когось із нас на мушку і пристрелить.

Ніхто так досі й не зрозумів, навіщо Шульц вибіг із укриття. Можливо, знаючи, що надзвичайно ризикує, він вірив у свою щасливу зірку, тому і побіг, можливо… Комвзводу рвонув через відкритий простір, але не встиг пробігти і кількох метрів, як у нього поцілив снайпер. Шульц скрикнув і впав. Він ще лишався живим, і я одразу хотів кинутися до нього, щоб відтягти в укриття, хто знає, може, його ще можна було врятувати. Але Шева міцно схопив мене за руку:

– Не ворушись!

Я з подивом подивився на товариша. Той прошепотів, бризкаючи від гніву слиною:

– Лежи тихо! Снайпер вичікує, поки хтось жалісливий, типу тебе, побіжить витягувати Шульца. Рахуй: один, два, три…

На рахунок «чотири», переконавшись, що ніхто не поспішає за пораненим, снайпер добив Шульца пострілом у голову. Я побачив, як стиснув автомат Артист, як інші бійці, не бажаючи вірити, що їх комвзводу, один із найдосвідченіших і найавторитетніших людей в батальйоні, загинув, із відчаєм дивилися один на одного. В їх очах я не бачив страху, але ми всі добре розуміли, що сьогодні щось пішло не так.

Щоби продовжувати наступ, нам потрібно було дізнатися, де знаходяться кулеметник та снайпер. Бішут дав по рації команду Скіфу і його розвідникам обійти дев’ятиповерхівку праворуч, ймовірно, сказав він, звідти ви зможете їх засікти. Цей маневр виявився останнім для славного солдата Скіфа. Не встигли розвідники вийти з-за будинку, як його смертельно прошило з кулемета, майже всі його бійці також отримали поранення різної тяжкості.

Більшість бійців із основної групи так і залишалися в мертвій для обстрілів снайпера і кулемета зоні, але ми не знали, як і куди пересувається противник, наскільки довго наше укриття залишатиметься безпечним. Терміново потрібно було щось робити, і Бішут і ще троє бійців, незважаючи на безперевний обстріл, перебігли ще ближче до адміністрації. Вони відпрацювали по «зеленці», намагаючись заглушити там стрілків, і одночасно видивлялися снайпера. Бішут уже розумів, який у того сектор обстрілу, і міг сповна оцінити, наскільки грамотно побудована оборона противника: задіявши не так уже й багато ресурсів, вони контролювали майже весь простір у центрі міста. Тут, незрозуміло яким чином, але до Бішута проскочила медсестра Аліна, притягнувши на собі ще живого Скіфа. Аліна тампувала йому рани, але Скіф уже не дихав. Звідкілясь з’явився ще один розвідник – у запалі бою він вибіг на відкритий простір – і отримав кулю в ногу, просто пощастило, снайпер, певне, в цей час кусав пиріжок. Розвідник катався по траві й голосно стогнав, хтось із бійців намагався підбігти до нього, але знову був зупинений гнівним окриком командира. «Один, – почав рахувати Бішут, – два, три, чотири…» – Він закрив очі, чекаючи контрольного пострілу в голову розвідника, подумки прощаючись із товаришем. Однак постріл чомусь не пролунав. Бішут із подивом відкрив очі – він знав, що див не буває, і майже одразу, виглянувши на мить з-за рогу, у вікні горища багатоповерхівки помітив рух, зовсім маленьке ворушіння, практично невловиме для ока.

– Агов, гранатометнику! – покликав він через вулицю. – Давай сюди швидше, – і показав рукою, як по дузі можна обігнути зону обстрілу.

Гранатометник, молодий хлопчина з позивним Мороз, уважно спостерігав за тим місцем, куди показував командир.

– Нелегко буде влучити!

– Так ти ж снайпером хотів бути! – усміхнувся Бішут. – Давай, пробуй.

Перший постріл пішов трохи вище, зате другий розвалив горище дощенту. Снайпер, судячи з усього, припинив стріляти і жити назавжди.

– Кулеметники, прикрийте! – І обидва наші кулеметники, які вже втомились від бездіяльності й безнадійності, почали яро навалювати по сепарах, прикриваючи «газельку», яка проскочила мертву зону і під’їхала до Бішута. Бійці завантажили туди Скіфа і Шульца – той ще дивився затуманеними очима в небо, але з кожною миттю життя стрімко залишало його, і Бішут закрив товаришу очі – потім швидко підняли в кузов пораненого в ногу розвідника і відправили транспорт у тил.

Бій продовжувався ще близько двох годин. Вогонь противника підсилювався, туди підходило підкріплення, але наші суміжники – два батальйони, які повинні прорватися в місто з флангів – все не йшли і не йшли, навіть не було чутно звуків бою. Ми не знали, що з ними сталося, чому їх і досі немає, але до останньої секунди вірили і чекали, що вони вдарять по сепаратистах. Медсестра Аліна, яка не захотіла повертатися на базу разом із пораненими, під кулями кричала, щоб противник припинив вогонь, бо тут є поранені. Це був виразний материнський крик із проханням про милосердя і вимогою співчуття. Але про які милосердя і співчуття може йти мова в жорстокому бою? Аліна поводилася мужньо, дивуючи нас: звідкіля в такому маленькому створінні стільки відчайдушної сміливості? Її світла голова з’являлася то тут то там – скрізь, де поранені потребували допомоги. Вона не боялася обстрілів, працювати на очах у ворога – і Бог її беріг.

Щоб подавити цей клятий кулемет, нам достатньо було тоді однієї «коробочки» і півгодини часу. Всього півгодини – і ми б захопили центр Іловайська. Та ми не мали ані «коробочки», ані навіть десяти хвилин – боєкомплект закінчувався, а сили противника з кожною годиною збільшувалися. Артист із кількома бійцями намагалися пройти крізь двори і знайти кулеметну точку, але безрезультатно – ми через обстріл так і не змогли підняти голів.

– Відходимо! – нарешті дав команду Бішут. Сидіти й очікувати, коли тебе застрелять – безглузде заняття навіть на війні. – Швидко, швидко! – Бішут залишався останнім, прикриваючи відхід. Він би встиг відійти також, якби не куля, яка потрапила йому в голову – бац! Командир на мить утратив свідомість і впав, а коли оговтався, побачив, що куля пробила наскрізь його новенький шолом. Однак німецька якість кевлару врятувала Бішуту життя – куля, розвернута металом, вдарила в череп пласким боком і тільки розбила голову і сильно контузила. Але дорогоцінні миті для відступу він утратив. На площу вискочив ворожий бетеер, із новою силою почав лупити кулемет. Біля Бішута залишився тільки поранений у ногу Нікітос, який допоміг командиру піднятися і заховатися в під’їзді жилого дому. Вдвох вони опинилися в оточенні, і більше в Іловайську ми їх не бачили і не чули, і не знали, що з ними сталося надалі: чи потрапили вони в полон, чи вони живі і чи їм далося якимось дивом вийти з міста. Їхня рація мовчала.

Усіх поранених та загиблих ми вивезли до пішохідного містка на трофейній «газелі», навіть не знаю, що б ми без неї робили. Коли ми вранці йшли в наступ, то на кожному перехресті залишали кулеметників, які тепер прикривали наш відхід. Біля містка чергувало відділення Занози, де серед інших бійців відхід штурмової групи забезпечував і Франко. Йшли через низ, через залізницю – міст прострілювали вже з кількох сторін. Франко допомагав носити поранених і, пригинаючись від мінометних мін, кілька разів перебігав на той бік і повертався. Їм залишалося протриматися зовсім трохи, можливо, кілька хвилин, коли поруч упала міна. Майстра поранило в обличчя, а Франку попало в голову та груди. «Так боляче дихати, – шепотів він, – так боляче дихати…» Ми хотіли вірити, що його можна врятувати, але знали, що це – неможливо.

Кордон. Вторгнення

– Тиша на кордоні, – стверджує Карацупа, – найнебезпечніша річ.

Але ви цьому не вірте. Найнебезпечніша річ на кордоні – це коли пропускний пункт, на якому ви чергуєте, криють мінометами чотири години поспіль. А найхріновіші відчуття виникають тоді, коли в День Незалежності твоєї країни колони військової техніки покидають бойові рубежі й похмуро відступають тобі за спину.

– Агов, Нацгвардія, – гукаємо мужиків на броні, – відступаєш?

– Відходимо на заздалегідь підготовлені позиції, – відповідають хлопці осиплими голосами. Утомлені порожні очі цих солдатів забути неможливо, таких очей не буває в живих людей.

Оглушливо ревуть танки, брязкають по червоній твердій, як каміння, землі гусениці, здіймаючи в розпеченому серпневому повітрі суху, дрібну, наче з цегли, пилюку, натужно пихтять старенькі беемпе і бетеери. На нашу техніку без сліз не глянеш – уся побита, багато йде на зчіпці, у машин клинить то коробки передач, то башти, то ще щось. Жорстоко матюкаючись, вилазять з броні мехводи з кувалдами та монтировками і поспішають усунути негаразди – ніхто не хоче затримуватися тут довше, ніж передбачено швидкістю транспортного засобу. Ззаду, впираючись один в одного бамперами, глохнуть, закипаючи, шістдесят шості «газони-шишарики» і сто тридцять перші «зіли», завантажені по самісінькі борти боєкомплектом, і майже в кожній машині, всупереч інструкціям та здоровому глузду, сидять, лежать прямісінько на ящиках з мінами та патронами люди. Піднявши капоти, втомлені та знервовані водії, згнітивши серце, поливають водою із пластикових пляшок бензонасоси – тонкими-тонкими цівками: в таку спеку вода тут на вагу золота. І звідусіль – з броні, з кузовів, з люків – на нас дивляться пусті зіниці, в яких на тлі вицвілої байдужості тліють помаранчеві вогники радості. Вони вирвалися з пекла, їм пощастило – вони йдуть, а це означає що, можливо, вони залишаться живими, на відміну від тих, хто зараз там, на Савур-Могилі.

Ми проводжаємо чергову колону поглядом. Українська армія залишає «Сектор Д».

Ще декілька днів тому ми спостерігали, як наші збройники після ротації йшли на Саурку – бадьорі та веселі, сповнені ентузіазму, а сьогодні вони повзуть назад – побиті, страшні, розгублені.

– Там капкан, – каже суворий танкіст. – Розстріл. – У нього майже немає брів і обпечене обличчя: «Прикордонник, ти життя не бачив, у танку не горів!» – жартує він без усмішки, без емоцій, автоматично, немов заряджаючи магазин «ак». А можливо, і не жартує зовсім.

Вони йдуть – ми залишаємось. Ми – це пересувний прикордонний загін, 48 чоловік, добровольці-контрактники. Нас непогано підготували й озброїли, поганяли на полігонах, навчили стріляти з агеес і «мух», а потім посадили на три «газони», перефарбовані в захисний зелений колір, які, вочевидь, у мирному житті розвозили продукти в сільські магазини, і в середині червня відправили сюди, на кордон, у Донецьку область на пропускний пункт «Успенка». Служба звичайна – добові та денні наряди для кулеметників і снайперів, інші бійці – в «секретах» або на пропускному пункті. Перевіряємо документи, патрулюємо місцевість, інколи затримуємо порушників, останнім, три дні тому, взяли наркомана з Ростова – весь у наколках, вени – в дірках, їхав до нас воювати, одуд. Загалом, нічого складного, і коли б не міномети, які почали лупити по нам числа з двадцятого, то жити можна. А з мінометами – ні, жити не можна. Лікарі не дозволяють.

На висотку над Григорівкою щоденний наряд – десять чоловік. Висотка, як-то кажуть, панівна, звідси російська територія – як на долоні. Ми бачимо, як заходять на позиції, швидко розвертаючи бойові розрахунки, російські «гради», і довбають по Савур-Могилі. Це видовище, особливо вночі, крутіше, ніж останній епізод «Зоряних війн» у кінотеатрі 5Д – смертоносні феєрверки пролітають майже над нашими головами. Звідси добре видно багнет гранітного пам’ятника солдатам Великої Вітчизняної на кургані – ніщо його не бере. Там ще вчора майорів український прапор, сьогодні ми бачимо там прапор «Новоросії».

Між Мар’їнкою і Савур-Могилою – з Росії – тягнеться глибокий і довгий яр, ідеальне місце для проходу важкої техніки. Сюди вже намагалися заходити танки з того боку, Т-72, їх легко розпізнати по характерному звуку (наші кричать так, що вуха закладає), а ці – модифіковані, бурчать тихо – збройники встигли відійти, не приймаючи бою, і передали координати артилерії – накрили рясним вогнем.

– У нас є наказ відступати? – задаємо самі собі питання, відповідь на яке знаємо заздалегідь.

– У нас немає наказу відступати! – звучить патріотично, але на душі скребуть чорні коти. Дуже хочеться вірити, що нас не кинули тут напризволяще.

– А який у нас є наказ?

– Наказ охороняти державний кордон.

Але де він, цей кордон? Його немає в тому строгому розумінні, до якого ми звикли по фільмах або, можливо, хтось по службі в Радянській армії: смугасті стовпи з назвами держав, демаркаційна лінія, колючий дріт; ні, це звичайна пересічена місцевість без жодних маркувань. Тому на карті ми можемо лише приблизно провести олівцем умовну межу – ось, бачите, це кордон між Україною і Росією. По суті, ознаки і символи державного кордону тут – це пропускні пункти з державними прапорами. І користь від цих ПП хіба що в тому, щоб отримати в паспорті штамп і міграційну карту, якщо перетинаєш кордон офіційно. Загалом, у мирний час – тут рай для контрабандистів і прикордонників, катайся туди-сюди скільки завгодно, до того ж завжди можна домовитися, всі свої – і погранці, і контрабандисти, а «контрабасу» у всі часи на всіх вистачало.

Обидва прикордонні загони – і місцевий, стаціонарний, і наш, пересувний – базуються в Амвросіївці, майже в центрі міста. Містечко невелике, районний центр, населення – тисяч двадцять, багато хто працює в Росії, що й не дивно – до кордону рукою подати, гарному танку – півгодини ходу. «Іронія долі, – говорить Академік, – півроку тому я буквально за п’ятисот метрів від цієї застави, на сусідній вулиці, відкривав філію нашої аграрної академії. А тепер сиджу тут із автоматом у руках». Ми, як і раніше, ходимо в наряди і «секрети», але на ПП «Успенка» нікого вже немає. Та й самого пропускного пункту, чесно кажучи, вже три доби, як немає.

Спершу росіяни туди для остраху закинули мін тридцять-сорок, ніби натякаючи, щоб ми забиралися геть – спалили пару будок осторонь, і все, заспокоїлися. Стріляли метрів із чотирьохсот-п’ятисот, били одразу з-за російського пропускного пункту, навіть не ховаючись, бо знали, що у відповідь вогню не буде. Коли міни падають, то звук зазвичай такий: вуух-вуух, а тут стріляли під кутом мало не 90 градусів: ти чуєш постріл – пух! – і тут же – шшшшшшшш – коли міна вже падає.

До того, як почалися масовані обстріли, декілька днів підряд місцевий люд виходив до Росії. Черги на пропускному пункті стояли в декілька кілометрів, товпилися, квапилися, в останній день людей взагалі вивозили «уралами», немов перед землетрусом.

Інколи ми намагалися з тими, хто їде, розмовляти про любов до Батьківщини і священний борг кожного чоловіка. Академік молодикові говорить так ввічливо, ставлячи штамп у паспорт:

– У тебе ж удома війна. Ти ж чоловік, куди ти виїжджаєш? Ми от зі всієї України сюди приїхали…

– Тобі треба, ти і воюй! – відповідає той і плює собі під ноги. Добре, що не в морду Академіку.

Така от розмовапро нерозділену любов та священний борг.

Ми їх усіх пропускали, росіяни їх приймали без проблем, а потім різко, в один день – ні фур, ні машин, ні людей. Щось знали. Всі щось знали. Лише ми нічого не знали.

Що таке наш пропускний пункт? Великий прямокутний ангар, звичайна залізна коробка з бетонною підлогою. Коли ввечері почався обстріл, ми відійшли далі, в окопи, які викопали напередодні вночі. Земля там, як глина: тверда, ламається, кришиться, все, що завгодно, тільки не копається – це в нас у чорноземах окопуватися легко, а там, що камінь лопаткою довбеш. Мінометні обстріли ми розділяємо на дві категорії: «дискотека» – це 82-міліметровими шмаляють, так, пустощі, і «рамштайн» – це вже 120 міліметрів, серйозна зброя. Мінометники у росіян стріляють, як снайпери – кладуть міни з другого пострілу прямо в башту бетееру, а в окоп, де ми сиділи, так прямо в рядок клали, як під ниточку. Врятувало те, що ми вирили собі, як кроти, в стінках окопу діагональні нори, там і перечекали. Що кожен собі сам в цій норі думав у цю ніч – ніхто не ділився враженнями, та й не хотілося, якщо чесно.

Наступного ранку, як тільки стихло, проїхалися поглянути на «Успенку» – ангар весь у дірках, можна замість решета використовувати. Стояв пропускний пункт – і немає пропускного пункту, немає державного прапора, немає кордону – заходь, дорогий брате.

Удень, вочевидь, для різноманіття, відразу після обіду, почали обстрілювати з «васильків». Після четвертого залпу ми вирахували, що на перезарядку їм потрібно секунд тридцять, ніяк не менше, – якраз час, щоб пробігти триста метрів до покинутої ферми: там вагова, а під нею – бетонна яма. Там ми і сховалися. Як з’ясувалося, в нашому загоні всі чудово бігають, не те, що на тренувальних кросах. Настрій був відмінний, бойовий: сиділи, жартували, трохи випивали, а без ста грамів обстріл новачку важко пережити. А ми всі – новачки, всі сорок вісім чоловік – ніхто бойового досвіду не має. Ні Американець – це такий позивний у нього, любить у все американське вдягатися (ось потрапив би до сепаратистів у полон, його б по «Лайфньюс» показали Кореспондент: «Який ваш позивний?» Американець: «Американець». Кореспондент: «Як бачите, це не просто чутки про американських найманців!»); ні старшина, позивний Старшина, зрозуміло чому; ні Автобус, наш кращий водій; ні Академік, кандидат наук, тому й Академік; ніхто інший, хоча різні люди є тут – і за віком, і за досвідом, і за спеціальностями, але ніхто з нас до цього в живих людей не стріляв і по нам теж до цього дня навіть з пістолета Макарова не стріляли. Але це все з галузі психології більше, а так є у нас хлопці дуже непогано підготовлені. У того ж Академіка брат двоюрідний – гранатометник ручних протитанкових гранатометів, профільний фахівець, цілий рік на строковій службі по двічі на тиждень на денні й нічні стрільби в Перевальському, що в Криму, ходив. Але так цікаво все у нас влаштовано: тут, у загоні, він призначений командиром відділення, зате гранатометником у нього – ветеринар, який до цього числився фельдшером. От і зрозумій наше командування, його глибоку стратегічну задумку!

Мали ми і броню – два наших танки поруч стояло. Правда, вони з місця не могли зрушити – в одного коробку передач вибило, в другого – рульове заклинило. Збройники, коли зі Сніжного відходили, поспішали дуже, ну і залишили їх тут, нібито як колону прикривати, а потім забули, напевно. А ми не встигли ці танки підірвати, дуже швидко росіяни в Григорівку ввійшли. Чуємо лише по рації:

– Що? Колона валить? Все, з…я звідси! Швиденько! Ліки тільки заберіть!

Рації, до речі, геть непридатні – «Кордон», нічого не чути вже в радіусі одного кілометра. Раніше, казали, «Моторолами» користувалися, але потім тендери-швендери, Литвин Литвина криє здалека, ну, зрозуміло, що до чого, як завжди це у нас відбувається. Тепер «Моторола» – це не рація, а рудий карлик-маніяк по той бік війни.

Вранці нарешті дали і нам наказ – евакуюватися із зони обстрілу. Та у нас би і боєприпасів на три ворожі танки максимум вистачило, якщо б почалося…

Амвросіївський прикордонний загін складається переважно з місцевих контрактників. Їх трохи більше ста чоловік, небагато, якщо взяти до уваги протяжність ділянки. Серед них, природно, є люди, які підтримують сепаратистів, не відкрито, звісно, але й особливо не приховують своїх поглядів. Наприклад, Топоров, з яким Серьога Кабан в їдальні не на жарт зачепився – до бійки справа дійшла, розмахалися руками, за грудки похапали один одного, кров хльоскає: «Сепар!» – «Фашист!» – «Кацап!» – «Бандерівець!» – словом, поговорили по душах, весь срібний столовий набір пропаганди один одному повикладали. Ледве розтягли їх по кутках. Тільки заспокоїлися, як ще один свій п’ятак мочає, Петренко, здається, прізвище:

– У мене сім’я в Донецьку! Треба якось миритися, якось домовлятися!

Про що домовлятися, брате? З ким? Тож швидко поставили обох на місце. Командир відправив їх кудись подалі від нас служити, ми їх і не бачили більше. В кожного ж зброя, жили в бліндажах, несли бойову, всяке може статися. І чим ближчав День Незалежності, чим активніше ставали обстріли, тим контрактників на заставі ставало все менше. Куди вони дівалися, незрозуміло: може, додому розповзалися потихеньку, може, ще куди, але все ж таки більшість, як і ми, продовжували нести службу в «секретах» і нарядах, залишившись вірними присязі.

Учора біля Лисичого відбувся серйозний бій, в якому поранило Сергія Кабана і Андрія Лепьоху, це наші перші втрати. Разом із Нацгвардією наш «секрет» знищив колону з двадцяти автомобілів, сепарів поклали не менше сорока – багато кавказців, але багато і росіян – тіла в наколках «Російська православна армія», хрести, лики Ісуса і таке інше, одним словом, «русский мір», що несе віру і добро на повен зріст. Зібрали трофеїв багато; ну і записники, звісно, карти, рації, телефони – все склали в рюкзак і передали командиру застави підполковнику Волинському, як годиться. У нас утрат немає, окрім поранених, у Нацгвардії хлопчину-гранатометника убили, шкода хлопця, він зі свого агееса половину колони спалив. З Амвросіївської районної лікарні всіх наших «трьохсотих» наступного дня евакуювали, окрім Серьоги Кабана – лікарі кажуть, що нетранспортабельний. Все ж таки наскрізна в живіт – не жарти, дуже велика втрата крові.

Стосунки з місцевим населенням склалися в нас своєрідні. Тут ніхто відкрито не виказує ворожості, навпаки, прагнуть посміхатися, як в американських фільмах, хіба що якось бабця йшла по вулиці й нишком кулак нашому патрулю показала. А так – суцільна люб’язність. Стоїш у черзі в магазині – підійдуть, пляшку горілочки обов’язково в кошик покладуть, пару десяток гривень зверху кинуть: мовляв, хлопці, давайте, розслабтеся, у вас же стрес. Політика у них така, щоб ми якомога більше бухали – і політика правильна, оскільки бухали, по правді, багато, і побачити на вулиці Амвросіївки п’яного українського військового – простіше простого. Ну, і яке ставлення буде до нас після цього?

Ти дві доби стовбичиш у наряді, повертаєшся на заставу о восьмій ранку, ноги відвалюються, хочеш спати, а твій змінник вже добряче вмазав. І куди йому в «секрет»? Умиваєшся, снідаєш – і знову в поле. Так і служили. Ти йому: «Не бухай!», а він через двадцять хвилин знову п’яний. Ну що його, додому відправити, у в’язницю посадити? Реакція командира – ні хріна нікого не чіпати. «Досить бухати!» – накаже командир і сам піде пити пиво.

А якщо дівки потрібні були, то постачали, з цим теж не виникало проблем, і якби ми наркотики замовили, то й це привезли б, не сумніваюся. Деякі з місцевих допомагали щиро, наприклад, Ашот-фермер на заставу і картоплю підвозив, і овочі, і фрукти, але такий він один був, хто не боявся. А так якщо хто і допомагав, то намагався робити це приховано. Їде жінка на велосипеді, кине патрулю пакет із салом так, щоб ніхто не побачив – напевно, краще про ставлення місцевих до українських військових і не скажеш. Але все одно даремно старалися – всі продукти зі сторони викидалися, проносу і так вистачало, а медикаментів мало. Тут на Донбасі якість води така, що мимоволі оціниш ту воду, яку тобі вдома у водогін подають. Плюс умови життя і якість сухпайків: проколюєш ножем консерви сардини, а вона фонтанує піною, тому що на вулиці +40 за Цельсієм. Але сардини – це ще більш-менш їстівне. Взяти, наприклад, нашу тушонку, яка на дев’яносто відсотків складається з води, і лише на денці баночки шматочок м’яса сиротливо плаває. Сардину, до речі, з сухпайка прибрали потім, дорого, бачте, їм обходиться. А банка води зі шматком жили і написом «Консерви з яловичини» – недорого?

Дивне все-таки у нас командування – ми тиждень передаємо інформацію про пересування російських військ, про незаконний перетин державного кордону численними колонами техніки, про можливе оточення – нуль реакції. Вранці 25-го повернулися наші наряди від кордону, кажуть, усе – збройників немає, Нацгвардії немає, залишилася, по ходу, тільки застава. Командир нашого пересувного загону майор Буряк, відставний мент, дав команду завантажити боєкомплект і вишукувати всю техніку вбік Кутейникового й Іловайська (туди наші колони відходили) – і виставити дозори по периметру Амвросіївки. Так, про всяк випадок. Ну і все, розслабон: до обіду відвідали Серьогу Кабана в лікарні, а потім хтось бухати почав, хтось поспати вклався, Академік затіяв прання. Автобус, як завжди, біля машин порпався. Близько 16.00 з боку Іловайська так загуло, ніби десять громів одночасно вдарило. Ну, думаємо, ось це наші воюють там! І тут команда:

– По машинах!

Зірвалися всі різко, як ніколи. Академік так узагалі в трусах вибіг – не встигла форма просохнути. Зробили перекличку – трьох не вистачає. Де вони? Начебто на периметрі, але точно ніхто не знає. Буряк наказав знайти їх по рації – якщо на периметрі, значить, мусять вийти на зв’язок. І тут, як на прогулянці, підходить до нас командир застави підполковник Волинський, вже в цивільному одязі, але з автоматом на плечах – ми так здивовано на нього дивимося – і видає таку промову:

– Товариші прикордонники! Ми повністю оточені. Для збереження життя особового складу наказую зброю закопати, військові квитки спалити і виходити невеликими групами, бажано разом із біженцями. Йти рекомендую до залізничного полотна, а там прориватися на південь, до Маріуполя. Таке ваше завдання! – сказав, сам сів в «уазик-патріот» і покотив у невідомому напрямку. А ми залишилися стояти на місці, як укопані, і лише ковтали пил з-під коліс. Офігівши, м’яко кажучи.

– Хлопці, нас просто здали тільки що, як тару! – це Автобус перший сказав.

А потім понеслася:

– Особисто я військовий квиток палити не буду!

– Я зброю не здам!

– Пішов він на хер зі своїм наказом! Він, сука, продав сепарам нас і змився в цивільному. А ми як підемо? У тебе паспорт є? А у мене от немає, лише військовий квиток. Навіть якщо є паспорт, зупинять тебе сепари: прописка не місцева! Де живеш? Що тут робиш? Покажи плече – ага, ось вони, синячки-то від автомату!

– Виходити треба, намагатися прорватися!

– Не можна йти, потрібно оборону на заставі тримати!

– Так і ляжемо тут усі ні за хрін собачий! Який сенс, якщо ми в кільці?

Що цікаво, жодної паніки не спостерігалося, і при всій різноманітності варіантів, парадоксальності аргументів і запальності суперечок жодна людина не запропонувала слідувати наказу командира застави підполковника Волинського. Така дивна в нас армія, іншої такої в світі точно немає – зібралася, як ртуть, за лічені тижні зі звичайних цивільних людей-добровольців, дурних наказів не слухає, воює, як уміє, добре або погано – це вже інше питання, але воює ж. І годує-одягає-взуває її теж не Міністерство оборони, а звичайні добрі люди, яких тепер називають волонтерами.

Зрештою домовилися залишити все зайве і прориватися на одній бесі, двох «уазах» і чотирьох «шишариках» зі всім боєкомплектом. Хай що буде, але не в полон же здаватися?

– Сидоренко, Ліхута і Соколов на зв’язок вийшли? – мова про тих трьох бійців, які загубилися на периметрі.

– Ні, товаришу майоре.

– Ну тоді тут питання таке: загине сорок п’ять чоловік або троє? Чекатимемо?

– А які ще є у нас варіанти?

– Немає у нас варіантів, – в очі один одному ніхто не дивиться, але добре, є чим зайнятися. – Треба їхати!

– Тоді по машинах: Академіку, сідай до Автобуса в кабіну, очолите колону. Загальний напрямок – Маріуполь.

– Товаришу майоре, що значить: «загальний напрямок»? У нас же навіть карти немає! Куди їхати?

– Ось карта, погляньте. На ній все одно нічого не розібрати, – розкрив командир на планшетці непримітний листок паперу, покреслений суцільними і пунктирними лініями. – Дороги так намальовані, що швидше до Москви по ній заїдеш, ніж до Маріуполя. Поїхали, Автобус вивезе, у нього досвід великий.

Автобус дійсно мужик бувалий; дядьку за п’ятдесят, не п’є, не палить, спортом займається, міцний не по роках. Все життя бублик крутив, служив ще в Радянській армії в автобаті на Кушці – найпівденніша точка СРСР, хто не знає – в учебці, де готували водіїв для Афгану, був інструктором. І якщо наряд везе Автобус, то в загоні всі знають: буде порядок – машина не зламається, в дорозі не загубимося, в ямі не застрягнемо. Порівняно з ним інші водії – аматори, хоч Автобус їх, звичайно, трохи підтягнув. Ось і відрядив його майор Буряк-редиска в голову колони разом із кандидатом економічних наук Академіком із розрахунку на сплав практики і теорії, майстерності і науки – дорогу вгадувати. І треба сказати, не помилився. Хоча, якщо чесно, тоді ми думали, все, кінець нам: два кільця, два кінці, а посередині – цвях. У труну. І найгірше: ані подзвонити, ані есемес відправити додому – третю добу мобільні телефони не працюють, зв’язок глушать щільно.

Академікові навіть у кабіні «шишарика» тісно. Він зростом за метр дев’яносто, високий жилавий хлопець, руки-ноги довжелезні, долоні – з лопату, йому б у волейбол грати або плаванням займатися. На Грушевського, кажуть, узимку був одним із кращих метальників коктейлю Молотова. Дуже важко уявити його за написанням дисертації, проте ж – кандидат, діючий викладач вишу, хоча студенти його навряд чи люблять – дуже правильний і хабарів, напевно, не бере. Про що говорити, якщо він навіть на заставу подшиву для комірця узяв: мовляв, у статуті написано. Дисциплінований до нудоти, але такий же і витривалий, чортяка, може три доби в «секреті» сидіти і, головне, не бухає. Що за людина?! Хоча, якщо чесно, на таких, як Академік і Автобус, та Серьога Кабан, та ще десятка півтора-два бійців, вся служба й тримається, не в образу іншим сказано. Не тому що вони сміливіші або чимось кращі, просто більш підготовленими виявилися до позаштатних ситуацій і стійкіші до рутини.

– Ну що, – запитує Автобус в Академіка, коли той в кабіну втиснувся, – тобі карту командир дав?

– Лише подивитися, але і дивитися там немає на що.

Рушили: чотири «газ-66», два «уази», одна беха. Напрямок начебто зрозумілий – на Іловайськ – Кутейникове, але по якій дорозі конкретно їхати – велике питання.

– Мені Ашот розповідав усе достатньо детально, – говорить Автобус. – Я з ним ще вчора цю тему перетер. Я зрозумів, звичайно, але не все запам’ятав.

– Розберемося.

Тільки виїхали з Амвросіївки, як почали мінометами крити. Не те щоб дуже близько, але і не дуже далеко. Поїхали на Кутейникове, і по всій трасі, близько 30 км, де блокпости наші стояли і колони йшли – все випалено, то тут, то там трупи бійців лежать: то голова, то рука, то гора кишок. Швидше за все, розбили їх напередодні, розвалили всіх, хто йшов перед нами, але запаху пороху ми чомусь не відчували. Там поля, і дороги практично не видно, після обстрілу все випалено, двадцять сантиметрів попелу, а вони все кладуть свої міни – то там вибухи, то там, пристріляли всі дороги, ось і довбають. А ми п’ять хвилин їдемо – п’ять хвилин поливаємо водою бензонасоси.

– Дали шкарбани булки розвозити по сільпо – тримайте, хлопці, воюйте! Казав же їм: давайте нормальні машини! – лається Автобус, у нього через попіл і землю вичавний підшипник заклинило. Дуже нервує, відчуває свою відповідальність. – Військовий «камаз» витримує 15 хвилин після дірки в колесі, компресор повітря докачує, борти броньовані, стрілецькою зброєю не дістанеш, а чимось важким ще влучити потрібно. А що ми? У мене в кузові, окрім нас двох, ще дванадцять чоловік і повний боєкомплект! Зловимо хоч із пістолета кулю в ящик – і все, розлетимося, як хлопавки!

Дорога така, що на задушевні розмови не налаштовує, потрібно вперед дивитися і по сторонах поглядати – куди їхати, де ворог. Але говорять.

– А знаєш, я до війни практично комуністом був, – Автобус веде вантажівку впевнено, відчувається рука майстра. – За Росію страшенно переживав, та й брат у мене там живе, у Владику. Я Путина ідеальним керівником вважав, а тепер я його, як би це… ненавиджу, напевно. Ти на Майдані, Академік, стояв?

– І на Майдані, і на Груші.

– А я на Майдан зі сторони дивився. Не вірив я в ці розмови про здачу України. Але коли Крим віджали, стало зрозуміло, куди воно хилиться. Місця собі не знаходив…

– А тепер?

– А тепер знайшов – ось моє місце, за цим бубликом.

Стали на перехресті – не дуже зрозуміло, куди далі рухатися: і туди правильно, і сюди начебто правильно. Стали дзвонити Ашоту – немає зв’язку. Години дві вже пройшло, як виїхали. Якщо не більше, час так дивно плине: то конякою скаче, то тягнеться, як жуйка. Нарешті, незрозуміло якою дорогою, але Автобус вивіз нас до Кутейникового, пам’ятник йому поставити. Зупинив свій «шишарик», зістрибнув на землю і сказав, що далі першим не поїде:

– У командирів карти є, хай вони і ведуть колону.

З усіх машин до головної підтягнулися сержанти і офіцери – вирішувати, що робити далі, куди їхати.

Академік же висунув у вікно свою біляву голову і якимсь дивним голосом сказав:

– Хлопці, ми Серьогу Кабана в лікарні забули.

У майора Буряка, здається, у цей момент навіть вуса дибки встали.

– Як забули?! – хоча сам чудово розуміє, як саме – просто в метушні у всіх із голів повилітало, що товариш наш у лікарні залишився. Тяжкопоранений, до того ж, товариш.

– Проклацали ми Серьогу, мужики…

– Твою мать!

– Ей, а де беха наша поділася? Ніхто не бачив?

– Та вона начебто праворуч за посадкою завернула біля розбитої колони, а ми ліворуч пішли. Рація, б…, не відповідає, шипить тільки!

– Ну як так можна воювати?!

Ну, якось воюємо. Тільки дійсно незрозуміло, з ким саме: вони нас бачать, над головами безпілотники дзижчать, не замовкаючи, а ми перед собою лише випалені поля бачимо і чорний пил. І людські останки. Коли вітер дме в наш бік, попіл залітає у відкриті вікна автомобілів, осідає на обличчі, руках, одязі. Відводимо очі від страшних картин: з чорних огарків стирчать білі, як цукор, людські кістки; об’їжджаємо згорілі машини, бетеери, бехи, все розвернуте, розбите, обпечене. Метал, який повинен захищати, став крематорієм.

Колону тепер веде майор Буряк. Він мав рацію щодо своєї карти і власних здібностей – то туди заїхали, то туди – вже пізній вечір, а ми все крутимося на одному місці.

Нарешті наважилися в село заїхати, Осикове, у мешканців дорогу запитати. Зустріли діда:

– Тут ваші хлопці є, українські, – каже. – В погребах ховаються. – І дорогу, як на Тельманове правильно проїхати, показав. Сподіваємося, що правильно. Але треба ж, як завернув: «Ваші хлопці, українські», – ніби сам він із Кабо-Верде.

Зібрали ми по погребах чоловік двадцять збройників. Тіні, а не люди: 51-ша бригада, 93-ша. Автобус до Академіка в кабіну хлопчину підсадив років двадцяти, хотів розпитати, що та як, але той лише та сказав, що його Льохою звати, і їх шестеро зі штурмової роти зі ста вісімдесяти живими залишилося. Їхав хлопчина і великими сірими очима дивився вперед. На вибухи не реагував, на стрілянину не реагував, лише на тишу (можливо, і була правда в словах старого прикордонника Карацупи, хто його знає) – тремтів весь, беззахисний, як немовля. Бог знає, що йому довелося пережити.

І тут раптом із путівця ліворуч виїжджає наша беха, що загубилася, – жива-здорова, навіть український прапор на вітрі майорить. Виявилось, коли вони помилково завернули не в той бік, то хотіли зрізати кут через поле, але тільки розвернулися через посадку – стоять на перехресті два російських бетеери. Москалик висунувся з люка і запитує:

– Ей, зьома! А чо ти з українським прапором мотаєшся?

– Так ми ж по українській території їздимо! Був наказ замаскуватися, – не розгубилися наші.

– А нам нічого не сказали. От б…! У вас зайвого немає? – дивно, але в бесі ще один прапорець знайшовся, здається, туди склали всі прапори з застави. Під’їхали ближче, не зупиняючись, кинули на броню росіянам український прапор і на всій швидкості понеслися світ за очі. Так і проскочили. Пощастило. А десь біля Кутейникового на перехресті залишився стояти російський бетеер, на якому майорить український стяг.

Якось одразу разом із сутінками нас накрила дика втома, у посадках почали ввижатися ворожі танки; такі дивні напівгалюцінації. Не можна сказати, що ми відчували страх або ненависть, горіли бажанням вступити в бій або припинити це все негайно, втекти, сховатися вдома – швидше, переважали фонова тривога і рефлекси самозахисту, а страх – хіба що від невизначеності: як далеко зайшли росіяни? Що відбувається? Це вже справжня війна почалася чи поки що ні? Що буде далі? Чи взяли вони Маріуполь?

– Дивися, Автобус, бехи стоять! – тихо кричить Академік, показуючи вперед, на перехрестя, прикрите деревами. – Зброю до бою! – передає сигнал по рації. – Гальмуй!

– Пізно зупинятися, їдемо!

Проїжджаємо, а це всього лише гілки і тіні, а здалеку здається, що беха стоїть. Сміялися. І лише Льоха не сміявся, тільки краєчки губ тремтіли. А потім і нам стало не до сміху. Бачимо виразно – стоять російські танки, п’ять або шість штук Т-72, ті самі, модифіковані, бурчать, і мінометна батарея, буквально за триста метрів уздовж дороги. Окопалися, зброя напоготові, для повного щастя не вистачає лише команди «вогонь!» – але солдати чомусь махають нам радісно руками, чи то вітають, чи то прощаються. Чому вони не стріляли? Чому не знищили нас? Для всіх це досі секрет. Швидше за все, не могли подумати, що з їх глибокого тилу може прийти така колона – чотири вантажівки з людьми, беха, два «уази» – звідки тут українські військові, якщо всі вони давно мусять лежати, розмазані і спалені на полях і дорогах? Автобус візьми, та й посигналь їм ще.

– Ей, Академіку, постав, де узяв! – це Автобус просить Академіка не чіпати автомат. – Нас же зараз за хвилину на вінегрет покришать.

– Руки сверблять.

– Так почухай свої руки, а автомат постав!

До Маріуполя прибули вранці. Ніхто на нас тут не чекав:

– Звідки ви взялися? – дивуються в штабі. – То хіба вашу заставу не знищили?

Тут зв’язок працював – всі швиденько подзвонили додому, правда, ніхто в подробиці не вдавався, та і складно про таке розповідати мирним людям. Це якщо б по всій країні війна вирувала, тоді нас хтось би міг зрозуміти, а так навіть і не розкажеш, що саме сталося. Хтось додзвонився в Амвросіївку, новини нас вразили:

– Сепари розстріляли Ашота. Прямо у центрі, привселюдно, за допомогу окупантам, тобто нам, прикордонникам. А казарми наші гранатами закидали – озвіріли зовсім сепари, думали, що не встигнемо ми піти, хотіли за ту колону помститися, що двадцять третього ми разом із Нацгвардією розхерячили. Троє наших, що там залишилися, в полон потрапили. Хана їм тепер.

– А що Кабан?

– Кажуть, зник кудись із лікарні, наче крізь землю провалився. Сепари на нього полювання відкрили, з ніг збилися, але знайти не можуть.

Розташували нас, поставили на харч і тиждень не чіпали. Автобус Льоху зі штурмової роти 93-ї аеромобільної бригади міцно під свою опіку взяв, так той його інакше, ніж «дядько Сергій», і досі не називає. Якось сиділи ми ввечері, пили чай із коньяком, дивилися новини по кретиноскопу, якраз про «Іловайський котел» розповідали. Тут Льоха і заговорив. Не знаю, вірити чи ні його словам до кінця, у страху, як кажуть, очі великі, але, схоже, що розповідав хлопець правду. Говорив він уривчасто, не завжди зрозуміло, але, в цілому, з тим, що ми чули про «Іловайський котел» раніше, сходиться:

«20 серпня нас, першу штурмову роту в складі 180 бійців відрядили на підмогу 51-й бригаді, в район Кутейникового – Осикового. Неподалік, здається, Дзеркального, на старій фермі, в бетонному ангарі був облаштований склад РАО. Нас розмістили трохи ближче до кордону, ми щільно засіли в «зеленці», нам сказали: «Чекайте наказу». Цього дня було відносно тихо, обстріл вівся, але нерегулярний і вкрай неточний, ми навіть не пригиналися. Міни лягали далеко, і ми жартували: мовляв, сепари зовсім стріляти не вміють, з ким там воювати?

24 серпня, на День Незалежності, о 5.30 ранку почався дуже потужний і купчастий мінометний обстріл. «Гради» били з території РФ, ми зазнали перших втрат. Щільність вогню була дуже високою, і в результаті прямого влучення почав вибухати склад РАО. Наші ж снаряди і міни стріляли в нас самих протягом години, не менше, і від цих вибухів у радіусі 400–500 метрів загинуло багато людей. Особисто я бачив, як загинули два наших медики, які побігли на допомогу пораненим. Всі, хто встиг, сховалися в окопи і вижили, а тих, хто біг, порвало осколками. Поранених ми забрати не змогли, так там і залишили. Товариш мій, Сашко Чернов, також загинув.

Коли РАО перестало вибухати, припинився і обстріл. Хто залишився живий, пішов збирали шматки хлопців, замполіт складав їх у купки і намагався упізнавати. Ми з самого початку просили дозволити стріляти у відповідь, але такої команди зі штабу так і не надійшло, а потім вже стало пізно – всі наші вогневі системи знищили.

Удень 25-го, через пару годин після закінчення чергового обстрілу, почалася зачистка: дві колони росіян зайшли з двох боків, узявши нас у кільце: близько 120 одиниць техніки, у тому числі броня, десь до 20 «камазів» з особовим складом (десь по 40 чоловік у кожній машині зазвичай), не менше. Йшли танки і беемде, за ними – піхота. Змітали все на своєму шляху, нікого не жаліли. Бачив сам, як Т-72 крутився на бліндажі з нашими пораненими, поранених у полі дострілювали двома пострілами – в груди і в голову – я сидів у посадці біля ставка і все це бачив на власні очі, хоча мозок відмовлявся вірити в те, що відбувається.

Багато наших бійців намагалися виїхати на техніці, що залишилася, втекти, не прийнявши бою. Командирів наших я не бачив і не чув, де вони. Бійці з 51-ї проклинали чи то Пивоварова, чи то Пивоваренка, не пам’ятаю, він у них числився виконувачем обов’язки командира, кричали, що той зрадник. Загалом, залишився з нами лише старшина – не знаю ні імені, ні прізвища, не бачив його ні в полоні, ні після полону – він організував оборону, лише шістнадцять бійців погодилися з ним залишитися тримати коридор для відступаючих. Відстрілювалися з пезеерка, були беемпе, танк. Нас оточили: хтось загинув, а хто встиг, ті здалися в полон. Російські солдати поводилися нахабно, кричали: «Ми – миротворці, ми прийшли сюди навести лад!» – і хотіли розстріляти нас одразу ж, прямо там, в окопах, але російський майор не дав. Вивели на дорогу, там кавказці, тварюки: знущалися, били, зв’язували руки і клали на асфальт обличчям униз, заводили беемде і під’їжджали, хотіли розчавити живцем. Урятував той самий російський майор: «Смертей полонених тут не буде!» Потім тримали в окопах – шістнадцять чоловік нас було: п’ятнадцять – з 51-ї бригади, і я один – з 93-ї – в полі за Осиковим, не годували і не поїли, вночі дико холодно, спали, обнявшись, багато поранених. Наступного ранку, нічого не сказавши, росіяни пішли. Ми, як могли, дісталися до Осикового, нас нагодували місцеві й заховали по погребах. Там ви нас і підібрали…»

Ми сиділи ні живі ні мертві. Звичайно, ми розуміли, пам’ятаючи розбиті колони на дорозі й кількість трупів, з якого пекла нам вдалося вискочити, але розповідь людини, яка це пережила особисто, нас потрясла. Автобус після цього від Льохи ні на крок не відходив, боявся, що той вчинить із собою що-небудь погане. Психологічний стан у хлопця і справді був не дуже добрий, але нічого, нині воює десь під Щастям.

Прохолоджувалися ми недовго. У штабі, як завжди, народили геніальну ідею – залучити пересувний прикордонний загін до патрулювання міста. Але ми ж все-таки прикордонники, а не менти, у нас інші завдання. Зібрали делегацію – майор Буряк, двійко офіцерів, старший сержант Автобус, сержант Академік – і пішли до генерала: мовляв, так і так, відправляйте на ротацію, хочемо трохи побути вдома і служити далі за кваліфікацією.

– Не час для відпочинку! Маріуполь у небезпеці! Ось ваш командир, підполковник Волинський, на ротацію не проситься, хоча вивів колону з оточення цілою і неушкодженою.

– Яку колону? – бійці так і присіли.

– Як яку? Вашу колону! Вивів, прибув, доповів, як водиться. Штаб його до нагороди представив – ордена Богдана Хмельницького третьої ступені, хочемо у військовому званні підвищити…

– Добре, що не Героя України дали, – пожартував Автобус.

– У сенсі? – не зрозумів генерал.

– А рюкзак із документами і мобільними телефонами з розбитої сепарськой колони вам Волинський передавав?

– Якої колони? – тут настала черга генерала присідати.

Довго довелося йому розтлумачувати, що до чого, але в результаті наступного дня наш прикордонний загін відправився на місце постійної дислокації, а підполковник Волинський служить досі, правда, в тому ж самому званні. Трьох наших товаришів випустили з полону через чотири місяці, обміняли під ялиночку.

Так ми дивом і майже без утрат проскочили «Іловайський котел». А Серьога Кабан потрапив до моргу.

Життя та смерть Сергія Кабана

Чому Кабан? Тут відповідь очевидна, він за фізичними параметрами – найбільший у загоні боєць. Але в кожному позивному, в кожній новій назві людини, яка змінює спосіб життя і приймає війну, а разом із новим способом життя і війною – змінює і ставлення до життя і смерті, є не лише звучання, зовнішня сторона, спостереження товаришів або дитячі мрії – Серьога Кабан виявився людиною до неможливості впертою. І коли їх, харківських добровольців, які написали заяву до батальйону територіальної оборони, в травні, як останніх, турнули з Кіровограда, пославшись на формальності, по прибуттю додому він написав довгу петицію на сайт державної прикордонної служби: мовляв, Батьківщина що, не потребує прикордонників, які мають досвід служби?

З’ясувалося, що якраз тепер і потребує, але Харківський прикордонний загін вже повністю сформований.

– А який ще несформований? – запитав, ледь стримуючись, щоб не зарядити в нахабну пику, у військкоматі.

– Зараз формується новий пересувний загін для несення служби в зоні антитерористичної операції. Поїдете на навчання?

– Хоч так уб’ють, хоч так, – жартував Сірий в окопах під обстрілами мінометів за контрольно-пропускним пунктом «Успенка», згадуючи слова дружини: «Повернешся, я тебе вб’ю!»

Про намір піти добровольцем він повідомив кохану в момент, коли останнє з необхідного – ніж і ложка – пакувалося в наплічник. Він сидів навпочіпки перед диваном, розклавши речі з шафи і шухляд, і дивувався, скільки за тридцять чотири роки життя накопичилося усілякого непотрібного барахла. На стіні цокав великий годинник із гирьками. Ходики Кабан любив. Йому подобалося врівноважувати їхній хід, витирати пил із ланок довгого звисаючого мідного ланцюжка, розглядати малюнок – гірський пейзаж із рогатими оленями – на циферблаті. Зозуля, щоправда, давно зламалася, та Кабан вирішив, що так навіть краще.

– Ти куди це зібрався? – запитала дружина, заглядаючи до кімнати. З ранку вона ходила у своїх справах і повернулася не в кращому настрої. – Обідати будеш?

– До армії, – не відриваючи погляду від годинника, відповів Кабан.

– До якої армії?

– Української, якої ж іще.

– Коли?

– Автобус через годину.

– А чого ти про повістку нічого не сказав? З дочкою хоча б попрощався!

– Так я попрощався вже. Зранку. Не було ніякої повістки.

– Що, сам напросився?

– Сам, – Кабан розумів, що неправий, але не хотів турбувати дружину завчасно, заводити зайві розмови: та що, та як, та куди? Почне відмовляти, телефонувати матері. Натомість зараз все ясно і конкретно, і розмова коротка.

– Я зрозуміла. Повернешся, Сірий, – я тебе вб’ю! Сідай обідати, на автобус запізнишся.

Термінову службу Кабан проходив півтора десятки років тому, однак бойові навички не втратив – у деяких прикордонних частинах, на відміну від багатьох інших в українській армії, традиції ще шанували, і служити вчили по-справжньому. Зустріли в загоні нормально, одягли-взули, озброїли – і відправили на полігон, де бійцям задали такого жару, що Кабан розірвав камуфляж до непридатності і до крові збив руки. Та на службу ніхто не нарікав, ніхто не скиглив і не пішов звідти. Тут обстрілювалися дорослі чоловіки, всі – добровольці, які чудово розуміли, що одна година важких тренувань на хвилину подовжує життя в бою. Отже, готувалися серйозно, а коли отримали завдання відправлятися в зону АТО в Донецьку область на пункт пропуску «Успенка», зрозуміли, що все тут повторювалося і вивчалося не дарма. Кабан тяготи служби переносив спокійно. Як і більшість кремезних людей, він мав добросердий характер, але коли його щось чіпляло, ставав упертюхом і стояв до кінця, а якщо брався за щось, то тягнув, скільки міг.

В учебці Кабан освоїв нову спеціальність. Кулеметник – робота в будь-якій армії привілейована. Завжди – особливе завдання, особлива відповідальність, у будь-якому бою кулеметник стріляє і вбиває – за визначенням – більше інших бійців. За кулеметниками полюють, по кулеметних гніздах цілеспрямовано ведуть вогонь із мінометів, гранатометів і танків. Отже, кулеметники у всі часи і на всіх війнах – бажана мішень. Кулеметників і снайперів, які потрапили в полон, сепаратисти, як правило, не щадять. Катують, знущаються, можуть розстріляти, а якщо ж і обмінюють, то в останню чергу. Іншими словами, в бою і полоні у них шанси вижити – мінімальні. Та якщо снайперами стають за бажанням чи здібностями, то кулеметниками часто – через комплекцію. Кулемет значно важчий за автомат або снайперську рушницю, тягати його на собі може тільки фізично міцна людина. Ось і виходило, як у дитинстві в дворі – найменшого під час гри у футбол ставили на ворота, а в армії – найбільшому дають до рук кулемет. Сірий і справді мав від природи неабияку фізичну силу, стріляв на полігоні влучно, купчасто, зате бігати не любив. Тому, коли запропонували стати кулеметником, не відмовився: лежиш, стріляєш, а носити – не проблема. Про полон, природно, він думки не допускав. Ну, який може бути полон? На заставі – півтораста озброєних, добре підготовлених бійців. Правда, далеко не всі з них будуть вірні присязі. Станься що, той самий Топоров-сепаратист, з яким Кабан зчепився в їдальні, або Петренко з Донецька здадуть, але більшість прикордонників – справжні патріоти, які прийшли сюди виконати свій обов’язок і повернутися додому з перемогою.

До 23 серпня все йшло до того, що лягти смертю хоробрих Сірому доведеться одразу після дембеля на порозі рідного дому від сковорідки або качалки дружини, бо пара мінометних обстрілів, під які він потрапляв, – ще не привід гинути на війні. Багатьом із пересувного прикордонного загону мін і снарядів з того боку – від сепарів – дісталося куди більше, але бійці щасливо уникали навіть поранень. З пропускного пункту «Успенка» через безперервний мінометний обстріл довелося відійти до Амвросіївки, але, окрім утрати контролю над ПП і зміни дислокації, в роботі загону нічого не змінилося: «секрети», наряди, патрулі.

Сьогодні на висотку над Григорівкою наряд – десять чоловік. Висотка, як то кажуть, панівна, звідси російська територія – як на долоні; чудово видно, як заходять на позиції, швидко розгортаючи бойові розрахунки, російські «гради», і довбуть по Савур-Могилі. Це видовище, особливо вночі, крутіше, ніж дивитися останній епізод «Зоряних війн» в кінотеатрі 5Д – смертоносні феєрверки пролітають майже над головами. Наряду видно всі ключові перехрестя доріг, але зараз скрізь тихо – місцеві або виїхали до Росії, або зачаїлися по хатах, збройники і Нацгвардія відійшли убік Кутейникового й Іловайська, залишивши лише один добре укріплений блокпост на перехресті біля Лисичого.

Сірому того дня дістався наряд на висотці неподалік. Йшли всімох на службу з тривогою на серці – довкола відбувалися незрозумілі речі: збройники і Нацгвардія відступають від Савур-Могили і кордону. Кордон з Росії щодня перетинають колони з машинами, напаковані озброєними людьми і зникають у лісосмугах і населених пунктах. Вчора бачили, як у Григорівку зайшло п’ять чужих танків. Що буде далі – незрозуміло, мобільного зв’язку немає, оперативної інформації немає. Прикордонники остерігалися оточення, безглуздої загибелі. Розмови в загоні ходили різні, але командири мовчали і чекали розпоряджень зі штабу, проте штаб на донесення не реагував.

– Агов, – сказав Діма Анишкін, – ви подивіться, там колона! – і протер тканиною бінокль, нібито це могло допомогти змінити картинку на дорозі. Колону вже можна було добре розгледіти і без оптики. Кабан устиг нарахувати з десяток одиниць техніки, коли надійшла команда відійти в посадку і колону пропустити. Попереду йшов бетеер із українським прапором і двома білими смугами – маркуванням української армії, але такого бетеера Кабан не пам’ятав (вся тутешня техніка Нацгвардії й десантури вже давно засвітилася на заставі), так що бетеер був однозначно не місцевий. А якщо він не місцевий, тоді чий він? З тієї території від кордону всі українські підрозділи вийшли ще позавчора. Заблукали? За бетеером йшла беха, потім важкі «урали» і «камази», навантажені, вочевидь, боєкомплектом, заправники, жовті автобуси з людьми, пара легкових автівок.

– Синусе, прийом. Карацупа на зв’язку.

– Прийом.

– З боку Калинового від кордону в наш бік рухається колона, одиниць сорок: один бетеер, одна беха, вантажівки з боєкомплектом, автобуси з людьми. На бетеері – український прапор. Спостерігаємо, нам наказано пропустити. Зустрічайте. Це ваші?

– Косинусе, прийом. Це Синус, – сьогодні рація звучить гарно, пощастило. Синус і Косинус – це позивні двох командирів підрозділів Нацгвардії. Вони обоє закінчували київський політех – от і бавляться, щоб геометрію не забути. – Візьми до уваги.

– Ні, це не наші.

– Може, збройники?

– Командире, запитай заставу, що нам робити?

– Застава наказує себе не виказувати і продовжувати спостереження.

– Синусе, Косинусе, не вимикайте рацію. Тримайте нас у курсі, – колона зникає за рогом. До блокпоста Нацгвардії – близько п’яти кілометрів, та якщо навпростець полем, то ближче. – Не вимикайте рацію!

Усім лячно. Хочеться, щоб це йшли свої, просто заблукали, але Кабану інстинкт підказує, що це не так. Якась неправильна ця колона, щось у цьому бетеері з українським прапором є чуже.

Рація оживає:

– Карацупа, прийом! Синус на зв’язку, – рація шипить та плюється. – Колона виїхала з путівця на центральну дорогу, зупинилася. Двоє вийшло з автобуса біля шлагбаума, за формою не можу визначити приналежність, знаків розрізнювання немає. Є, є, є! Вони зривають український прапор зі шлагбаума, ламають стовпчик!

Умикається Косинус:

– Та в їхніх автобусах «денеерівські» прапорці. Вогонь, хлопці!

І як пішла вода в хату!

– Прикордонники, хто поруч, допомагайте, – це Синус. – Закрийте їм «зеленку» ззаду!

Поле перебігти – не життя прожити, особливо Кабану з його комплекцією і кулеметом. Полем, полем, бігом-бігом-бігом, від блокпоста чутно, як валить автоматичний гранатомет, вибухають бензобаки, стрекочуть автомати і бахкають гранати. Треба швидше, швидше, але тяжко, відстав трохи, задихнувся, але тут пощастило – підскочив бетеер з підмогою, підібрали.

Підоспіли в самий розпал – бетеер і беха сепаратистів, не зробивши жодного пострілу, рвонули в бік, за ними дві чи три вантажівки і декілька машин із хвоста колони пішли на Лисиче. Пара вантажівок вже горіло, підбиті автобуси похилилися набік, поруч лежали мертві; живі, зайнявши оборону, запекло відстрілювалися. Як і просив Синус, прикордонники підперли сепаратистів із тилу, тут якраз РКК Кабана став у великій пригоді. Прикордонник заліг у «зеленці» і щільним вогнем зустрічав усіх, хто намагався уникнути вогню агеес та кулемета нацгвардійців і сховатися серед дерев. Кабан уперше в житті стріляв не в мішені, а в живих людей, але дивно, він не відчував жодних докорів сумління, в першу хвилину навіть не виникало відчуття вбивства, просто натиснув акуратно на гашетку, і кулемет відгукнувся слухняною чергою. Коли темно-зелені фігури, які швидко бігли полем, почали падати – хто чудернацьки розкинувши руки, хто втискаючись у землю в надії сховатися від шквального перехресного вогню, Кабан раптово відчув гіркий присмак у роті. Він змінив кут обстрілу, перезарядився і знову почав ретельно обробляти свою ділянку: метр за метром, як і вчили на стрільбах.

Позиції в нацгвардійців та прикордонників мали відчутну перевагу, але швидкої перемоги не вийшло – занадто багато людей і техніки їхало в колоні. Отямившись від раптового нападу, сепари спробували контратакувати; над головами раптово задзижчав безпілотник, і в цю хвилину квадрат, де розгорнувся бій, почали поливати з мінометів.

– Вони ж своїх можуть замочити, – здивувався Кабан. – Чому вони стріляють?

– Тому що такі дрібниці росіян не бентежать. На цій війні у них немає своїх, тут всі для них – чужі, – сказав справжній українець Діма Анишкін.

– Карацупа, прийом! Синус на зв’язку! У вас там беха є? Допоможіть витягти поранених, нашу беху підбили! Ми до них без броні дістатися не можемо, сепари не дають! Пропадають хлопці!

– Кабане, ти куди? Ти ж кулеметник! – та Кабан слідом за Дімою вже заскочив на броню, за якою вже з обох боків прилаштувалося по чотири бійці.

– Агов, броня, баштою крути! – бетеер енергійно обстрілював «зеленку», і всі, хто переміщався на ньому і поруч із ним, також вели інтенсивний вогонь, перезаряджаючись по черзі.

– Прикрий, Дімоне, я перезаряджу, ми вже поруч! Все, готовий, давай! Фігач, щоб і голів, падли, підняти не змогли! – але вогонь у відповідь, однак, не припинявся, і по броні періодично цокотіли кулі.

Гуркіт бою неможливо передати достеменно. Потік звуків, що хаотично видає стрілецька зброя, робота автоматичних гранатометів і підствольників, вибухи гранат, рик двигунів танків та іншої техніки, крики людей – живих і поранених, стогін помираючих – із цієї какофонії кожен боєць обирає для себе тільки найважливіші, найголовніші, ті що мають значення тільки для нього, звуки. Звуки, які можуть урятувати або забрати його життя. Це може бути тільки один звук, що має вирішальне значення саме в цю мить, тільки один, найголовніший.

– Дімоне, здається, в мене влучили! – Кабан почув необхідний для нього звук надто пізно через брак досвіду, замість звичного «цок-цок-цок» – «хлоп-хлоп-хлоп» по бронежилету.

Він засунув руку під «броник», помацав живіт – тільки піт, крові немає, захист витримав. Тією ж рукою смикнув магазин на перезарядку – розбитий і прострелений:

– Сука! – адреналін зашкалював. Прокричав у башту: – Ану, гупни туди!

– Не можу, братан, башту заклинило! – як завжди, у найпотрібніший момент.

– Та хоч чимось насип на них! – у цей момент з бетеера щодуху затарабанив кулемет.

Кабан, щоб прикрити спину, щільно притиснувся до відкритої кришки люка. Можливо, саме це і врятувало його від смерті в той момент. Цок-цок-цок-цок-цок – щільна черга. «Чому ззаду, звідки сепари взялися звідтіль? – майнула думка. – Чому сепари і спереду, і позаду?» Розвернувся подивитися – і тут же отримав чергу з автомата, яка влучила в бронежилет, поміж лопаток. Огледівся, намагаючись побачити, вгадати, звідки стріляють, відповісти, і в мить отримав тупий удар у лівий бік, в незахищене місце.

– Дімоне, в мене влучили!

Анишкін схопив Кабана за руку і різким, вправним рухом скинув його з броні. Удару від падіння Кабан не відчув. Приземлився, зробив два поштовхи ногами – подалі від бехи, під кущ за пагорб, і тільки там засунув руку під бронежилет і вліз у липку кров. Подивився на червону долоню – болю не відчував, відчував лише бій – полетіли гранати, застрочив кулемет нацгвардійців, тільки вже чомусь по самих нацгвардійцях. Очевидно, сепари знищили кулеметника і гранатометника, закидавши гранатами, а зараз з їх же позицій атакували українців. Кабан гостро відчував свою потребу в дії. Він не думав ні про рану, ні про смерть. Він мав тільки два виразних бажання: покурити і взяти до рук кулемет. А краще і те й інше одночасно, але він не міг навіть поворухнутися, щоб дістати індивідуальний пакет – ліва сторона тіла заніміла. Знову почув вибухи гранат, після чого кулемет заглох. Одразу до нього підскочили Анишкін і ще хтось:

– Куди тебе?

– А я знаю? Десь тут, – Кабан тицьнув підборіддям у лівий бік.

Розстібнули «броник», розірвали майку:

– Жити будеш! Здається, навиліт пройшла, – наклали бинти. – Тримай міцно, крові багато втрачаєш! У плече двічі вкололи знеболювальне. – Тільки не засинай, Кабане!

Кабан почувався дивно. Лежав, лівою рукою притримував бинти, правою – сигарету, дивився в небо і слухав бій. Прислухаючись до звуків, розгадував, чи свої беруть гору, чи не вистачило в сепарів часу для організації оборони і відступу, і чи насправді нацгвардійцям і прикордонникам дуже пощастило, що ворожі бетеер і беха з українським прапором звалили на самому початку. Якби вони втяглися в бій, хто знає, чим би справа закінчилася. «Ні, звичайно, ми б перемогли, але своїх тут залишили б також немало», – розмірковував, міцно затягуючись, Кабан. Небо виглядало по-вранішньому свіжим, з помаранчевими, гарними і швидкими хмарками. За формою хмаринки нагадували оленів з пейзажу на циферблаті настінного домашнього годинника. Кабан просто лежав і курив, не відчуваючи болю, і в цьому був якийсь свій особливий кайф. Він ловив кожен подих вітру, а кожна синя травинка того ранку рельєфно викарбувалася в його пам’яті. Сірий ще підмітив, що на деревах багато іржавого, під колір землі та крові, листя. Кров швидко витікала з його великого тіла, але крові він мав багато. Так що за кров Кабан не переймався, більше турбувала нездатність поворухнутися. «Може нерв який перебило? А якщо в хребет зайшло?»

Поруч загуркотів бетеер, із люка висунувся командир екіпажу:

– «Трьохсоті» є? – побачив Кабана, здивувався. – Сірий, йопересете? Як же так? От суки! Сірий, ми їх там усіх замочили! Агов, давайте його сюди!

Хтось підскочив, потягнув прикордонника вгору, закректів і заматюкався:

– Б…, ну, важелезний же, кабан!

Кабана насилу підняли і запхали всередину бетеера, де вже лежав один прикордонник. Йому посікло плече осколками, коли він витягав з-під обстрілу поранених нацгвардійців.

– Давайте, женіть до Амвросіївки. Ми зараз на заставу передамо, щоб лікарів викликали, – кричав на повну силу Дімон. – Знаєш, де лікарня?

«А що їх викликати? – подумав Кабан. – Зараз ранок, всі на роботі».

Отямився він в операційній. На нього поверх маски здивовано дивився високий худорлявий лікар.

– Ти не кашляти не можеш? – приємним голосом запитав лікар. – Я вже третій раз тобі рану висушую, а ти кашляти починаєш, і кров, як з поросяти, хлюпає. Там у тебе дірка велика, я мушу на нутрощі подивитися, чи не зачепило. Можеш не кашляти?

– Я спробую, – не своїм голосом прохрипів Кабан. – Курити дуже хочеться.

– В операційній курити заборонено, сам розумієш.

Лікар з медсестрою знову розпочали маніпуляції, а Кабан завмер і затамував подих, але вже через хвилину не зміг утримати спазм, розкашлявся, а з рани фонтаном бризнула кров.

– Ні, дорогенький, так не піде. По-перше, тебе сюди не одного привезли – усіх лікувати треба, а по-друге, якщо будеш кашляти, рану ми тобі не зашиємо. Можеш не кашляти? Не кашляй, я тобі кажу! – лікар не нервував, просто говорив наполегливо і лагідно. Голос його звучав приємно, і Кабану дуже хотілося не кашляти, але він не міг утриматися – кашель стиснув груди, розідрав гортань і вийшов сиплим звуком через горло і чавканням крові в боці.

– Кури! – чиїсь руки встромили до рота сигарету – дотик пальців до губів був однозначно жіночим – і підкурили. Кабан затягнувся, в голові на мить запаморочилося, і біль, який тягнув увесь лівий бік, притих. Він відкрив очі і з подивом зрозумів, що досі лежить в операційній на столі – і курить. Сигарету підносила невеличка повненька медсестра.

– Ти диви, дійсно не кашляє! Пощастило тобі, в сорочці народився – всередині все ціле, тільки м’язи дебело розірвало на пузі, а воно в тебе чимале, ха-ха. Зараз зашиємо, не переймайся, докури. Сестра, не смітіть попелом, будь ласка, це ж не крематорій. Принаймні, поки я тут головний лікар, ха-ха.

У палаті Кабан лежав із важкопораненим з нацгвардії, також кулеметником. Осколок від гранати застряг у хлопця в голові, і вже другу добу він не приходив до тями, операцію тут робити не ризикнули. Поруч стояло ліжко Андрія Ліпеховського, того самого прикордонника, з яким Кабана везли сюди у бетеері. Андрієві зробили перев’язку, і він почувався більш-менш добре. Ранком 24-го приїхали хлопці з застави: привезли сигарет, сухпай, показали Кабану його пробитий телефон (друг Білаш віддав свою простеньку «Нокіа» покористуватися в лікарні), розповіли про розбиті вщент магазини від кулемета, а Кабан дістав військовий квиток і з подивом виявив, що навіть той не пожаліла ворожа куля. На «бронику» товариші нарахували шістнадцять відмітин.

– Як ти живим залишився, зовсім не втямлю! – сиділи, палили прямо в палаті й дивувалися. – З колони розгромили двадцять одиниць, а скільки всього їх ішло, точно невідомо, може, тридцять, може, більше. «Двохсотих» сепарів – сорок два, в нацгвардії – двоє, у нас, слава богу, немає; лише ти – важкий, і Андрюху ось посікло, – розповідали хлопці. – Всі їх документи, телефони, карти ми зібрали в наплічник і передали на заставу підполковнику Волинському. Отже, ти не даремно постраждав, Кабане, велику справу зробили.

– Ви лише моїм домашнім, якщо раптом додзвоняться, нічого не кажіть, – попросив Кабан. – День-два, оклигаю, а там сам придумаю, що розповісти.

Увечері приходило ще декілька чоловік із застави. Принесли три футболки на зміну, темно-синій спортивний костюм і гумові капці, які виявилися трохи малуваті. Але Кабанові було не до прогулянок – відчував він себе гидотно, будь-який рух завдавав сильного болю. Олексій Іванович, головний лікар, хірург, який оперував Кабана, знявши маску, на вигляд здавався молодим чоловіком років тридцяти п’яти з приємним відкритим обличчям і приємною усмішкою, але, судячи зі зморшок на шиї, був старшим років на десять-п’ятнадцять. Перші дні він виявляв до Кабана велику увагу, заходив по кілька разів на день. Док казав, що рана життю не загрожує, але достатньо неприємна і болісна, плюс велика втрата крові, тому Кабан мусить лежати і якомога менше рухатися.

Під вечір приїхала «швидка» евакуювати поранених у військовий госпіталь. Точніше, приїхав «газ-66», переобладнаний під «швидку», з одним лежачим місцем, куди поклали тяжкопораненого нацгвардійця. Андрій Ліпеховський, поранений у плече, влаштувався їхати сидячи, а намір двох санітарів усадити Кабана в інвалідне крісло закінчився провалом. Кабан не міг навіть злегка зігнутися, не те що сидіти, і будь-яка спроба зрушити його з місця закінчувалася дикими криками – жахливий біль роздирав усе черево, і він періодично вирубався, а отямившись, верещав диким голосом:

– Залиште мене, хлопці, залиште! Я зі своїми вийду!

Після того, як усіх поранених вивезли, і в палаті залишився один Кабан, з лікарні зняли охорону. Кабан із цього приводу не турбувався – від кого тут його охороняти, від медсестер? Весь наступний день 25 серпня він чекав товаришів із застави – хлопці обіцяли принести блок сигарет і сухпай, бо годували в лікарні погано, точніше, те, що давали, їжею назвати складно: так, щось ріденьке на перше, ложка незрозумілої каші разом із котлетою з хліба на друге, особливо не «попразнуєш». Але Кабан не відчував голоду, він відчував біль, лише сигарети приносили йому задоволення. «Сигарета-сигарета, ты одна не изменяешь! Я люблю тебя за это, ты сама об этом знаешь!» – в думках наспівував він дворову пісеньку, коли вже зовсім хотілося курити. В обід забігли двоє друзяк: сигарет не принесли, залишили тільки пару штук, довго не засиджувалися і на всі запитання Кабана про ситуацію на кордоні й заставі відповідали якось невизначено. Було видно, що вони і самі достеменно нічого не знають, що буде далі – всі збройники пішли, Нацгвардія пішла, у застави команди відступати немає, тому розосередилися по місту, зайнявши стратегічно важливі точки. Потім після крапельниці Кабан заснув і прокинувся лише надвечір. Глянув на тумбочку, помацав рукою, пересилюючи біль, у верхній шухляді – сигарет ніде не виявив. Зате із здивуванням побачив, що в палаті знову не сам – дві пари насторожених очей уважно спостерігали за ним.

– Привіт, зьома.

«Дивно так вітаються, не по-нашому».

– Привіт.

– Ти погранець?

– Ага, контрактник. З Харківської застави, – люди Кабанові відразу не сподобалися, і він вирішив розповісти про себе що-небудь нейтральне і не витіювате. – Ось учора зачепило, чи то мінометний осколок, чи то стрілецький. Там бій ішов на перехресті, а ми на заставу відходили, як по мені влучило, ніяк не збагну…

– Та нас самих там накрило. Ми в колоні йшли, з Росії, мусили вашій заставі відхід закрити з боку Кутейникового, оточити, а замість цього самі в халепу втрапили.

– А ви звідки самі? – Кабан напружився.

– Ну, Петруха з Ростовської області, а я з Донецька, клич мене Ілліч. Позивний такий.

– Це на честь Леніна, чи що?

– Ну, а на честь кого ж! А у тебе який позивний?

– А в мене немає позивного. Ми ж контрактники, у нас всі за ім’ям і прізвищами. Сергієм мене звати, – Кабан подумав, що, може, даремно він свій «макаров» учора хлопцям віддав, може, згодився б?

– Ну, будемо знайомі, зьома. Я з ополчення «денеер», поперся ось на старості у війнушку погратися, та не пощастило – їхав на «газоні» й прямо під дупу гранатометом дало, весь зад розірвало, тепер ось на животі лише лежати можу, мучуся.

– А мене під підбитим укропським бетеером дістало, – відгукнувся Петруха. Йому, як і Іллічу, було під п’ятдесят, не менше. – Гранату спіймав, все плече і спину розірвало осколками. Теж на животі лежу.

– Він із «Російської православної армії», ідейний борець з фашизмом.

– А, – невпевнено відгукнувся Кабан.

– У лікарню сюди ваші ж нас і привезли, зглянулися.

– Фашисти є фашисти, – не в тему вставив Петруха.

– Колона у нас велика йшла, – розговорився Ілліч, – сорок одиниць. Так укропи розфігачили більше половини, до п’ятдесяти «двохсотих», при нас рахували. Думаю, нас навмисно свої ж і підставили, злили, як гарматне м’ясо, щоб позначити, де бандери зачаїлися. Бачив, як нас із Росії свої ж мінометами крили?

«Непогано, непогано ми попрацювали, – думав і радів Кабан, ледве стримуючи посмішку, – потрібно лише триматися, не видавати себе про всяк випадок, може, ще що-небудь розкажуть».

– А нас із-під Харкова сюди перекинули, на «Успенку», на пропускний пункт. Потік людей, кажуть, збільшився, потрібне підкріплення, не встигають паспорти проштамповувати. А тут таке… лихе в живіт залетіло.

– Людей правильно евакуювали, правильно – тепер грандіозна операція почнеться по звільненню Донбасу від окупантів, мирних потрібно поберегти.

– Так, – додав Петруха, – ти правильно міркуєш, Іллічу. Війна скінчиться, тут буде Новоросія, люди повернуться, сіятимуть хліб, роститимуть дітей…

– У вас закурити немає?

– У нас нічого немає. У мене ось навіть півдупи немає, – пожартував Ілліч.

«Та-ак, – подумав Кабан, – цікава історія. Коли ж мої прийдуть?»

Наговорившись, після уколів Ілліч і Петруха позасинали. Кабанові дуже хотілося курити, хотілося подзвонити на заставу і дізнатися, що відбувається, але мобільний зв’язок, як і раніше, лежав, телефон мовчав і лише показував час: 17.58.

– Можна? – В палату, прочинивши двері, заглянула медсестра.

«О, та сама, що на операції сигарету мені підкурила», – пригадав Кабан. Невисокого зросту, повненька, акуратна, кругле личко з кирпатим носиком, русяве волосся, світлі очі. Симпатична дівчина.

– Мене Нюсею звати.

– Сергій, можна Сірий. У тебе сигаретки не знайдеться? – запитав Кабан найголовніше.

– Знайдеться, тільки тут палити не потрібно, сьогодні я на чергуванні. Головний, якщо запах почує, то і тобі випише, і мені – по саме не хочу. Сірий, в Амвросіївку півгодини тому сепари зайшли.

Кабан ледь не вискочив з ліжка, але різкий біль повернув його назад:

– Не може бути! А наші де?

– А ваші вже дві години, як виїхали.

– Як виїхали?

– На машинах, як же ще? Сепари осатаніли зовсім: Ашота заарештували, який вам на заставу харчі возив, порожню заставу гранатами закидали. Дуже злі через учорашню колону, вони вас розраховували оточити, замість цього ось – показали на двох сплячих сепаратистів.

– Нюся, що робити?

– Я не знаю!

– Як же ти не знаєш. А хто знає? Мені ж хана!

– Хана, якщо знайдуть. Я на чергуванні сьогодні. На пропускному – Вікуся, подруга моя. Заховаємо тебе де-небудь, не бійся.

– Та я і не боюся, – сказав Кабан неправду. Насправді він боявся, він дуже боявся потрапити в полон, бо в полоні йому не жити, а страждати і помирати повільною страшною смертю. І нічого він зробити зараз не міг, оскільки лежав знесилений і нерухомий, хіба що попросити Нюсю ввести у вену кінську дозу снодійного. Розгублено дивився на стіну, що дуже давно фарбували в блакитний колір, – фарба поблякла, порепалася і роздулася, від чого Кабанові стало ще більш бридко і холодно, хоча на вулиці з самого ранку припікало до тридцяти і в палаті з обідньої пори стояло, без жодного поруху, розпечене повітря.

Повільно, наскільки дозволяли сили, Кабан витягнув з-під ліжка сумку, дістав звідти синій, з двома білими смужками спортивний костюм і чорну футболку, кректячи, перевдягся, а форму і берці склав назад у торбу. Увечері Нюся зайшла зробити уколи, забрала сумку і порадила виспатися. І правильно порадила.

А рано-вранці, не було ще і шостої, вона смерчем увірвалася в палату:

– У нас гості! Тебе шукають, вони знають, що ти тут!

Петруха і Ілліч солодко спали, похропуючи, на животах.

– Що робити? – Кабан прокинувся миттєво. Невідомо, звідки у нього взялися сили, він підвівся з ліжка і повільно-повільно пораненим равликом поповз по стіні до виходу.

– Веди мене в операційну, вони туди не зайдуть.

– Ти що, Сірий, яка операційна? Наш головлікар – головний сепаратист в Амвросіївці, він учора тут цілий вечір площею з прапором «денеер» скакав!

– Так він же мене оперував! Я ж кричав ще, пам’ятаєш, поки наркоз не взяв: «Як ми їм дали, козлам!» – розповідав, як я з кулемета сепарів мочив!

– Ну, як лікар і людина він нормальний, але не на нашому боці. Сам він доповідати про тебе не піде, але якщо запитають, він правду скаже.

– Але тоді мені хана!

– Але і допомагати тебе шукати він не буде, не така людина. Отже, не переймайся, шанс є.

Вся ця розмова відбулася, поки Кабан, якого підтримувала Нюся, добирався по стіночці до ліфта, який опустив їх униз. Вони вийшли через чорний хід на вулицю, і, повільно переходячи від кущів до стіни, від стіни до паркану, від паркану – до дерева, підійшли до дуже дивної споруди, точніше, не споруди, а звичайного залізничного вагона, наполовину закопаного в землю.

– Це що?

– Давай швидше. Морг.

– Морг?

Вхідних дверей у вагон не виявилось, як і східців, – від землі поклали дошки, по яких вони спустилися в тамбур, вхід виявився низьким, Кабанові довелося злегка пригнутися. Нюся дістала ключі й відкрила двері, з темноти дмухнув неприємний затхлий запах.

– На, тримай, – дала Кабанові дві маски на обличчя, хлюпнула на них якоїсь медичної рідини, щоб не так відчувався трупний запах, швидко дістала з купе провідників дві ковдри і посвітила перед собою ліхтариком. У проході, за метр-півтора від дверей, один на одному лежало з десяток трупів.

– Хапай за краї підстилки, – всі небіжчики мали під собою якісь ганчірки або ковдри. Не відчуваючи болю, Кабан схопив жовте чи то від іржі, чи то від крові простирадло під трупом у камуфляжі.

– Посувай, тільки акуратно, – скомандувала Нюся.

– Ти ж не хочеш сказати, що я…

– Так, ми зараз їх розсунемо, ти ляжеш униз, а я привалю тебе згори іншими.

Трупи вже заклякли, тому посунути їх виявилося легше, ніж думав Кабан. На вигляд небіжчики в камуфляжі віддавали жовтизною, неначе їх накачали парафіном, і виглядали роздутими, вони були важчі. Натомість два дідусі й старесенька бабця виявилися легкими, як пушинки, маленькими, зморщеними, висохлими, немов мумії. Нюся прагнула спорудити над Кабаном щось типу халабуди таким чином, щоб небіжчики не торкалися прикордонника, і він мав унизу невеликий простір для того, аби перевертатися зі спини на правий бік і мати можливість міняти бинти на рані. З цих старань мало що виходило – небіжчики все одно навалювалися на Кабана, і він, відбиваючись здоровою рукою і ногами від закляклих кінцівок, лише встигав відповідати на запитання Нюсі, зручно йому чи не дуже. Вся ця операція по зведенню сховища з трупів зайняла не більше п’яти хвилин. Утомившись, Кабан лежав на розстеленій на підлозі ковдрі й раз у раз ухилявся від жовтої руки з роздробленим синім нігтем на великому пальці, яка метлялась перед обличчям, і дивувався, як така з вигляду слабка жінка так вправно впоралася з таким непростим завданням.

– Я ж українська медсестра, я все можу! – усміхнулася Нюся.

Нарешті, прихований під тілами, він улаштувався, якщо це можна так назвати, зручніше, ліг на правий бік, щоб не турбувати рану, і накрився другою, неабияк порваною, ковдрою, примостивши собі до очей і носа дві дірочки для повітря та огляду. Не видно, правда, було нічогісінько – лише чорні берці, босі бліді ноги і нижню частину вхідних дверей.

– Довго мені тут лежати? – пробубонів він звідти.

– Звідки ж я знаю. Я навідаюся, як тільки буде можливість.

– Ти тільки про мене не забудь, а то зміна закінчиться, підеш додому, а я тут. І коли відкриватимеш, якось озвися. Бо я лежатиму, як труп.

– У тебе, Сірий, якщо жити хочеш, іншого виходу немає, ніж лежати, як труп. Я гімн України співатиму, хочеш?

– Краще що-небудь інше.

– Ну, гаразд, «Океан Ельзи», «Все буде добре-е-е…». А якщо не сама прийду – усяке трапляється, то Кобзона виконаю, «День Победы», наприклад.

Двері зачинилися, і Кабан залишився в напівтемряві. «Найголовніше – це чимось відволіктися, не наганяти незрозумілих страхів, – роздумував він про своє кепське становище. – І потрібно якось упоратися із запахом, не звертати уваги на нього, бо як зациклишся, то довго не витримаєш».

Морг у порівнянні з лікарняною палатою мав одну незрівнянну перевагу – тут було безпечно. Останню добу Кабан ні на хвилину не міг розслабитися, спав нервово, епізодами, від чого рана боліла ще більше, незважаючи на димедрол з анальгіном, а тут він відключився за п’ять хвилин. «Тиша, – пригадав він цитату з давнього кіно. – І лише мертві з косами стоять». Розбудив його звук дверей, які відкривали, і гучні владні чоловічі голоси. Він знав їх природу. Такі голоси народжуються у людей, які взяли в руки зброю і стріляють з неї на ураження, саме вона додає їх тембру владного звучання, яке не сплутаєш з жодним іншим звучанням людського голосу. Людина зі зброєю звучить завжди по-особливому. Крізь вузькі просвіти між босими ногами і ногами в берцях Кабан бачив чотири ноги в камуфляжі і дві – в синіх докторських штанях. Усі ноги стояли в отворі дверей і обговорювали небіжчиків.

– Хто тут знаходиться? Опис є? – запитала людина зі зброєю.

– Так, є опис. Ось, дивіться, – відповідав голос беззбройний, певно, санітар або лікар у синіх штанях. – Сім комбатантів і троє цивільних осіб.

– Кого?

– Комбатантів, учасників бойових дій. Начебто всі ваші, загинули в одному місці, привезли 21-го вранці. Обіцяли забрати, але ніхто так і не приїхав.

– А з якого підрозділу?

– Я не знаю, це вам потрібно в головного лікаря запитати, Олексій Іванович, напевно, в курсі.

– А цивільні?

– Ці свіжі, буквально вчора-сьогодні привезли. Дідусі й бабця місцеві, через хвороби, за віком.

Кабан не знав, скільки трупів лежить разом із ним, тому в голові у нього промайнули різні варіанти. Варіант перший: його теж вписали в комбатанти, і якщо сепаратисти почнуть рахувати ноги небіжчиків у берцях, то їх повинно бути чотирнадцять. Хоча які берці, він же в гумових капцях?! Це означає, його ноги повинні йти в обліку разом із ногами цивільних небіжчиків, тобто таких ніг мусить бути шість, це варіант другий. Але єдиний правильний варіант – він не значиться в списках мешканців даної установи взагалі: ані в комбатантах, ані в місцевих старих, – і його ноги – хай вони хоч у гумових капцях, хоч у берцях – не враховані. А це означає, якщо почнуть рахувати, відразу виявлять, що одна пара ніг – зайва. «Ще ніколи Штірліц не був так близько до провалу!» – чомусь зайшла в голову безглузда цитата з анекдоту, який йому ніколи не подобався. «Головне – не ворушитися, головне – не ворушитися, головне – не ворушитися, – повторював він собі, і відчував, як піт і кров течуть по животу. – Це єдине можливе, що ти можеш зараз для себе зробити. І не закашляти!»

– Гаразд, закривай свою богадільню. Підемо до головного. Ну і запах тут! – сказав камуфляж.

– Розумієте, на холодильник у лікарні грошей немає, а кондиціонер зламався. Приватний підприємець Рома, який нам його ставив, в ополчення пішов, а більше ніхто відремонтувати не може. Місто у нас маленьке, фахівців мало, самі розумієте…

Двері зачинилися, і Кабан тихо видихнув. Все, що він хотів у цей момент – перевернутися і почухатися. А потім закурити.

Страху він не відчував. Кабан чітко для себе вирішив, що в полон він ні за яких обставин не здасться. Раз знайшов у собі сили піднятися і по стінці доповзти до моргу, значить, зможе чинити опір, розсердити ворогів, довести їх до стану ненависті, щоб застрелили тут, прямо в лікарні. Він не міг собі уявити, як він сидить у підвалі, і щодня до нього приходять виродки і ламають залізною трубою кістки, прострілюють коліна, давлять кліщами пальці, дзвонять додому дружині, доньці, матері – це найскладніше випробування, найболісніше, – і змушують благати про помилування. З такими думками Кабан відключився.

Розбудила його Нюся. Увійшла тихо, покликала: «Сірий, Сірий!» – Кабан розплющив очі й усміхнувся, побачивши крізь сплетіння пожовтілих та посинілих кінцівок живі, усміхнені очі.

– Фартовий ти, Сірий. Пішли вони. Півлікарні перевернули, на медсестер і лікарів накричали, а ті й самі не втямлять, куди ти подівся: був ось п’ять хвилин тому, лежав на ліжку – і немає! Тобі б потрібно на процедури сходити, не можна лікування переривати, сам ти не скоро одужаєш. Я тут недалеко місцину обладнала, але потрібно в лікарню повернутися.

– А тут ніяк?

– Тут лише ті, кому процедури вже не допоможуть. Тепер безпечно, я ж кажу – пішли вони. Якщо повернуться, мені з санпропускника подзвонять.

– Скажи, а ти чому мені допомагаєш?

– Я всім солдатам допомагаю. Сюди багато українців потрапляло, стільки вас вже бачила, бідолашних. І кум у мене прикордонник, в Амвросіївському загоні контрактник, пішов учора на Маріуполь. Руслан Дейнека, ти повинен знати.

– Ми з місцевими прикордонниками рідко перетиналися. А ти за «денеер» чи за Україну?

– За Україну, звичайно.

– І багато людей у лікарні за Україну?

– Двоє. Я і подруга моя Вікуся, більше нікого. Може, ще Женя-інтерн, він завжди за того, за кого і Вікуся.

З цієї миті життя Кабана устаткувалося: ночував він у морзі, на дальній нижній поличці, подалі від входу, де вікна входили в землю чи не повністю, а вдосвіта заповзав під гору трупів і перечікував уявні і реальні облави – сепаратисти не втомлювалися його шукати днів сім-вісім. Ближче до обіду приходила Нюся, Вікуся або закоханий в неї інтерн Женя. Вони приносили скромний лікарняний харч і забирали на процедури – спочатку за ширму під сходи, а потім і в колишню палату, звідки вже виписали Ілліча і Петруху, але із заздрісною регулярністю поставляли нових поранених сепаратистів. У палаті Кабан знаходився недовго, дві-три години на день під час крапельниць, не хотів ризикувати сам і наражати на небезпеку своїх рятівниць. Тим більше, що в морзі він обжився – правду кажуть, що людина звикає до всього. «Це як чистилище перед Страшним судом, – думав Кабан. – От усілякі місця проживання міг собі уявити, але не таке. Цікаво, кому в голову прийшла світла думка звичайнісінький плацкартний вагон пристосувати під морг? Хоча чого не зробиш, якщо, наприклад, дуже потрібно, а коштів – немає, тобто небіжчики – є, а моргу – немає? А так дешево і сердито – списаний, напевно ж, вагон, судячи з облуплених стін і обідраної обшивки на полицях, закопали в землю, поставили кондиціонер – і будь ласка, йдемо, точніше, їдемо в ногу з прогресом, дуже сучасний заклад вийшов, однозначно, винахідливий головний лікар розстарався».

У перший день після крапельниці сам спуститися вниз він не зміг, дуже ослаб. Вікуся й Ольга відтягли його на собі вниз, і Кабан, крекчучи, ногами вперед розсовуючи небіжчиків, заповз на своє місце. До вечора він то провалювався в напівзабуття, то широко розплющував очі й дивився крізь небіжчиків у вікно, через каламутне скло якого в морг слабо пробивалося світло. Відчував Кабан себе дуже погано, можливо, навіть гірше, ніж у перший день, рана боліла від постійного руху, від незручної пози, і, хоча він планував на ніч вилізти на поличку, забувся сном на підлозі, під трупами, де і знайшов себе на світанку, коли прокинувся від сильного холоду. Мабуть, саме тоді Кабан повністю усвідомив безпорадність свого становища. Виповз із-під купи зовсім недавно ще живих людей, роззирнувся – і зрозумів, що тепер він деякий час житиме серед мерців. Кабан не був особливо вразливою людиною, швидше, навпаки, але навіть для нього така компанія здалася трохи невеселою. В голові постійно кружляли думки, як вибратися, як зв’язатися з рідними, він перебирав різні варіанти – і тут же їх відкидав, зваживши на свою повну нетранспортабельність. Що б він не придумав, що б не вигадали, припустімо, його рідні або друзі, все зводилося до того, що спочатку необхідно хоча б трохи стати на ноги.

Близько одинадцятої прийшов Женя і забрав Кабана на процедури. Після нічної кризи дихалося вільніше, і дорога через подвір’я далася йому легше. В палаті, куди його завів інтерн, лежали нові поранені сепаратисти, але розмов він прагнув уникати. «Скажеш, що місцевий, лежиш на денному стаціонарі, якщо питатимуть. Сепари все одно не амвросіївські», – порадила Вікуся.

А ось після крапельниці його накрило по повній – сильно захотілося спати, полежати на зручному ліжку, на чистій постелі з подушкою, нікуди не хотілося йти, Кабан відчував приємну слабкість, безвілля, байдужість до своєї долі. Інтерн його підганяв щосили, і Кабан заповз до моргу буквально рачки, крекчучи від болю в череві, обповз гору трупів і, знехтувавши небезпеку, завалився на найближчу полицю. Пахло там краще, принаймні, і вмоститися можна зручніше, і не висить над пикою рука з відбитим синім нігтем. Прийшов до тями Кабан від того, що на нього хтось дивиться. «Чому я не внизу? – гострим болем у живіт пронизала думка, і холодний піт виступив на лобі. – Я пропав!»

– Сірий, даремно ти тут лежиш, – не розплющуючи очей, він упізнав Нюсю радше через солодкий квітковий аромат парфумів, ніж по голосу. – А якщо б не я прийшла, а сепари? Вони, до речі, знову тебе шукали. Поки їх командир з Олексієм Івановичем розмовляв, троє інших усі палати прошелестіли. Ти ввечері і вночі можеш на поличці спати, ось там, у тому кінці вагона, а вранці і вдень краще тут, унизу. Зрозумів?

Кабан слухняно мотнув головою і запитав:

– Сумка?

– Сумку твою з формою я Жені додому віддала. Залишили тобі лише туалетне приладдя – я підкупила трохи на перші дні, і футболки свіжі в пакеті. У тумбочці лежать. Піднімайся, на процедури час.

– А що, вже ранок?

– Одинадцята година.

– Нічого собі, оце я поспав. А число?

– 28 серпня.

Ранками Кабан почував себе значно бадьоріше, ніж удень або увечері. «Якщо тікати звідси, то вранці, годині о шостій-сьомій, поки є сили, щоб до обіду встигнути до своїх». Але як бігти, яким чином? І куди бігти? Де лінія фронту, хоч би умовна, ні Вікуся, ні Нюся сказати не могли, та й пробиратися самому через територію, зайняту сепаратистами, – добровільна здача в полон. Найближче звідси – до російського кордону, двадцять кілометрів, але він наслухався цих історій про українських військових, що потрапили на територію Російської Федерації – там їх заарештовували і саджали у в’язниці або передавали сепаратистам. Так що ні, теж не варіант. На самому світанку, перед тим, як залізти на своє місце, сівши поруч на полку, Кабан хвилини дві розглядав тих, хто переховував його від смерті. У купі, так майстерно створеною Нюсею, лежало семеро небіжчиків у військовій формі – камуфляжні штани, майки, берці, і троє цивільних – двоє чоловіків і одна жінка, літні люди, видно, час їх уже прийшов і померли вони своєю смертю. На сепаратистах Кабан візуально не виявив жодних ознак вогнепальних або осколочних поранень, але тіла вже порозпухали, тому, можливо, отвори стали просто непомітними. У будь-якому разі, померли вони точно не від епідемії. П’яти небіжчикам було на вигляд років по п’ятдесят, не менше. Кабанові вони всі видалися на одне лице, як брати: середнього зросту, худорляві; з характерним передсмертним вищиром, чорними зубами і глибокими ямами в яснах замість зубів, металевими фіксами, зі сплутаним темним, із сивиною, волосся (один, правда, майже лисий). Татуювання на плечах, руках, пальцях – бані церков, якорі, якісь слова, крапки, словом, абракадабра. Шостий – не набагато старший за Кабана, років під сорок, такий же міцний кремезний чоловік зі смоляним чорним волоссям, розвиненою грудною кліткою, м’язистими руками і здоровезними кулаками. Він лежав, закинувши голову, зі спокійним виразом на обличчі, немов спав, ледве прикривши повіки. Створювалося моторошне враження, що він підглядає, і Кабан знайшов у собі сили підійти і перевернути чоловіка обличчям униз. Сьомим виявився зовсім хлопчисько, років тринадцяти-чотирнадцяти, не більше. Кабан спочатку навіть не повірив, що хлопчак – бойовик, поки не роздивився на плечі синяк від прикладу і натертості від ременя автомата. «Як же так, – Кабан несподівано відчув хвилю незнайомої жалості, – як же так? Ти ж зовсім хлопчисько! Навіщо тобі це було потрібно?!» Чи то Кабан так вразився, чи то так подіяли ліки, але вночі йому наснилося, що п’ятеро худорлявих ріжуться за столом у першому купе в секу, загорнувшись, як у плащі, в ковдри, і запрошують його зіграти разом:

– Давай, зьома, сідай. У карти перекинемося!

– Дякую, мужики, щось не хочеться.

– Так ми ж не просто так звемо, ми на інтерес.

– А який інтерес?

– Та дуже простий інтерес, цікавий: якщо ти виграєш – живим залишаєшся, якщо ми – з нами вирушаєш. Бо не діло це, щоб живий серед мертвих спочивав. Не по-людськи.

– Не слухай ти їх, – до столика підсів шостий, той самий кремезний чоловік із густим чорним волоссям. – Вони поговорять-поговорять – і заткнуться. Давай краще покуримо і вип’ємо.

– Тут палити не можна, – Кабан узяв у руки пляшку горілки, яку дав йому чорнявий. – Мене Нюся попереджала.

– Медсестра, яка тебе привела? Така кругленька, симпатична? – Чорнявий підморгнув. – Вона нас з Артемкою приймала, – кивнув він у бік хлопчиська. – Дуже сильно плакала, гарне дівча.

– А як вас сюди занесло? – Кабан ковтнув із горла, передав пляшку чорнявому і закурив. У голові спочатку помутніло, а потім прояснилося. «Ось це – кайф!» – подумав Кабан.

– Сміляков моє прізвище, Володя. Колись був боксером, чемпіоном Донецької області, напівтяж, навіть у збірну викликався, майстер спорту. Може, чув? Потім у бізнес пішов.

Кабан знизав плечима:

– Я боксом мало цікавлюся, я «Формулу» дивлюся.

– Ми з Іловайська. На рибалку ми з Артемкою їхали того ранку на нашій «шістці», а тут ці п’ятеро назустріч на джипі. Зупинили нас, почали дорогу запитувати, по карті звірятися, щось по рації передавати. Я пояснив, не вдаючись у подробиці, як їм правильно доїхати, і лише ми зібралися в машину сідати, як міна прилетіла, а за нею друга і третя. Нас із Артемкою відразу накрило, а потім і цих. А хто стріляв, звідки стріляли – невідомо, та і яка тепер різниця? Мертві ми.

Кабан зробив великий ковток, набрався сміливості й запитав:

– Слухай, Воха, а я у твого Артемки на плечі синці бачив…

– А, це! – посміхнувся Воха. – Так мисливці ми. Я сина з дитинства до зброї привчав, скрізь із собою брав. Він знаєш, як стріляє? О-ого! Ти дивися, якщо раптом ці п’ятеро зеків будуть залупатися, одразу до мене звертайся, не соромся, ми їх швидко притиснемо.

– А чому ви всі зараз розмовляєте, як живі, а синочок твій – ні?

– Розумієш, засмутився він дуже, що так рано помер, цілий тиждень переймався. Втомився, спить тепер.

– А чому вас не забирають?

– Ех, Сірий, аби ж я знав! Начебто чув я розмову, що війна у нас там, в Іловайську, серйозна, не зайти – не вийти. Дружина у мене там залишилася, і дочка молодша, сім років.

– У мене теж дочка, тільки старша трохи.

– Сірий, а ти ж – укроп? – відгукнулися знову картярі. – Укропище! Бандерівець! Ну, і де ти залишив свій кулемет, Кабане? Навіщо прийшов сюди вбивати мирних людей?

– Я за те, щоб людей не вбивали і в мій дім не лізли.

– Ага, і тому ти тут у мирних громадян стріляєш?

– Я не стріляю.

– А нам все одно, аби пенсії платили, – звідкілясь із темного кута вагона відгукнулися два дідусі й бабця. – Хоча, звичайно, ми за Путіна. Але тепер нам, звичайно, однаково.

Кабан прокинувся, стікаючи холодним потом. Всі десятеро небіжчиків лежали на своїх місцях, покірно в купці, як і належить, але біля дверей чулося підозріле ворушіння і дзвін ключів.

– Ось свідоцтво про смерть, подивіться, будь ласка. Я за Антоніною Федорівною Полозковою, 1923 року народження, – почувся чоловічий голос без зброї.

Кабан у паніці, тримаючись за бік, кинувся в укриття, прошмигнув між трупів зі спритністю повітряного гімнаста, притиснувся до підлоги і причаївся під ковдрою. Поспішаючи, він не встиг надіти маску, і різкий трупний запах буквально розідрав ніздрі. Захотілося встати і вийти на вулицю проблюватися. Двері відкрилися, і морг залило незвичним денним світлом, слідом за яким приємно потягло свіжим уранішнім повітрям. Кабанові зразу ж захотілося чхнути.

– Ну, ось, вибирайте, тобто, даруйте, дивіться, де ваша мама, – сказав уже знайомий голос, і в отворі дверей промайнули сині лікарняні штани.

– Що ж вони всі у вас так у купі лежать? І запах… – другий голос належав сірим, з блискучим відливом, бездоганно відпрасованим брюкам.

– На холодильник грошей немає, а кондиціонер зламався. Ви випадково не майстер, не можете полагодити? – запитали сині лікарняні штани.

– Ні, я суддя, – відповіли сірі з відливом.

– Шкода.

– Я суддя господарського суду! – вагомо, з викликом, уточнили сірі випрасувані брюки.

– Я співчуваю, – парирували сині лікарняні.

– Що? Я не зрозумів.

– Я глибоко співчуваю вашій втраті.

– Так, це моя мама. Ось вона.

– Добре, давайте покличемо поховальників.

По тамбуру загуркотіли важкі черевики, і в морг зайшло чотири в чорних спортивних штанинах.

– Ось цей… ця людина, літня жінка, мама, – не відразу знайшов правильні слова суддя. – Зліва, під тим військовим, вона в темній хустці. Як ви можете так зберігати небіжчиків? Це ж святотатство! Чому ви не розкладете їх принаймні по полицях? Це просто обурливо!

Кабанові здалося, що сині штани навіть гмикнули від задоволення:

– І це ви мені кажете?

Поховальники, особливо не панькаючись, відсунули одного з п’ятьох вояк убік і почали діставати Антоніну Федорівну. Кабан відчув, як на його подрану зелену ковдру спочатку впав пучок яскравого світла, а потім байдуже, як по меблях, пройшовся чийсь погляд. У цей момент з голови Антоніни Федорівни зісковзнула чорна хустка.

– Обережніше, – зашипів суддя. – Кладіть на носилки і виносьте. Заради бога, обережніше!

Жінку, нарешті, винесли, і сині штани закрили двері на ключ. «Цікаво, сині штани знають про мене? Напевно ж, не можуть не знати», – подумав Кабан.

Найгірше було з куривом. Нюся найсуворішим чином заборонила палити в морзі: «Помітять одразу, і тоді і тобі, і мені кінець. Тебе хоч розстріляють, а ось що мені буде…» Підвести Нюсю Кабан ніяк не міг, тому боровся з бажанням закурити як міг. Найсильніше накривало зранку, коли кашель упритул підступав до горлянки і стискував залізною хваткою, душив грудну клітку, а рука сама тяглася до єдиної пачки сигарет. Якби у цей момент хто-небудь зайшов, Кабан не міг би гарантувати, що витримає і не закашляє. Першу сигарету він випалював, коли його вели на процедури через двір лікарні. Стежинку добре було видно з вікон і навіть, як стверджувала Нюся, з кабінету головного лікаря, але вони йшли манівцями: під стінками, за кущами, перечікували під розлогим старим кленом і за старою господарською, колись давно побіленою спорудою, під дахом якої було викладено цеглою «1913». Ось тут Кабан зупинявся і викурював, блаженно затягуючись, свою першу за день сигарету. Нюся і Женя не палили, зате Вікуся диміла, як паровоз, розуміла його горе і завжди дозволяла викурити ще одну сигарету, яку він підкурював одразу від попередньої. Та ж історія повторювалася по дорозі назад.

Друга проблема, з якою Кабан зіткнувся, – гігієна. Умивався, чистив зуби і ходив у туалет за великою потребою він тепер виключно перед процедурами. На все про все йому виділяли десять хвилин, але людина, як уже влучно відзначили кілька тисячоліть тому, швидко звикає до всього, і Кабан служив цій тезі найяскравішим підтвердженням. Для іншого справно слугувала пластикова пляшка, яку принесла Нюся в перший же день. Мочився Кабан нестерпно важко і незручно – потрібно вилізти з халабуди, влаштуватися у вагоні так, щоб ніхто, випадково проходячи повз, не зміг помітити у вікні мерця, який пісяє стоячи навколішках, приспустити однією рукою спортивні штани і тією ж рукою зробити так, щоб усе сталося точно й акуратно. Перші рази Кабан настраждався, тому вважав за краще довго терпіти, але такий підхід також не давав потрібного результату – поспішиш, як свідчить народна мудрість, людей обісциш. Але з часом Сірий пристосувався, навіть, можна сказати, натренувався, і здійснював цю непросту дію з деякою навіть витонченістю.

Інколи вечорами, коли на вулиці темніло, до Кабана заходили в гості Нюся, Вікуся або Женя. Виявилось, що Нюся заміжня і в той же час ні: три роки тому чоловік виїхав на заробітки до Росії і пропав – чи то обзавівся новою родиною, чи то прирізали де – невідомо, але ознак життя він не подавав. Нюся залишилася з чотирирічною дочкою, зарплатню в лікарні не платили з червня, власне, як тільки бойові дії впритул наблизилися до міста і кордону. Зводила кінці з кінцями, як могла, брала додаткові чергування, одним словом, самотня мати, звичайна картина. Вікуся була молодшою за Нюсю на три роки, і жила зовсім іншим життям. Любила ризик, різкі стосунки з чоловіками, інколи – не з одним. Зачіску носила грайливу, для цих місць нетипову – фарбований в різні кольори чубок, поголена потилиця; у кожному вусі – по два кільця, смішна і смішлива, коли в настрої; смутна, неговірка, якщо щось іде не так або, наприклад, не подобається погода. За ними двома майже завжди ходив Женя – ще зовсім хлопчисько, інтерн на практиці. Худий, гостроносий, окуляри не носив, хоча зір мав слабкий, бігав кожен ранок на турник, його хлоп’яче серце горіло бажанням і коханням до Вікусі, він слухався її беззаперечно, і за один поцілунок, не говорячи вже про два, міг продати не лише Батьківщину.

Вони всі разом намагалися придумати, як і коли Кабанові вибиратися на свободу. Прикордонник на четвертий-п’ятий день став відчувати себе значно краще, і, мабуть, був готовий через пару днів вирушати в дорогу. Далі тут залишатися було небезпечно, довго приховувати перебування Кабана в морзі неможливо – він двічі на день ходив через подвір’я лікарні, його бачив медперсонал, він приймав процедури, для нього брали порції в їдальні, він ходив коридорами лікарні до своєї палати і назад. Рано чи пізно хтось би вистежив і подзвонив сепаратистам, і тоді б ні нейтральна позиція головлікаря, ні винахідливість Нюсі не врятували б його від полону. Навіть нині було дивом, що його ніхто досі не знайшов, хоча ще двічі приходили з перевірками й обшуками, запитували конкретно про українського прикордонника, тобто знали, що він досі десь тут ховається, лікується, харчується, значить, чекали, шукали, але, певно, не до нього нині – довкола кипить війна. Нюся казала, що Олексій Іванович, головлікар, навіть показував сепарам його історію хвороби, де останній запис датований 25 серпня: «Так, – відповідав головлікар, – я теж чув, що український прикордонник десь ховається. Але не впевнений, що саме в моїй лікарні, особисто я його не бачив давно. Можливо, він ховається десь у місті, але мені про це нічого не відомо. Якщо я його побачу, то обов’язково вам подзвоню».

Що відбувалося в світі, Кабан знав лише з розповідей медсестер і інтерна – все дуже погано, але нічого достеменно не відомо. З уривків фраз, які чув у коридорі від хворих і лікарів, він усвідомлював, що в Україну зайшла російська армія, укропи в оточенні, всіх їх уб’ють, тут буде «денеер», Путін нас урятує. Від таких новин Кабан став значно більше хвилюватися за дружину і доньку, ніж за себе: що з ними буде, коли росіяни окупують рідне місто? Він попросив Нюсю подзвонити дружині з локального телефону і повідомити, не вдаючись до подробиць, де він знаходиться і що з ним усе гаразд. Після 1 вересня періодично почав з’являтися мобільний зв’язок, і він сам двічі говорив із дружиною і матір’ю по телефону. Дружина зовсім не сердилася і навіть не буде убивати, як обіцяла, коли він повернеться, а, навпаки, буде любити і берегти, що Кабана, звичайно, дуже потішило. Рідні зв’язалися з Головним управлінням прикордонних військ, командуванням військової частини, СБУ, Червоним Хрестом, але скрізь відповідали, що нині ситуація в районі Іловайська критична, і найближчим часом їм нічим допомогти не можуть.

Говорити без шумів і перешкод мобільним телефоном можна було лише з четвертого поверху лікарні, під самісіньким дахом. Ліфтом тут користувався лише медперсонал, та й боявся Кабан маленького закритого простору – відкриваються двері, а там, як у кіно, стоять сепари і посміхаються: «Де ти заховав свій кулемет, Кабан?» – або можна з кимось зіштовхнутися небажаним ніс до носа, наприклад, із головним лікарем. Навіщо людину ставити в незручне становище? Тому пересувався Кабан виключно сходами, і кожен дзвінок додому йому давався на півгодини лише вгору, не менше, і сімома потами. На свій номер дзвонити він, природно, забороняв, бо це всім відомо – невчасний дзвінок може коштувати життя. Вечорами Кабан у думках шукав шляхи порятунку, але вірних варіантів як і раніше, не знаходив. Якось, коли він повертався з процедур, у коридорі його схопив за руку чоловічок із паскудною пикою, у запраних штанях і драній сірій футболці:

– Чуєш, погранцю, не квапся. Справа є, зайди сюди, – і потягнув за собою в палату. – Сядь на ліжко.

Кабан обережно присів.

– Чуєш, погранцю, ти додому хочеш? – зашепотів паскуднопикий. Кабан, розглядаючи жовте облізле вухо співбесідника, енергійно кивнув. Розмова йому не подобалася. – Так той, мій братело, він той, тебе може вивезти. А то водять тебе тут дівки, водять, а що з того? Прийдуть наші, знайдуть тебе – кінчать, як пити дати. Давай, бійцю, двадцять тисяч гривень – і ти удома. Давай, я завтра виписуюся, сядемо утрьох на «дев’яточку» – і поїдемо. Я виведу, не сци.

– Двадцять тисяч? Та звідки такі гроші?

– Я знаю? Хай удома збирають і передадуть. Життя – така річ, воно дорожче коштує, еге ж? Я тебе завтра за господарчим блоком в обід почекаю, там, де ти куриш із медсестрою, усік? Тільки гроші тут, на місці, передоплата, ги.

Кабан не став одразу відмовлятися – інших варіантів він, однак, не мав, тому вирішив подзвонити дружині, порадитися, як учинити. Та і різка відмова могла потягти за собою небажані наслідки. Правильно буде потягнути час, обсмоктати деталі, пошукати слабкі місця, можливо, він дізнається щось важливе для себе, для майбутньої втечі. З іншого боку, ідея вискочити звідси так швидко і так безболісно видавалася настільки привабливою, що, повернувшись униз, Кабан вже був готовий і погодитися, але він ніяк не міг собі уявити одного – як говорить дружині, щоб вона назбирали двадцять тисяч гривень. Не тому, що дружина лаятиметься або не збере цих грошей – батьки допоможуть, друзі, не проблема, але сам факт опосередкованого викупу його дуже бентежив. Відчуття внутрішнього протесту заважало йому переступити через цей бар’єр, і він вирішив залишити такий варіант на крайній випадок. Коли наступного дня курили з паскудною пикою за госблоком, акуратно запитав:

– А як поїдемо?

– Через блокпости поїдемо, вночі, напрям – до Харкова. Так швидше.

– Не вийде.

– Та я виведу, не сци!

– У мене паспорта немає, – збрехав Кабан, який мав звичку паспорт і права завжди носити з собою. – Без паспорта мене сам біс через блокпости не провезе.

– Тоді дай тридцятку, я грошей людям дам – виїдемо!

– Немає стільки грошей у мене. Дружина не збере так швидко, потрібно днів п’ять, ти пізніше підійди, добре?

На тому і вирішили.

Кабан залишився задоволений таким фіналом розмови. Він не відрізав усі мотузки і міг у будь-який момент звернутися за допомогою, і в той же час зберігав себе для паскуднопикого як потенційного грошового клієнта, чим гарантував деяку безпеку. Остання обставина, вочевидь, не стала таємницею в лікарні, і після першого вересня до нього в коридорі звернулася молода огрядна жінка з поглядом оцінщика нерухомості, з тих, на яких тримається якщо не світ, то життя в маленьких містечках і великих родинах:

– Солдатику, а зайди на хвилинку.

– Навіщо?

– Рятувати тебе будемо.

Кабан зайшов в жіночу палату, і в нього одразу втупилося декілька пар очей. Не знижуючи голосу, рятівниця змовницьки виголосила:

– Сімнадцять!

– Що? Не зрозумів?

– Тисяч. Сімнадцять тисяч, і мій чоловік довезе тебе до кордону з Білгородською областю!

– Так хіба Донецька з Білгородською межують?

– Через Росію.

– Спасибі, я поговорю з дружиною, може, і зберемо стільки.

З цієї розмови Кабан зробив для себе лише один невтішний висновок – його перебування в лікарні стало загальновідомим фактом. Єдине, про що вони напевне не здогадувалися – про місце, де він ховається. Але рано чи пізно, як засвідчив випадок з паскуднопиким, хтось-таки вирахує, звідки він приходить і куди повертається, було б бажання. Кабан не вірив у добрі наміри людей, але він вірив у їхню інертність і байдужість до навколишнього світу, та ще в невгамовне бажання легких грошей. Характер і поведінка, за його спостереженнями, більшості місцевого населення визначалися, перш за все, цими чинниками, а вже потім ставленням до українських військових, України, «денеер», Росії і всього іншого. Хоча Росія все ж у головах більшості посідала домінантну позиції – Росія світилася мрією, як якесь Ельдорадо, що подарує щастя після здійснення мінімальних зусиль, а можливо, навіть і без зусиль узагалі. Ці люди дивилися на нього не як на ворога, не як на захисника, не як на хворого або пораненого. Вони дивилися на нього, як на абсолютно чужу – з іншого світу – людину, яка опинилася тут випадково, потрапила в біду, і на цій біді, раз уже чужак тут, не гріх і заробити – з нього не убуде, а родині користь. У лікарні годували дуже погано. Кабан сильно схуд, але скільки б разів він не проходив коридором повз холодильники або людей, що несуть домашню їжу, яка так смачно пахла, жодного разу жодна людина не запропонувала йому навіть завалящого бутерброда або печива. Кабан на них не ображався і не чекав від них допомоги. Все, що він хотів від цих людей – мовчання, за яке він платив їм надією на швидкий і легкий заробіток. Зберігати такий крихкий баланс довго неможливо, це Кабан також добре усвідомлював. Через декілька днів вони зрозуміють, що він просто тягне кота за хвіст, тягне час, і тоді пастка закриється – він стане нікому не цікавий, більш того, на нього будуть злі, як на скриню, яка виявилася порожньою.

Уже який день, лежачи під небіжчиками, він закривав очі і впадав у напівзабуття: згадував доньку, дружину, батьків, друзів. Він ідеалізував картини повернення і майбутнього життя, мріяв про те, як усі разом вони зберуться за одним столом і добре погуляють. Кабан розмірковував над тим, що треба б народити сина. Дружина давно хотіла другу дитину, а він не погоджувався, зате тепер він двома руками, двома ногами, ну і всім іншим, що ворушиться у чоловіка – «за». Через дірочку в ковдрі, що пропахла медичним розчином і мертвеччиною, із запахом якої він так і не звикся, Кабан бачив обличчя убитого хлопчиська, якщо вірити сну – Артемки. Хлопчик лежав біля батька Вохи (Кабан не знав, як ставитися до сну, але для себе називав усіх так, як почув уночі), закинувши руки над головою, ніби дійсно спав. Його дитяча шкіра місцями порепалася і посиніла, обличчя розпухло, але від цього стало ще безневиннішим і беззахиснішим. Кабан спробував уявити, якого кольору в Артемки очі, як він говорить, як сміється, як грає у футбол, як ходить із батьком на рибалку і полювання. Тут уява Кабана запротестувала, він не хотів уявляти дитину зі зброєю в руках. Ні, він не став пацифістом, і його бажання воювати і знищувати ворогів нікуди не зникло, незважаючи на всі неприємності, що звалилися на нього, проте щось нове з’явилося в душі, і він дуже добре це відчував і усвідомлював.

Сергія Петровича й Єгора Георгійовича, обох дідусів, забрали ранком четвертого числа. Звично задзвеніли ключі, забахкали в тамбурі черевики працівників похоронки, зацокали підбори, відчинилися двері, і до вагона увійшли сині лікарняні штани і довга темна сукня, під якою вгадувалися молоді стрункі міцні ноги.

– Я за дідусем, – сказали довгі ноги.

– Як прізвище? – спробували запитати сухо, але не змогли, сині лікарняні.

– Демидов Сергій Петрович.

– Рік народження? – сьорбнули слиною сині штани.

– Тисяча дев’ятсот двадцятий.

– Пожив ваш дідусь!

– Так, три війни пройшов.

– Три?

– Ну, так, три: фінську, Вітчизняну і японську.

– Дев’ятсот п’ятого? – спробували пожартувати сині лікарняні.

– Давайте до справи, – довгі молоді ноги під темною сукнею не оцінили жарту. – Ми з головлікарем по телефону домовлялися, що привести дідуся до ладу можна прямо тут. Я тільки-но приїхала, всього на один день, тут займатися похоронами особливо нікому, так що ми швиденько додому – попрощатися, а потім відразу на кладовище.

«Тільки не це, – подумав Кабан, – не кашлянути, ні. Де вони будуть це робити?»

– Ну, не знаю, наскільки буде зручно, тут запах не дуже, самі відчуваєте – кондиціонер не працює, виправити нікому, а на холодильник у лікарні грошей немає, – якось невпевнено сказали сині штани. «Щось несхоже на них», – відзначив Кабан.

– У мене теж немає, – темна сукня не була налаштована на довгі розмови.

– Чого немає?

– У мене теж – на ремонт кондиціонера і новий холодильник для вашого вагономорга – грошей немає, – уточнила, дратуючись, сукня.

– Але добровільний внесок…

«А, ось чому сині брюки заїкаються – грошей хочуть», – збагнув Кабан.

– Скільки?

– Заради бога, це ж добровільний внесок, хто скільки дасть. Зазвичай дають триста.

– Гривень? – уточнила сукня.

– Ну, поки що не рублів, – уточнили сині лікарняні.

Сукня клацнула сумочкою і віддала гроші, сині лікарняні задоволено схлипнули:

– Ось на тій поличці розміщуйте дідуся, будь ласка. Заходьте, хлопці, тягніть його обережно сюди, переступайте наших нещасних, так, столик можна підняти, якщо потрібно.

– Скільки це часу займе? – темна сукня розслабилася, але не подобріла.

– Хвилин тридцять, не більше, – відповіли чорні штани з похоронного.

– Добре, я на вулиці почекаю. Тут кафе поруч є? Мені б випити чого-небудь, бажано, міцного. Ну і запах тут у вас.

– А ходімо до мене! У мене коньяк, – запропонували, виляючи штанинами, сині лікарняні. – В холодильничку.

– А ходімо! – молоді загорілі ноги різко розвернулися на підборах до виходу, і Кабан побачив пружні блискучі гомілки. – День попереду важкий.

– І спекотний, – підтакнули сині лікарняні.

Кабанові здалося, що він навіть відчув, як у синьоштанього санітара від передчуття коньячного задоволення заворушилися пальці ніг.

– Чуєш, Греку, а нащо ти дівці про півгодини гнав? Тут же роботи – на сім хвилин. Дід цілком нормальний, раз-два підправити – і готовченко.

– Ага, братан, а по півштуки вона нам за сім хвилин, думаєш, відвалить? А от за півгодини – відвалить. Отже, діставай причандалля, давай діда фарбувати.

Мужики заметушилися довкола Сергія Петровича, дістали інструменти і взялися за роботу. Кабан лежав тихо, прагнув рідше дихати і думати про щось своє.

Раптом він почув характерний шелест целофану сигаретної пачки і клацання запальнички, в морзі миттєво запахло міцними дешевими сигаретами. Кабан судорожно гикнув, прагнучи не ворушитися і не шуміти, і ледве стримав стогін – палити захотілося неймовірно.

– Агов, ти щось чув? – поховальник відірвався від обличчя старого.

– Що чув? – другий зосереджено відкорковував чекушку.

– Ну, начебто гикнув хтось.

– Я не гикав, – «шпок» – відкоркувалася чекушка.

– Тобто, це не ти гикав?

– Та ні, тобто так – це не я гикав. Тобто, ні. Коротше, це пляшка гикнула, ги-га-га!

– Так тихіше ти! Не палися. Заховай чекушку, я ще не закінчив дідуся прикрашати.

– Буде тобі, давай вже.

Кабан почув, як мужики відсьорбують з пляшки – полицю, де лежав Сергій Петрович, він не бачив, і що там відбувалося, міг реконструювати лише за звуками. «Як сліпий могіканин уночі в преріях», – подумав Кабан, колись у дитинстві він зачитувався Фенімором Купером.

– Слухай, а чого цих не забирають, з ополчення?

– Так нікому. Вони начебто і не наші, але в той же час начебто і наші, а забрати нікому.

– Це як?

– Ну, не місцеві вони, росіяни, з Уралу звідкись, типу розвідка «Новоросії». Невдало зайшли.

– Всі семеро?

– Нє. Ось цей, що молодше, чорнявий, я чув, наш, місцевий, іловайський, а хлопчисько – син його. Попали під міномети, їх усіх разом і накрило.

– Бля, укропи – фашисти! Дітей не жаліють!

– Та хіба ж вони кого пошкодують? Всім кишки виймуть! Бачив, що по телеку Росія показує?

Кабан зачаївся щосили, розуміючи, що один необережний рух, одне зітхання зараз його видасть, і всі зусилля останніх днів і ночей, вся його пруха закінчиться – здадуть із потрухами. Він набрав повний рот слини, щоб прогнати смак курива, і спробував зосередитися на обличчі доньки. Довге темно-русяве волосся, яке вона так красиво розчісує перед дзеркалом, карі очі, але несподівано перемкнувся на свій загін. А як там хлопці? Він раптом усвідомив, що за весь цей час запитання про долю товаришів лише пару разів виразно звучало в його голові. Від дружини він знав, що хлопці вийшли до Маріуполя і начебто без утрат, але що і як, детально не розпитував. Тепер Кабан зрозумів причину – він жене від себе це кляте запитання: як вони могли його залишити? Ні, як військова людина він розумів, що життя сорока чотирьох бійців, цілого загону, важливіша, ніж доля трьох прикордонників, яких узяли в Амвросіївці в полон після відходу загону, тим більше, важливіша, ніж життя і свобода його одного, а значить, командир вчинив правильно. Але чому його не попередили? Не дали шансу вийти? Не дали взагалі жодних інших шансів, ніж потрапити йому, кулеметнику, в полон? Адже можна було подзвонити звичайним телефоном у відділення… Кабан не знаходив відповіді, але для себе вирішив на хлопців зла не тримати, врятується – тоді й запитає, як було діло. Він не вірив у злий намір, надто багато хороших товаришів у нього залишалося в загоні. По тамбуру зацокали підбори, і Кабан знову побачив знайомі ноги і край темної сукні. Схоже, ногам і сукні в гостях у синіх лікарняних штанів сподобалося, бо підбори цокали дзвінко.

– Ну, що, хлопчики, впоралися?

– Готовий ваш дідусь.

– Виносьте, машина чекає.

– Так а…

– …грошенята? Грошенята, хлопчики, по доставці на місце, ніякого самовивозу.

– Та ви поглянете, який красень став, ми ж старалися!

– Все отримаєте. Але по факту, як і домовлялися.

Поховальники викинули сигарети, поплювалися, похмуро взялися за краї ковдри і потягли Сергія Петровича до виходу. Коли вони вийшли, у Кабана виникло величезне бажання виповзти назовні, знайти і докурити бички. Мабуть, його зупинило лише відчуття самозбереження – у половинках каламутних вікон раз у раз миготіли чиїсь ноги, та й останній дідусь, судячи з усього, саме сьогодні чекав депортації.

Приблизно за годину сині лікарняні штани привели яскраво-сині, з білосніжними потертостями, з легким кльошем за модою сімдесятих, джинси, які належали, наскільки Кабан міг визначити по голосу, людині років п’ятдесяти.

– Я за батьком. Селіванов Єгор Георгійович, тисяча дев’ятсот тридцятого року народження.

– Так-так, я в курсі, Андрію Єгоровичу.

– Спасибі, що подзвонили. Ледве добрався сюди з Новосибірська. Через Москву летів, потім поїздом, а тут – війна… Чортзна-що.

– Це головному лікарю спасибі, це він ваших родичів у Херсоні знайшов.

– Так, старшого брата… Він документами зараз займається, теж тут.

– На котру похорони?

– На дванадцяту, так що треба поспішити. А хто це в камуфляжі? Військові?

– Важко сказати напевно, Андрію Єгоровичу. У нас тепер так: сьогодні військовий – завтра цивільний, а післязавтра – знову з автоматом по посадках бігає.

– Що ті душмани.

– Ну, можна і так сказати.

Кабан лежав і дивувався – перший раз на його пам’яті сині лікарняні штани нормально розмовляють із людиною, нічого від неї не хочуть, не баламутять і не конючать грошей. Певно, якась особливо шанована людина цей Андрій Єгорович, хоча, ймовірно, і не мешкає тут уже давно.

– А що це у вас таке з моргом? Небіжчики – в залізничному вагоні, як на станції.

– Так, по суті, якщо подумати, станція і є, – відповіли сині штани.

– Що? – не зрозуміли джинси.

– Найбільш дешевий варіант, не на вулиці ж їм лежати. Грошей держава зовсім мало дає, ось бачите, довелося ставку співробітника моргу скоротити – нікому навіть по полицях розкладати. На холодильник у лікарні теж грошей немає, а кондиціонер зламався, полагодити нікому…

– Так, а загалом, яка небіжчикам різниця? – погодився поважний гість. – День-два перекантуватися – і в дальній путь… Хлопці, заходьте, ось вам по сотні одразу і по дві дам потім – виносьте обережно, кладіть у машину. Труна дома, там тата обмиємо й одягнемо. Дякую вам і головному лікарю ще раз, до побачення!

Сині лікарняні штани прямо аж стали дибки на колінах:

– Не забувайте рідні краї, Андрію Єгоровичу!

Останніх при Кабанові з моргу забрали Смілякових – батька-боксера Воху і сина Артемку. Сталося це п’ятого вересня, коли «Іловайський котел» вже зварив і перетворив на криваве місиво декілька сотень, якщо не тисяч людей. До цього часу Кабан значно зміцнів, і міг більш-менш упевнено пересуватися без сторонньої допомоги, ще два-три дні, рахував він, і можна сміливо звідси вибиратися. Рана сукровила, але кожна прожита доба додавала сил, і якби до нормального лікування, яке він отримував, додати нормальне харчування, то видужував би Кабан значно швидше. Але з їжею справа йшла, як і раніше, туго – ні Нюся, ні Вікуся тут йому допомогти нічим не могли – самі жили, затягнувши паски, без зарплат четвертий місяць, а своїх грошей Кабан не мав – все залишилося на заставі та, ймовірно, пропало. Отже, Кабан неабияк утратив у вазі, за два тижні – кілограмів п’ять-сім, а то й всі десять.

Увечері напередодні до нього приходив Степан, батько інтерна Жені. Той якось обмовився, що у його батька є брат, тобто його, Жені, рідний дядько, що служить десь у штабі прикордонних військ у Харкові і, напевно, може допомогти. Кабан радий був схопитися за будь-яку ниточку, тим більше, що інтерну він довіряв – Женя вже декілька днів листувався з його дружиною в соціальній мережі, так що знаходився в курсі всіх проблем.

Степан, військовий пенсіонер-інвалід, сильно кульгав на одну ногу і виявився людиною, для якої теоретично немає нічого неможливого:

– Я, – сказав він, привітавшись і обережно сівши на поличку, – тут усіх знаю і мене тут усі знають. Отже, вирішимо всі питання.

– Я теж тут усіх знаю, – похмуро пожартував Кабан, дивлячись на лежачих поруч небіжчиків. Чим Стьопа займався в житті і що, окрім пенсії військового інваліда, його годувало, так і залишилося для Кабана загадкою. Зі всього сказаного він зрозумів лише одне – немає такої справи в Амвросіївці, яка не вирішувалася б без Степана. Після півгодини безглуздих бесід Кабан, утомившись від маси фактів і незнайомих прізвищ, щоб якось довести розмову до суті, запитав, як Степан ставиться до Януковича.

– Я, – заявив Степан, суворо тримаючи вказівний палець перед переніссям, – проти війни і проти Януковича!

Кабан розплився в посмішці.

– Я, – сказав Степан, – за денеер!

У Кабана всередині все аж упало: «Ось і прийшов мій час, – подумав він. – Прийшла біда, звідки не чекали! Здасть, як пити дати!»

– До речі, – наче між іншим додав Степан, – до Харкова я братові подзвонив. Говорить, хай твій прикордонник здається у полон, а ми його потім обміняємо. Але на який ляд тобі цей полон здався, правильно я розумію? Розпитав я в своїх тут, так говорять, що за гроші можуть тебе вивезти, але я так зрозумів, що ні грошей, ні паспорта у тебе немає з собою?

«Ну, – подумав Кабан, – тепер або-або. Якщо почне шантажувати, гроші вимагати – значить, точно хана. Якщо торгуватиметься – бігти потрібно сьогодні ж вночі. Але куди, блін, куди?!»

– Але раз уже так вийшло, та й син мій за тебе просить, можу пообіцяти одне – чим зможу, тим допоможу.

«Та чим ти мені допоможеш, старе тріпло? – роздратовано подумав про Степана Кабан. А дарма.

Після того, як забрали стареньких, небіжчиків над Сірим залишилося лише семеро. І як вони з Євгеном не мудрили і не складали халабуди, все одно виходило так, що простору внизу зовсім не було, і тіла навалювалися на Кабана всім своїм закляклим тягарем. Йому тепер нічого не залишалося, як лежати на спині, прикритим старою зеленою ворсистою ковдрою, і шукати такі положення для свого великого тіла, щоб нічого не тиснуло на рану. Відносно просторий притулок перетворився на тісну нору, де голови небіжчиків похнюплено висіли в декількох сантиметрах від обличчя Кабана і скалили на нього свої прогнилі зуби і металеві фікси.

Смілякових забирав Сміляков-найстарший. У що він одягнений, Кабан не бачив, чув лише приглушений голос нещасної літньої людини, життя для якої в одну мить утратило сенс. Смілякова-найстаршого супроводжували сині лікарняні штани, головлікар – його Кабан одразу упізнав по голосу – і двоє чоловіків зі зброєю, чиї гучні голоси відразу стихли, як тільки вони увійшли до вагона. Сміляков, окрім двох-трьох коротких фраз-відповідей на формальні запитання, більше нічого не говорив, тихо стояв і чекав, поки сина й онука піднімуть і винесуть у двір. Що говорили інші, Кабан не запам’ятав, він весь зосередився на тому, щоб не почати кашляти і плакати. Серце його незвично стискалося, і він не міг стримати сліз за цим незнайомим йому хлопчиком, який так рано загинув. Закривши вологі очі, Кабан, зціпивши зуби, переживав незнайомі для себе відчуття глибокого співпереживання і розкаяння. Він страждав не лише через смерть Артемки, але і через те, що він і Воха, вони вдвох – і всі дорослі разом, не змогли втримати мир, і розпочалася війна. Ось за це Кабан чомусь відчував саме себе персонально винним, хоча головою розумів, що не в його силах простого електрика з Чугуєва було запобігти кривавим подіям. Але якби він умів молитися, то у цю мить він би помолився за те, щоб ніколи більше не вбивали дітей.

– А хто цих п’ятьох забере? – голос головлікаря повернув Кабана до реальності.

– Так не наші це, – відповів голос зі зброєю.

– А чиї ж тоді? Мої, чи що? Хто ховати їх буде? У лікарні такої можливості немає. Лежать фактично вже два тижні, а умови тут самі бачите, які…

– Так, – поспішно заговорили сині лікарняні штани, – на холодильник у лікарні грошей немає, а кондиціонер зламався, і якби ви могли нам матеріально допомогти, бо Україна грошей дає мало…

– Добре! – різко обірвав тривалий монолог синіх штанів голос зі зброєю. – Я поговорю з командиром.

Коли підняли і понесли Воху й Артемку, Кабан відчув себе сиротливо, ніби пішли рідні люди. «Шкода, що не змогли поспілкуватися з Вохою як слід», – з жалем подумав він, і тут же почув: «Вже і не поспілкуєшся ніколи!» – «Та не може такого бути! Небіжчики вранці не розмовляють!» – заперечив Кабан і тут же зрозумів, що це він сам відповідає собі.

Серед п’ятьох залітних «диких гусаків» з Росії, тут, у вагономорзі, Кабан уперше в житті відчув себе самотньою людиною. Батьки, дружина, донька знаходилися дуже далеко, та і чи існували вони? Все попереднє життя здалося ілюзією, неважливою миттю, яка наснилася, – і зникла. А важливим увижався лише цей момент, коли він, знехтувавши небезпекою, виліз із-під небіжчиків і сів поруч, утупившись порожніми очима в задрапіроване наглухо вікно плацкарти.

Увечері прийшли Нюся і Женя з хорошими новинами. По-перше, всі сепари, які зайшли в Амвросіївку 25 серпня, відправилися на передову. В місті залишився лише невеликий загін з-під Сніжного.

– Так що тепер, Сірий, тебе навряд чи хтось шукатиме, якщо ніхто не настукає конкретно, звичайно, – сказала Нюся. – Ці нові ходять з автоматом в одній руці, з пляшкою пива – у другій, лише і знають, що дівчат за дупи мацати. Якщо хочеш, можеш перебиратися нагору в палату, а то тебе тут і прикрити вже майже немає ким.

Кабан подумав і відмовився:

– Я краще внизу полежу. Звик якось. А людей підвезуть скоро…

По-друге, ситуація на фронті заспокоїлася – українців побили неабияк під Іловайськом. По телеку лише про це і говорять, але далі Волновахи сепари і росіяни не пішли. Нині начебто йде мова про те, що підпишуть мир, за яким обміняють полонених і дозволять забрати убитих.

– Так, може, Сірий, тепер самий час у полон піти?

– Ні, в полон не піду, – Кабан залишався непохитний і до останнього вірив, що обов’язково знайдеться який-небудь інший вихід. Доля людини сама по собі так улаштована, вважав він, що завжди залишає їй маленький зазор між життям і смертю. Інша справа, бачить цей зазор людина чи ні, зможе в нього протиснутися чи стала занадто великою і незграбною, зможе вигребти в потрібний бік чи понесе її за течією. Але зазор має існувати завжди, у кожної людини в будь-якій ситуації.

– А де Вікуся? – запитав Кабан. – Щось не видно її давно.

– Вона з сепарами пішла.

– Як пішла? Куди?

– Медсестрою. На передову.

– Як так? Не може бути! – Кабан здивувався і поглянув на Женю. Хлопець відвів нещасний погляд убік. – Вона ж за Україну?

– Та дуже просто, Сірий, – відповідала Нюся. – Зійшлася з найманцем-чеченцем, закохалася. В лікарні однак грошей не платять, місто маленьке, жити тут такій дівчині, як Вікуся, важко і нудно. Родини немає, перспектив немає, надій на краще життя – теж немає. А там любов, війна, романтика, як у кіно. По чотири тисячі в місяць обіцяють. Так чому не піти?

– Не розумію я. А як же Україна? Вона ж мені допомагала, Жека ось по ній сохне!

– Головне, щоб до дна не висох. Україна якось і без Вікусі обійдеться. А тебе ми і без неї звідси витягнемо. Правильно, Женю?

– Кабане, я теж не розумію, – відгукнувся Женя. – Чому вона з усіма спала, а зі мною – ні? Я ж єдиний, хто її любить, я для неї готовий… – ще трохи, і він розплакався б.

– Тссс, – приклала палець до його губ Нюся й обійняла. – Вам, мужикам, пояснювати немає сенсу, однак не зрозумієте. Вона тебе берегла, дурнику. Вікуся рано чи пізно все одно б пішла від тебе, і що б ти, Жека, тоді робив? Вішався?

Третя новина полягала в тому, що батько Кабана домовився зі своїм другом Віктором Тимофійовичем про операцію порятунку. Тимофійович жив у Криму, в Бахчисараї, де довгий час служив командиром військової частини. Мав дачу під Євпаторією, куди батько пару разів возив у гості всю родину на відпочинок – дружили і служили разом вони багато і давно. З десяток років назад Тимофійович успішно вийшов на пенсію і насолоджувався життям: рибалка, город, пляж. Міняти такий щасливий устрій через російську анексію Криму не мало сенсу – він провів тут усе життя, тому поміняв лише український паспорт на російський. Батько подзвонив Тимофійовичу і прямо виклав суть справи:

– Забереш сина?

Тимофійович погодився одразу, від винагороди відмовився, домовилися, що візьме гроші лише за бензин. План полягав у тому, що Тимофійович на своїй машині через Керченську переправу приїде на пропускний пункт «Успенка» з російського боку і забере звідти Кабана. Завдання Кабана – у встановлений день і годину дістатися на ПП на російський бік. Куди їхати потім, буде видно, головне, перетнути кордон і сісти в машину. Можливо, цей план мав недоліки, але іншого Кабан не мав. Він добре бачив, як утомилися Нюся і Женя від постійної напруги, як із кожним днем все складніше їм турбуватися про нього, як підкосив їх Вікусин відхід у загін до сепаратистів. Кабан розумів, що терпіння навіть найдобріших людей у світі має свої межі, що всім потрібен відпочинок. Він і сам тримався з останніх сил, боявся майбутньої ночі й снів, в яких до нього можуть прийти ці п’ятеро в камуфляжах з покривалами-плащами на плечах і всадовити грати в секу на життя і смерть, а потім запитають: «Де ти заховав свій кулемет, Кабане?» Захистити його тепер нікому – Смілякови Воха і його син Артемко відправилися в останню дорогу, і Кабан знову відчув, як під серцем засмоктала туга і безвихід. «Потрібно звалювати, – вирішив він, – і щонайшвидше».

– Напиши матері, що дев’ятого зранку я буду готовий. Хай Тимофійович чекає мене на «Успенці» з восьмої до десятої.

– Післязавтра?

– Так, післязавтра. Женю, попроси батька зайти завтра ввечері, мені його допомога потрібна буде.

Теоретично Кабан уже давно прорахував, як потрібно обставити таку втечу: з ранку вони зі Степаном виходять на семигодинну маршрутку – тут від лікарні до зупинки недалеко, метрів сто; максимум до восьмої перетинають пункт пропуску і разом чекають Тимофійовича. З Євпаторії, де мешкав у цю пору року Тимофійович, до Керченської паромної переправи – близько 250–300 кілометрів, від переправи до «Успенки» – ще кілометрів 600. І хоча Тимофійович – водій зі стажем, Кабан розумів, що дорога – штука непередбачувана, тому давав плюс-мінус дві години. Звичайно, ідеальний варіант – він переходить кордон, а Тимофійович вже на місці, але навіщо загадувати? Буде, як буде. Стьопу з собою він хотів узяти про всяк випадок. Все-таки місцевий, знає людей, знає дорогу, не раз бував на тій стороні, та й підозр менше: «Хто це там йде? – Та це Степан із якимсь мужиком» – приблизно так він собі уявляв роль військового пенсіонера в майбутній втечі. Засинав Кабан у хорошому настрої, вперше за останні три тижні.

Уранці в морг практично одночасно поступили два нові постояльці: жінка середніх років – інфаркт; і бомж, якому товариш по чарці розкроїв голову штиковою лопатою. Що бомжі робили зі штиковою лопатою, для Кабана залишилося загадкою. Жінка здалася йому важкою, він ледве не охнув від несподіванки, коли її не дуже ніжно поклали зверху на сепаратистів. Пахла вона церквою, ладаном і смиренням зі своєю долею. «Співала в хорі», – чи то почувся з тамбура уривок розмови, чи то дійсно сказали, чи то протяг збив, наче міксер, тишу в слова. У бомжа практично повністю була відсутня ліва щока, а на шматку шкіри бовталося розірване вухо. Кров із рани вже практично не капала на підлогу, зате смерділо від нього сечею і смітником нестерпно.

Після процедур, які сприймалися організмом останні дні порівняно легко, перед утечею, Кабан вирішив, що буде правильно зайти до головного лікаря. Одне його слово могло видати Кабана і привести до загибелі, проте доктор чомусь не здав його, залишився нейтральним благородним спостерігачем, а як лікар, можна сказати, врятував здоров’я.

– Дозвольте, Олексію Івановичу? – несміливо постукав у двері кабінету.

– А, Корнієнко, заходь, – сказав лікар так, ніби бачилися вони по три рази на день. – Я тут виписку тобі підготував, все, як годиться, написав – кульове поранення і теде. Історія хвороби хай полежить доки у мене, якщо комусь з військового шпиталю стане цікаво, то я тут на зворотному боці виписки свої номери телефонів залишив, хай звертаються.

Кабан стояв розгублений. Він так багато хотів сказати лікарю хороших слів, але простота, з якою той видавав йому документи, про які прикордонник за даних обставин і мріяти не смів, добила його остаточно.

– Дозвольте запитання, Олексію Івановичу?

– Звичайно.

– Ось ви – за «денеер». Але в той же час лікували мене, як ви нас називаєте, укропа, три дні не відходили від мого ліжка після операції. Чому?

– Це просте запитання. Мені, як лікарю, без різниці, чий ти солдат – український, російський або китайський. Ти для мене перш за все людина, пацієнт, якого я мушу вилікувати. Здоров’я людини – найголовніше, і політика тут ні до чого.

Кабан подумав і запитав ще:

– Ну, добре, це зрозуміло. Але ви мене не видали. Хоча ви знали, що я ховаюся в лікарні, що мені відпускають процедури, годують. І нічого нікому не сказали. Чому?

– Так, знав, я ж головний лікар, ха-ха. Твоє перебування в лікарні відбите в історії хвороби з першого дня до сьогоднішнього. Але я не знав, де ти ховаєшся, та й не хотів знати. А допомагати шукати і тицяти пальцем на своїх співробітників, наражаючи їх на велику небезпеку лише через те, що вони допомагають пораненому, вважаю підлістю.

– І політика тут теж ні до чого?

– Абсолютно.

Кабан довго прокручував цей діалог у голові вночі на своїй полиці, і ніяк не міг утямити: як така людина може підтримувати «денеер»? Ну як?! Запитати, окрім бомжа з відірваним вухом, йому було ні в кого.

Сумку – туалетне приладдя, три запасні футболки, штук шість газет із кросвордами, які передбачливо попросив у Жені, – він склав із вечора. Упаковку бинтів засунув у кишеню куртки спортивного костюма – сумку, напевно, прошманають на кордоні, зайві запитання ні до чого. Спав міцно. П’ятеро в камуфляжі лежали тихо, в карти не грали, з собою не звали, де заховав кулемет – не запитували. Напевно, лежали і заздрили – їх так ніхто і не забрав і чи забере? А якщо і забере, то додому ховати точно не повезуть, зариють де-небудь під парканом кладовища разом із бомжем. Жінка, не дивлячись на обставини, при яких пішла з життя, – стрімко і несправедливо рано, зберегла обличчя тепле, відкрите, хороше, вона лежала в простій ситцевій сукні й чорній хустці поверх сепаратистів зі схрещеними руками на грудях, ніби тримала свічку. Кабан вирішив, що коли і відбудеться сьогодні вночі уві сні розмова, то лише з нею. Можливо, вона знає про життя і смерть те, що не відоме йому.

Уранці, прокинувшись раніше, Кабан поміняв пов’язки на рані – кров ще проступала, особливо, коли він сидів або багато рухався. У шість сорок разом із Женею, який відкрив двері, зайшов Стьопа і забрав Кабана на маршрутку: узяв сумку – невисокого зросту, щуплий, маленька сива голова трохи набік – і закульгав поволі попереду. Напевно, збоку великий Кабан і маленький Степан виглядали трохи комічно, але навряд чи на них хтось звернув особливу увагу, в ті дні в тих місцях вистачало персонажів куди дивніших і небезпечніших. Вони пройшли через двір лікарні, і краєм ока Кабан помітив, що біля входу до травмпункту стоїть чоловік у білому халаті й синіх лікарняних штанях і уважно за ними спостерігає. «Холодильник, – подумав Кабан, – кондиціонер не працює, відремонтувати нікому, спасибі тобі, добрий чоловіче…» – все, що дотикалося до нього останні три тижні, вмить залишилося за облізло-зеленою металевою хвірткою. Кабан відчув, що йти йому важкувато – низ живота тягло, ноги слухалися погано, переоцінив він дещо свою готовність. І найнеприємніше – гумові капці аж надто малі, п’ята стирчить сантиметрів на два. Коли ходив на короткі дистанції: від моргу до дерева, від дерева – до госблоку або човгав коридором, цей недолік вважав неістотним, а ось тепер відчув повною мірою, як незручно йти.

У маршрутці їм дісталися задні місця. Кабан подумав, що так навіть краще, непомітніше, але жорстоко помилився. Не встигла маршрутка від’їхати, як Степан почав безкінечну розповідь про свою підготовку до поїздки. «Я вчора до сусіда зайшов, він у комендатурі денеер працює, – заговорив військовий пенсіонер не стишуючи голосу, – колишній мент, своя людина, скільки разів ми з ним – е-е-е-е! Так пообіцяв, що тебе не чіпатиме». У Кабана аж упало серце. «Я ж йому пояснив по-людськи, що ти – контрактник, не по своїй волі тут, та ще і поранений! Ось якби ти снайпером був або кулеметником, то я б тебе своїми руками, не сумнівайся, а так тобі допомогти потрібно! Пощастило тобі, Сірий: якби вони тебе із самого початку знайшли, і ти їм під гарячу руку потрапив тоді – там би в лікарні й поклали. А тепер ти нікому не цікавий, так мені сусід і сказав, а він на цих ковбасних обрізках добре розуміється».

Кабан сидів, дивився у вікно і думав: «Дурня валяє чи дійсно дурень?» Вся маршрутка їхала, нагостривши вуха, і ловила кожне слово Степана: «Так ти уявляєш, сусід мій з комендатури що подумав? Що це я тебе ховав! Ось так!» На щастя, за вікном з’явилися розбиті залишки колони, при розгромі якої Кабан отримав поранення, і всі, у тому числі й Стьопа, розкривши роти, втупилися у вікно. «Ого, наробили ми діла! Як у кіно виглядає», – здивувався Кабан. Видовище дійсно вражало: спалену техніку хоча і зіпхнули з дороги, але не прибрали, і з вікон маршрутки відкривалася панорама, яка немало тішила Кабана, підбитих і розкурочених вантажівок і автобусів, які валялися в кюветі.

Спогади трохи відволікли Кабана, і він не помітив, як під’їхали до кінцевої. Разом із іншими пасажирами, які, вочевидь, працювали по той бік кордону, вони підійшли до пішохідного пункту пропуску. Кабан із закритими очима міг ходити по цьому місцю, він неодноразово допомагав у нарядах – ось тут стояли його товариші, українські прикордонники на українському кордоні. Кабан опустив очі. Він не міг повірити, що саме зараз, саме в цьому місці й закінчиться його дорога. Ледве пересуваючи від страху похололі ноги, він йшов до пропускника, не наважуючись поглянути у бік двох «денеерівців». Він відчував, як його свердлять поглядом, як хочуть погукати, і раптом щось усередині, якесь сто вісімнадцяте відчуття підказало, що потрібно підняти очі й привітатися – тихо, непомітно. На пропускнику, з георгіївськими стрічками на грудях стояли Торопов і Петренко, прикордонники-контрактники, з якими в Кабана незадовго до фатального бою виник серйозний конфлікт, що дійшов до бійки. «Все, приїхав, – подумав Кабан, – зараз здадуть», – і привітався очима, ледве помітно кивнувши головою. Торопов, якому Кабан міцно тоді зарядив у перенісся і розбив ніс до крові, відповів так само: моргнув «привіт» і ледве кивнув головою, мовляв, бачу тебе.

Не уповільнюючи й так тихого кроку, Кабан підійшов до будки, в якій сидів сепаратист, що видавав себе за прикордонника і ставив у паспорти штампи. Ледве нахилившись, віддаючи документ, Кабан відзначив, що «прикордонник» не мав ані комп’ютера, ані іншого обладнання для перевірки документів, перед ним лежав лише звичайний журнал, куди він від руки щось записував.

– Куди їдемо? – запитав «прикордонник».

Кабан відчував на змоклій спині погляди Торопова і Петренка. Він добре розумів, що одне невірне слово, інтонація, рух можуть привести до окрику: «Агов, Кабан, почекай! А де ти свій кулемет заховав?»

– Додому, – спокійно відповів він.

– Куди – додому?

– До Чугуєва. Там же прописка вказана.

– А чого через Росію їдемо?

– Так безпечніше. В Україні стріляють сильно.

– Ну гаразд, тримай, – сепаратист віддав паспорт, навіть не обдивившись сумку.

Російські прикордонники вбили дані паспорта в комп’ютер:

– Що в сумці?

– Особисті речі: футболки, шкарпетки, мильно-рильне.

Кабан не міг повірити, що ті двоє, яких він вважав кінченими виродками – Петренко і Торопов, які зрадили присязі, начепили колорадки, – запросто випустили його, навіть не подавши вигляду, що знайомі. Він не розумів, чому вони так вчинили, не розумів, тому що знав – він би на їхньому місці зробив інакше.

Російський прикордонник попросив відкрити сумку, підняв газети, що лежали зверху, ліниво покопирсався в речах. «Говорили мені – спали військовий квиток, спали, викинь! Так ні ж, не послухав, упертий». – Свій воєнник він заховав у газетах кросвордів, і тепер дуже нервував.

– Закривайте сумку, щасливої дороги.

Не вірячи, що перейшов кордон, Кабан у супроводі Степана, що впевнено шкутильгав попереду, попрямував у бік залізничної станції. Він одразу ж хотів дізнатися, де тепер Тимофійович, може, пощастило, і той вже чекає де-небудь у кафе. Задзвонив телефон, і Кабан ледве не підстрибнув від несподіванки – він відвик від вхідних дзвінків. Телефонував батько:

– Серьожа, ти де?

– Батя, я вже на місці! – не стримуючи радості, прокричав у трубку Кабан.

– Тут така справа… Тимофійович ще в Криму, на переправі, там шторм. Говорить, години чотири ще стояти, не менше, якщо не більше, невідомо, коли черга підійде, та ще їхати скільки. Ти, певне, давай назад повертайся, а завтра в цей же час під’їжджай.

Кабан, звичайно, міг зрозуміти батька і його легкість: «Ти давай назад повертайся…» – своїм-то він розповідав, що лежить у лікарні в комфортних умовах, оточений теплом і материнською турботою, і йому нічого не загрожує. Але він навіть уявляти собі не хотів облич Нюсі і Жені, якщо він повернеться, та й у морзі йому точно ніхто не зрадіє.

– Я назад вже не можу, батя! Назад дороги немає. Я тут чекатиму. Хоч до ранку! – А що йому залишалося?

Але просто сказати. А що робити далі й куди йти, Кабан не мав ані найменшого поняття. Зранку припікало сонечко, відчувалося, що день буде спекотним, і коли б не війна і його статус, то завалився б він зараз на травичці в посадці і лежав в очікуванні дива. Але коли б не війна, він сюди б і не потрапив ніколи, і не поранило б його, і не… Отже, в його становищі краще за все зачаїтися деінде в затишному місці, подалі від патрулів та інших зацікавлених очей. Такого надійного місця Кабан не знав: вокзал, кафе, парк? Скрізь можна зустріти патруль, це ж кордон. Кабан відчув, як грудка відчаю підкочується до горла. Зате Стьопа випромінював незгубний оптимізм:

– Та нормально все, Сірий, порєшаємо. Зараз підемо чаю поп’ємо, посидимо, подумаємо.

Грошей Кабан не мав ані копійки. Більш того, дзвінок батька, якого він прийняв у Росії, спустошив його телефонний рахунок під нуль. Степан поміняв у знайомого в кіоску 50 гривень на 200 з копійками російських рублів, з яких 60 одразу пішли в кафе на чай і худе печиво. Неспішно рушили на поштамт, де купили сім-карту за сорок рублів, ще сорок рублів упало на рахунок. На скільки хвилин розмов вистачить цих грошей, Кабан не мав жодної уяви, тому набрав Тимофійовича і швидко попросив дзвонити на цей номер при щонайменшій зміні обставин.

– Сергію, я ще навіть на пором не заїхав, – не порадував Тимофійович.

– Ну, чекатиму. У мене інших варіантів немає.

Після розмови Кабан перевірив рахунок – залишилося 15 рублів, тобто, на хвилину-півтори розмови.

– Гаразд, – раптом сказав Стьопа, квапливо озираючись, – мені пора, у мене о третій годині остання маршрутка з Успенки на Амвросіївку. Запізнюся, що мені потім робити? Я ж 20 кілометрів пішки пройти не зможу. Бачиш, яка болячка у мене? – і поплескав з таким значенням рукою по хворій нозі, ніби Кабан міг дійсно там щось побачити.

– Стьопо, без проблем, але хоч трохи побудь зі мною тут, гаразд? – Кабан розумів, що потрібно огледітися, притертися, знайти місце, щоб перечекати хоч декілька годин, освоїтися – після двох тижнів спілкування з небіжчиками незнайомі живі люди викликали відчуття небезпеки.

Сіли на лавку спиною до дороги. Час наближався до обіду, але обідати не було за що. Степан раз у раз поглядав на годинник. Кабан не знав, що зробити і куди себе подіти подалі від очей міліції. І тут допомогли небеса. Звідки взялася злива з неба, на якому ще хвилину тому не літало жодної хмаринки, важко сказати. Але факт залишається фактом: зверху ніби перевернули величезну цистерну води, і за секунду Кабан і Стьопа вимокли до нитки.

– У тебе парасольки немає? – крикнув крізь шум дощу Степан і тут же вибачився за безглузде запитання. Вочевидь, думками він знаходився вже далеко.

Довелося забігти в найближче кафе, поряд із залізничною станцією. Маленькі гумові капці хлюпали водою і спадали, і Кабан, щоб утримати їх на ногах, намагався підгинати пальці й підтягувати на ходу до п’ят, від чого його біг виглядав кумедно. Під дашком він зупинився, тримаючись за бік, відліпив від тіла мокру кофту і глянув на живіт – крізь бинти і футболку проступила кров. «Чорт, – рознервувався Кабан. – Чорт!»

У порожньому кафе десь у глибині шумів кавовий апарат, у лівому далекому від входу кутку над стійкою мирно працював телевізор – показували якесь ток-шоу, і бурхливі оплески з екрана вселили в Кабана спокій. За стійкою дві жінки у віці за п’ятдесят – одна в синьому фартусі й такого ж кольору очіпкові з червоним вензелем, інша – яскравій квітчастій сукні, обидві з короткими зачісками, – переставляли чашки і, захоплені бесідою, навіть не поглянули на відвідувачів. Стьопа, наче місцевий улюбленець-завсідник, із чарівною посмішкою ловеласа дошкутильгав до стійки і, нарікаючи на мінливість погоди, замовив чаю:

– Чорного, з цукром і лимончиком, дві чашки, будь ласка.

Йому налили чаю, різонули великі шматки лимона і запитали, чи замовлятимуть щось іще:

– Є вафлі, печиво смачне, можна пообідати недорого.

– Даруйте, а де у вас можна руки помити? – запитав Кабан. Телевізор продовжував роздавати оплески, відвідувачів не було, і він вирішив, що кращої можливості змінити бинти і футболку не знайдеться.

Коли він вийшов із туалетної кімнати, злива, також несподівано, як і почалася, закінчилася, і у вікно щосили світило сонце. Але те, що Кабан почув від барної стійки, змусило його заклякнути від розпачу.

– Дівчатка, – казав Стьопа. – Тут така справа, – і змовницьки нахилився до них і почав говорити пошепки. – Хлопчина цей – український прикордонник, контрактник, його ще 23 серпня ранило, він у лікарні лежав, в Амвросіївці, ледве врятували. Тепер ось додому до сім’ї вибирається, мусять його забрати. Нам би посидіти тут у вас пару годин, як ви дивитеся?

Як не дивно, тут – на вулиці, в кафе, в туалеті, коли його ніхто не шукає – Кабан відчував себе в ще більшій небезпеці, ніж у лікарні і морзі, коли його шукали сепаратисти, щоб розстріляти. «Зараз заберуть, причому прямо – в російську в’язницю», – він прекрасно розчув весь бурхливий експромт Степана:

– Стьопо, Стьопо, – покликав.

– Та не переймайся ти так, я все порєшаю! – Стьопа повернувся до столика абсолютно щасливою людиною, ніби у нього народився син або він виграв мільйон у лотерею.

– Послухай, Стьопо, зрозумій просту річ – моя ситуація не налаштовує на такі одкровення. Ти зараз о пів на другу підеш, а мене тут пов’яжуть.

– Сірий, я ж сказав – я все порєшаю! Я тобі 40 рублів залишу, чаю замовиш або кави, а там і Тимофійович твій під’їде. Кафе до одинадцяти ночі працює, дівчата дозволили тобі посидіти, ти лише сумку їм за стійку постав, щоб очі не муляла. Ну, давай краба, я пошкутильгав.

– Дякую за допомогу, – Кабан потиснув Степанові руку.

– Та нема за що! Я ж сказав – порєшаю!

– Стьопо, там у Жені моя форма і берці. Так ви, якщо хочете, собі залиште, а якщо ні, то спаліть.

Степан пішов, і Кабанові стало сумно.

– Ей, хлопче, як звати тебе? – запитувала жінка без фартуха, очевидно, адміністратор.

– Сергієм.

– Сергійку, їсти будеш?

– Так не при грошах я. Даруйте, – Кабан зрозумів, до чого хилиться справа – не замовляєш, значить, можеш бути вільний. Він і передбачав, що обернеться таким чином, у кафе безкоштовно не сидять.

– Та ми не збідніємо. Петрівно, віднеси солдатику обід, заклад пригощає.

Кабан не повірив своїм вухам. По суті, він знаходився на території супротивника, ворога, чия армія ось уже три тижні знищує його товаришів, звідки на його Батьківщину, як сарана, стікається сила-силенна вбивць і мародерів. Вірогідно, його, солдата, повинні тут, у кращому разі, терпіти, але ніяк не годувати безкоштовно. Кабан не їв із учорашнього вечора, та й їжею те, що дають на вечерю в лікарні, назвати складно. Він із нетерпінням дивився, як стигнув і димів гороховий суп на столі, від запаху паморочилося в голові, і він стримувався з останніх сил, ковтаючи слину, щоб не загребти шматок м’яса, який плавав у гущині. Неспішно, обережно відповідаючи на запитання жінок про родину і війну, Кабан помішував суп і з захватом розглядав друге – картопляне пюре і свинячу відбивну. Нарешті, суп трохи прохолов і, зачерпнувши повну ложку, тремтячою рукою він підніс її до рота.

– Здрастуйте, дівчатка! – ляпнули вхідні двері, і в кафе зайшли два міліціонери.

Кабан повільно жував суп і відчував, як холодні цівки поту швидко біжать по спині. Їжа миттєво втратила свій смак, він жував повільно, ретельно, прагнучи не дивитися на всі боки, а частіше поглядати на телевізор, де якраз крутили рекламу. Менти, очевидно, були місцеві, з лінійного відділу, й обідали тут щодня. Кабан напружено вслухався в їх розмову з адміністратором – про війну, про Україну, про погоду, але нічого цікавого не почув. Коли перші ложки почали засвоюватися, і тепло розлилося по тілу, Кабан трохи розслабився: «Хоч поїм, – подумав, – нормально наостанок, якщо здадуть зараз. А куди я звідси від них дінуся?» Задзвонив мобільний, і дзвінок, як здалося Кабанові, почули навіть на пропускному пункті. Дзвонив Тимофійович. Кабан мовчки вилаяв себе за те, що забув відключити звук, узяв трубку – не міг не узяти, але і виходити з кафе теж не можна – дуже підозріло.

– Так, – сказав тихим, офіційним тоном, – слухаю вас.

– Серьожа, хороші новини – пором я переїхав, але, сам розумієш, до тебе мені ще пиляти і пиляти. Думаю, ближче до ночі буду.

«Пиля-я-ят…и», – матюкнувся в думках Кабан від безнадії, а вголос сказав:

– Добре, домовилися, так і зробимо. Чекаю. – І відбив виклик. Усю розмову Кабан уважно бічним зором стежив за ментами і співробітниками кафе – в його сторону ніхто навіть не повернув голови. Менти поїли, заплатили гроші, сказали «спасибі» й пішли, знову навіть не глянувши на Кабана.

Він допив уже холодний компот:

– Дякую вам, – звернувся до жінок, – дуже смачно. А можна у вас сигарет купити?

– Ми сигаретами не торгуємо. Це тобі треба в кіоск іти.

Палити хотілося смертельно, але Кабан не був упевнений, що 40 рублів йому вистачить на пачку. Хто знає, які тут, в Росії, ціни.

– А дорогі тут у вас сигарети? Сорок рублів на пачку вистачить?

– Я не курю, не в курсі, – відгукнулася адміністратор.

– Можна купити в кіоску, – підказала офіціантка, – тут, біля кордону, дешевше, ніж у місті. – За характерною вимовою Кабан вирішив, що вона, швидше за все, українка.

Він вийшов з кафе й огледівся. Нешироку вулицю заливало яскраве сонячне світло, військових патрулів ніде не було видно, ментів теж; спека стояла несусвітня, але в кафе, на відміну від моргу, кондиціонер працював, і Кабан на вулиці зразу змок. Кіоск, як і говорила офіціантка, стояв за перехрестям на іншому боці. Кабан купив пачку «Оптими» і з насолодою закурив. Сигарети були, звичайно, гидотними, але він радів і таким. Після перекуру життя злегка налагодилося, адже, якщо розібратися, то все не так і погано: Тимофійович у дорозі. Місце, де пересидіти до ночі, є. Правда, де чекати потім і куди їхати, незрозуміло. Швидше за все, через Білгородську область поїдуть прямо на Харків. «Якщо вже тут кордон перейшов, то і там пройду», – думав Кабан. Він закурив другу сигарету вже біля кафе, коли помітив наряд прикордонників, який швидким кроком прямував у його бік. Кабан затушив і непомітно викинув сигарету в урну і неспішно, перевалюючись, зайшов до кафе. Він мав три варіанти, що робити далі: сісти за столик і випити кави; зайти в туалет і там спробувати перечекати – раптом прийшли не за ним; попросити в адміністратора сховатися на кухні. Третій варіант він відкинув одразу – якщо за ним, то знайдуть при будь-яких обставинах; у туалет йому йти не хотілося – а що, як прикордонники сядуть дивитися футбол по телеку, і що, сидіти, там, як у морзі? Так, у морзі краще, та й компанія є. Він підійшов до стійки і попросив кави, пожартував, що розрахується з дому грошовим переказом, і став чекати. Через хвилину в кафе влетів прикордонник і кинувся до туалету. Кабан напружився. Слідом за першим прикордонником з’явився другий, смішливий білявий молодий хлопчина, замовив два салати і кашу з котлетою і сів за столик у кутку, за столиком майже поруч із Кабаном. Прикордонники пообідали, обговорили свої прикордонні новини – потік людей з України, – чув обривками Кабан, – зовсім упав. Нині люди, в основному, їдуть назад. Ні слова про війну, танки, «гради», вантажівки з вантажем «200», немов і не було нічого цього тут ще тиждень тому. «А, може, й дійсно не було?» – знову, як і в морзі, засумнівався в реальності нещодавнього минулого Кабан, але прогнав від себе цю непотрібну думку, що заважає боротися за життя.

Час ішов повільно. До одинадцятої ночі Кабан випив літри два чаю і втратив стільки ж рідини через рясне потовиділення. Незважаючи на кондиціонер, він мокнув, як миша, – організм важко перебудовувався, рана кровоточила, і до вечора Кабан змінив усі три скривавлені футболки, які тут же, в туалеті виправ із милом. Він подумував, що, може, буде краще за все їх викинути – раптом виявлять плями? Розгледять, що кров, обшукають, побачать рану – і відразу зрозуміють, що кульове поранення, і йди сюди, дорогенький…

Час ішов повільно, але до 23.00 все одно дійшов. Тимофійович більше не подзвонив жодного разу. Кабан радів – значить, все гаразд, їде, людина за кермом; виникнуть проблеми – тоді й зателефонує.

– Куди тут піти можна, пересидіти до ранку? – запитав у жінок. – Може, на вокзал?

– Та сиди тут, Сірий. Ну, куди ти підеш? – відгукнулася адміністратор. – На вокзалі наряди, менти, там тебе відразу заметуть. Петрівна сьогодні на три доби заступила, вона ваша, з України, ночує тут, та і я поки не кваплюся. Чоловіка дочекаюся, він мене додому відвезе.

Чоловік приїхав хвилин через десять-п’ятнадцять разом із другом-таксистом. Адміністратор, яка виявилася і господаркою кафе, поставила чайник і подала на стіл пиріжки, вийшов такий собі тихий напівродинний, дуже пізній чай. Кабан у розмову не встрявав, відмовчувався, їв скромно і думав, що всі ці старання якомога менше привертати до себе увагу абсолютно марні.

– Юро, – немов на підтвердження цих думок звернулася господарка-адміністратор до чоловіка, – познайомся, це – Сергій.

– Угу, – сказав Юра, ковтаючи пиріжок і простягаючи долоню через стіл.

– Він український прикордонник, поранений у бою.

Щелепи у Юри і таксиста миттєво припинили жувати.

– Йому в Амвросіївці в лікарні операцію зробили, ледве врятували. Його Стьопа привів. Пам’ятаєш, кульгавий такий відставник з Амвросіївки? Приторговує тут усіляким непотрібом. Хай, каже, посидить Серьога тут у вас до вечора, поки за ним не приїдуть, так я і дозволила.

Кабан подумав, що, напевно, вже повністю вичерпав ліміт везіння десь там, нагорі. Вирази облич чоловіка господарки і таксиста, які жували пиріжки, не обіцяли для нього нічого хорошого, і все, що хотів знати зараз Кабан, перш ніж вони прожують, чи далеко Тимофійович.

– Щось я тебе на «Успенці» не пригадаю, – похмуро сказав таксист. З рота у нього вилітали шматочки жовтка з яєчної начинки. Шматочки падали на стіл і спортивки таксиста, але ні він, ні інші не звертали на це уваги, всі в очікуванні дивилися на прикордонника.

– Так мене там і бути не могло, – проговорився Кабан і прикусив язика. А де ж тоді він був, якщо не на пропускному пункті? У засідці з кулеметом лежав? Кабан відчув, як вібрує кишеня спортивної куртки. Телефон! Тимофійович.

– Сергію, я тут кілометрів за сто, напевно. Ти не знаєш, як правильно проїхати до тебе? А то мій навігатор об’їзд показує.

– Як проїхати сюди? – повторив запитання Тимофійовича вголос Кабан, не знаючи, що відповідати.

Таксист прожував остаточно і замахав руками: дай, мовляв, трубку, я розповім. Поки таксист детально і зі знанням справи пояснював Тимофійовичу правильну дорогу, Кабан зібрався з думками і повідомив, що він – контрактник із Харкова, якого перекинули днями на підсилення на «Успенку», але заступити в наряд він так і не встиг. Двадцять третього серпня почався обстріл, пішла стрілянина, і його ранило в живіт. Тепер, після трьох тижнів поневірянь у лікарні, він їде до дружини і доньки.

– Гадаю, години через півтори максимум буде тут, – таксист віддав мобільний Кабанові. – Так, дісталося тобі, хлопче.

Кабан скромно кивнув головою і підлив у чашку чаю. Півтори години. Якщо врахувати, що чекає він з восьмої ранку, тобто вже п’ятнадцять годин, то просто дрібниця.

Вхідні двері голосно стукнули, і в кафе ввалився дуже п’яний чоловік із георгіївською стрічкою на грудях.

– Юро, ти що, двері не закрив? – суворо запитала господарка чоловіка.

– Забув.

– О, хазяйко, ти гроші ополчення приймаєш? Дай мені пива! – неголений «денеерівець» недбало кинув на стійку жменю гривневих соток. – Дві літри, на всі!

Одним оком Кабан «обшукав» сепаратиста на наявність зброї – автомата у нього точно не було, можливо, пістолет і гранати, але не видно, де саме він їх носив, можливо, в розгрузці; другим – стежив за реакцією своїх нових приятелів.

– Якого ще, на хрін, ополчення? – доброзичливо запитав таксист.

– Ополчення Донецької народної республіки! Чули про таку? Ось п’ятсот гривень, дайте пива! – чоловік ледве стояв на ногах, але в своїй наполегливості заволодіти пивом був такий же впертий, як і всі п’яні.

– Прибери ці фантики, я не розумію, що це за гроші, – господарка, вочевидь, вирішила проявити принциповість, а швидше, просто не любила, коли їй грубіянили.

– Альо, гараж! Я кажу, дай пива мені! – сепаратист стукнув кулаком по стійці. – У нас діють закони денееер!

Кабан розумів, що надрався цей гад не сам, і десь поруч, можливо, навіть просто за дверима, його чекає цілий кагал таких же упоротих, як і він, та ще й, напевно, разом із якими-небудь місцевими козачками. І якщо зараз розгориться скандал, то справа може дійти до бійки і міліції. Зрозуміло, що цих, які заблукали, заберуть і дадуть їм по довбешці, але де гарантія, що не заберуть і його?

– Машо, та продай ти йому пиво, – втрутився в суперечку таксист. Він добре розглянув купюри, які лежали на стійці. – Я тобі поміняю завтра зранку на рублі. Гей, – звернувся він до сепаратиста, – а у тебе інших грошей немає?

– Це гроші ополчення! – заволав «денеерівець».

«Якого ще, в дупу, «ополчення»? – обурився про себе Кабан. – Це гроші держави Україна, з якою ви воюєте і яку не визнаєте!»

– Я не продам цьому козлові пива, – відповіла голосно господарка, – доки він не вибачиться за свою поведінку. Юро, та встань же ти, будь мужиком, дай йому в табло!

– Та я вас всіх тут зараз замочу, – заволав сепар і потягнувся до скляних боксів з пляшками.

І тут Кабан второпав:

– Він думає, що знаходиться в Україні, – сказав Сірий пошепки чоловікові господарки.

– Гей, мужик, а ти взагалі в курсі, де ти є? – з ходу зрозумів проблему Юра.

«Денеерівець» обвів усіх посоловілими очима:

– У кафе!

– Ага. А кафе де знаходиться?

– Де-де? В Улан-Уде! – сам розсміявся своєму дурному жарту сепар.

– Ну, майже вгадав, але трохи ближче – кафе таки в Росії, хлопче.

– Так це що, значить, і я – в Росії? – тут складно було не посміхнутися навіть Кабанові. – Е, я не хотів, – сепар позадкував назад, – я ж не знав, у натурі! Дайте пива, у мене рублів немає! Будь ласка!

– О, чарівне слово! – змилувалася господарка й одним рухом згребла в шухлядку купюри. – Я сама завтра поміняю, сиди, – кинула розчарованому таксисту.

– О, «Клінське»! – зрадів незрозуміло чому сепаратист, запхав пляшки в розгрузку і поплентався до виходу.

Кабан полегшено зітхнув: «Пронесло!» – а компанія ще довго сперечалася, скільки потрібно людині випити, щоб поплутати країни. Зійшлися, що це питання індивідуальне, хоча таксист наполягав, що без наркоти тут не обійшлося:

– Та скільки б нормальна людина не випила, не може вона не пам’ятати такої інформації. Вони ж навіть пиво через бульбулятор п’ють.

Тимофійович приїхав близько першої години ночі. Кабан кинувся йому на шию, наче мале дитя, сам не чекав від себе такої прудкості.

– Спасибі за компанію, чай і пиріжки. Поїдемо ми, – попрощався.

– З Богом! – побажала господарка.

– А у тебе еміграційна карта є?

– Що? – не зрозумів запитання таксиста Кабан, який вже не відчував землі під ногами від радості.

– Щоб переміщатися по території Російської Федерації, потрібна еміграційна карта. Ти що, не в курсі? Голова твоя стоєросова, чому вас там, в Україні, прикордонників учать?

– Так у мене ж паспорт є, – хапався за рятівну соломинку Кабан.

– Паспорт, – гмикнув таксист. – Ти балда! Без еміграційки тебе перший же мент як нелегала пристукне запросто, хрін відкупишся.

– І що мені робити?

– У лікарню повертайся і чекай, поки війна закінчиться. Жартую. Їдь на митницю, до російських прикордонників, де переходив, придумай що-небудь, яку-небудь історію, схожу на правду. Може, випишуть. Інакше затримають до з’ясування, а там…

«Ну, придумувати про себе історії – це я навчився, – роздумував у машині Кабан. – А ось що робити, якщо скажуть спочатку повернутися до України, а потім зайти по новій?»

Тимофійович – з вигляду типовий відставний військовий: коротка зачіска, загоріле обличчя, прямий короткий, правильно вирубаний ніс, упевнений чіпкий погляд, пряма спина, жорстке рішуче рукостискання, загрублі від лопати і грабель долоні, задавав чіткі і короткі запитання – в армії народу побачив немало, хто там лише не служив:

– Зброя, наркотики є?

– Та що ви, Тимофійовичу. Із забороненого – лише військовий квиток, – пожартував Кабан.

Тимофійович жарту не зрозумів:

– Ну, це легко заховати. Не викинув? Молодець.

Кабанові стало приємно, що хоч хтось оцінив його ризик і похвалив за збереження важливого документа.

– Дзвонив твій батько, сказав, що через Білгород краще не їхати. Передають, знову нагнали туди техніки.

– Що робити? – Кабан щиро засмутився. Він мріяв, що вже сьогодні вранці буде вдома.

– Поїдемо через Крим. У крайньому випадку, у мене перекантуєшся, а там поглянемо.

На пропускнику Кабана завернули:

– Ми еміграційні карти не видаємо. Вам потрібно на транспортний перехід їхати.

Кабан офігів:

– Далеко?

– Та півтора кілометри, – махнув уздовж кордону солдат.

«Ментам і погранцям потрібно пам’ятники за байдужість ставити», – подумав Кабан. Скільки разів вони могли отримати медаль і підвищення по службі за його затримання, але небажання поцікавитися чимось більшим, ніж формальності, залишали їх без пряників, а Кабана – на волі. В іншій країні вже сидів би давно!

– Зьома, – окликнув він тінь на транспортному пропускнику, знайти який виявилося легко. Тут яскраво горіло світло, блимали фарами фури, хтось здавав назад, хтось під’їжджав до посту, звичайна митна метушня. – Мені б еміграційну карту отримати, допоможи, га?

– А звідки ти такий взявся о другій годині ночі? – прикордонник явно здивувався Кабану.

– Розумієш, зьома, сьогодні вранці сюди зайшов через пішохідний, погостювати у друга, еміграційну карту не брав. А тут можливість підвернулася копійку заробити, до Криму поїхати.

– Так, Крим наш! – пожартував прикордонник.

– Ваш-наш, мені яка різниця? Мені грошей заробити треба, родина без копійки сидить! – Кабан брехав відчайдушно, упевнено, так, що і сам собі дивувався. Напевно, якщо скласти всю брехню в його житті в один ящик, то розміром той дорівнюватиме ящику брехні, яку він сфабрикував за останні три тижні.

– Що, туго з грошима в Хохляндії?

– Та завал, зьома! Не те слово!

– Заходь сюди. Йди он у ті двері, бачиш? Повертаєш праворуч по коридору – і в самий кінець, там розберешся.

Йти виявилося чималенько. Кабан насилу дістався до самого краю, і раптом у світлі ліхтарів і фар побачив контрольно-пропускний пункт на українській стороні кордону. Власне, жодного пропускного пункту вже не існувало – як у фантастичному фільмі, Кабан розглядав руїни підсобних приміщень, роздовбані бетонні блоки, уламок шлагбаума, що самотньо стирчав із землі, ангар самого ПП, який зрешетило осколками мін, і одночасно відповідав на уточнюючі питання заспаного прикордонника.

– Готово? – поцікавився Тимофійович, коли змучений довгою ходьбою і розмовами Кабан вліз у «шістку».

– Так, – кивнув Кабан.

– Тоді поїхали.

Кабан вирубався через тридцять секунд, але поспати йому пощастило лише до першого поста ДАІ.

– Доброї ночі, ваші документи, будь ласка.

– Будь ласка.

– Кримський?

– Кримський. Ось паспорт, російське громадянство, як годиться.

– А чому номери українські?

– Не встиг поміняти.

– А пасажир?

– Родича везу, підробити на виноградниках.

– Хай вийде з машини. Покажіть ваші речі.

До Керченської переправи Кабан пережив п’ять перевірок: документи, вийти з машини, покажіть речі, двічі його просили пройти в ментівські будки, щоб перевірити реєстрацію і час перетину кордону по комп’ютеру і чи не є він у розшуку, все одне і те ж, довго й утомливо. Таксист мав рацію на сто відсотків – без еміграційної карти його закрили б на першому блокпості. Кабан ледь не падав з утоми, сильно боліли бік і живіт, він змінив ще три футболки – спасибі, Тимофійович здогадався взяти декілька штук. Після третьої перевірки сили настільки покинули Кабана, що він перестав хвилюватися: байдуже віддавав паспорт, байдуже відкривав сумку. Йому здавалося, що все це – довгий безглуздий сон, він просто спить у машині Тимофійовича, яка несе його крізь зоряну холодну вересневу ніч додому, а менти і шмони йому сняться, як ті п’ять небіжчиків у камуфляжі з моргу. І все, чого він боявся, так це запитання: «Ну і де ти заховав свій кулемет, Кабане?» Його тішило, що жоден мент не знайшов військового квитка, який він засунув у газети кросвордів, поклавши їх на самий верх сумки. Але інколи Кабану здавалося, що і військовий квиток – це теж сон, і сам він – сон, який йому сниться.

У проміжках між ментами і провалами свідомості Кабан розповідав Тимофійовичеві про свої пригоди. Той кивав головою і цокав язиком:

– Яку херню придумав, яку херню – між собою воювати!

Кого той мав на увазі, Кабан не запитував.

Зате на переправі Кабан поспав. Море знову штормило, від порома тягнулася величезна, як хвіст комети Галлея, черга, яка дійшла до них лише через тридцять годин.

На Чонгар вони приїхали вранці. Кабан уже втратив лік дням, пам’ятав чітко лише те, що з моргу він вийшов дев’ятого вересня. І коли Тимофійович мимохідь сказав, що сьогодні 12-е число, щиро здивувався і перерахував: доба на «Успенці» в очікуванні Тимофійовича, і дві доби, виявляється, зайняла дорога? Він не врахував у своєму внутрішньому життєвому календарі цих довгих годин. Коли їхали Кримом, Кабан жадібно дивився у вікно, згадував, думав, запам’ятовував, розуміючи, що наступного разу потрапить сюди не скоро, якщо взагалі потрапить. Запитав у Тимофійовича, як живеться при новій владі:

– Нічого, – відповів той, – живеться нормально. Особливо пенсіонерам і бюджетникам. А так, звичайно, життя немає – ні тобі сезону, ні курортників. Нецікаво, та й дихається неспокійно.

– А Путіна тут люблять?

Тимофійович покосився на Кабана, ніби той запитав щось непристойне:

– Обожнюють.

Коли під’їхали до пропускного пункту на Чонгарі, батько і дружина вже чекали Кабана на українській стороні. Тимофійович утомлено схилив голову на кермо – він був у дорозі на добу довше і мало не в два рази був старшим Кабана за віком, але тримався по-молодецьки. Кабан подивився через лобове скло на яскраво-синє свіже кримське небо. Радості він не відчував, швидше тривогу і чергову небезпеку. Не кваплячись, виліз з автомобіля, вдихнув прохолодне повітря, глянув на спортивну куртку, чи не проступила кров через бинти і футболку, розім’яв ноги і пішов, не поспішаючи, засунувши руки в кишені спортивок, до пропускного пункту:

– Доброго ранку, зьомо, – звернувся до погранця. – Як служба?

– Здоров’я бажаю, – прикордонник не виглядав так свіжо, як небо.

– Де тут пішохідний перехід на ту сторону?

– На Чонгарі пішохідки зараз немає, звідси – лише машиною.

– А як же люди ходять? – здивувався Кабан.

– Вони не ходять. Вони їздять.

– І що, зовсім ніяк?

– Зовсім.

– Зрозуміло. Спасибі тобі, зьомо, – Кабан повернувся до «шістки» і повідомив Тимофійовича, що до України доведеться їхати на машині.

– Не вийде, – раптом уперся Тимофійович. – У мене номери досі українські, а права і паспорт – вже російські. Можуть машину на штрафмайданчик поставити.

Кабан здивувався ще раз місцевим порядкам і знову засунув руки в кишені спортивок.

– Зьомо, – покликав він прикордонника, – а як мені на ту сторону перебратися? Дуже треба, а машина переїхати не може.

– Подзвони своїм, скажи, хай вони проїдуть українських прикордонників і виїдуть на «нуль», нейтральну смугу. Там зустрінетеся, ти з машини в машину пересядеш – і всі діла.

«Шістка» Тимофійовича і джип батька Кабана зустрілися рівно посередині «нуля», за ними за декілька сотень метрів майоріли на пунктах пропуску на прохолодному вітрі прапори України і Росії.

Дружина Кабана не впізнала, так він схуд і змарнів. Ковзнула шукаючим поглядом, як по чужому, і стала заглядати в «шістку», шукаючи там свого чоловіка.

– Свєто, – сказав він, – це ж я, Сірий.

Вона впала до нього в обійми і розплакалася. «Тепер точно не уб’є, – з усмішкою подумав Кабан. – Принаймні точно не сьогодні!»

Батько ще довго про все говорив із Тимофійовичем, обговорювали політику і рибалку, вони давно не бачилися, але Свєта, прийшовши до тями, розплакалася ще раз і вони, нарешті, роз’їхалися.

Зручно влаштувавшись на задньому сидінні, Кабан тримався за бік і дивився у вікно. Можливо, вперше в житті він так гостро відчував, що повертається на Батьківщину. Не витримавши натиску запитань батька і дружини, через півгодини він упустив голову на груди і міцно заснув. Він ще не знав, що його пригоди не закінчені, і через декілька тижнів доля подарує йому можливість відповісти добром на добро, і йому випаде нагода поклопотатися про Нюсю, яку зацькують «бандерівкою і фашисткою» медсестри і лікарі, і її чотирилітню донечку. Вони житимуть у Кабана в будинку доти, доки Нюся не знайде за допомогою військового лікаря, який із важким пораненням у червні потрапив до Амвросіївської лікарні і якого вона доглядала, роботу в госпіталі, і не винайме квартиру в Харкові. Через пару тижнів до неї переїде інтерн Женя, син Степана. Але все це станеться пізніше.

А зараз Кабан, завалившись на задньому сидінні, спав у машині, яку вів його батько; на передньому сидінні фарбувала губи і приводила себе до ладу його, Кабана, кохана дружина. Він бачив уві сні, як удома перед великим дзеркалом, в якому відбивається старий настінний годинник із оленями, розчісує довге красиве волосся їх донька – не існувало в світі в цей момент людини щасливішої, ніж Кабан, така навколо стояла тиша. І лише годинник в унісон із зустрічними, що інколи забували вимкнути дальнє світло, яке метушилося по салону, регулярно відбивав північ і турбував його сон: «Ми знаємо, де ти заховав свій кулемет, Кабане!» – і Кабан нервово здригався, прикривав рукою очі й бодай на ці миті переставав гучно хропти.

Вогнем і хрестом

Допомагаючи виносити поранених, Франко зробив чотири ходки. Його довга фігура слугувала прикметною мішенню, але Дрин, наш начмед, не встигав ще як слід перев’язати чергового «трьохсотого», як Франко з Майстром вже тягнули нового.

Дрин відчував у Франку, незважаючи на різницю у віці та й у всьому іншому – здавалося б, що може бути між ними спільного? – рідну душу. Франко, як дитина, полюбляв фотографувати на планшет і вишукано матюкався англійською, білосніжно при цьому посміхаючись, у ньому гармонійно уживалися ці дві якості, дивовижно приємна суміш – невимушена дитячість і така собі інтелігентна брутальність.

– Франку, факінг шіт?

– Факінг шіт!

Дуже простий, спокійний, ясний, колоритний дядько з твердим, як скеля, характером. Терпіти не міг п’янчуг – постійно сварився з тими, хто вживав алкоголь у батальйоні, бісився через погану організацію української армії. Аліна зробила перев’язку, Дрин намагався поставити важкопораненому Франкові крапельницю, однак сильна кровотеча в легенях не залишала шансів на життя. Франко помер через кілька хвилин після того, як його привезли до школи, але ніхто не хотів у це повірити. До медчастини заходили бійці й запитували, чи правда, що Франко помер, і Дрин мовчки показував на прикрите сірим простирадлом довге худе тіло Марка Паславського. З похмурими обличчями бійці виходили на вулицю, багато хто з них вважав українського американця своїм близьким товаришем.

Легкий настрій, який панував у батальйоні вчора після легкої прогулянки з передмістя до школи, після сьогоднішнього невдалого штурму змінився на розпач від важких утрат.

У медичному інституті десять років тому Дрин отримав спеціальність лікаря-психіатра. До війни він працював у громадській організації «Всеукраїнська мережа людей, що живуть з ВІЛ», допомагаючи інфікованим вирішувати їхні внутрішні проблеми, і був дуже задоволений своєю роботою. Але коли розпочався Майдан, Дрин прийшов туди санітаром одним із перших, а звідтіля – одразу ж у «Донбас», де став інструктором першої штурмової роти, а в середині серпня – начальником медчастини всього батальйону. Тут, на передку, Дрин уперше пошкодував, що не обрав якусь іншу медичну спеціальність, бо психіатр – це не зовсім той лікар, який конче необхідний на фронті. Для того, щоб душевно поговорити з солдатом, потрібно або помолитися, або випити, тобто бути священиком або стати алкоголіком, але зовсім не обов’язково мати диплом психіатра.

Кваліфікованих лікарів на передовій не вистачало катастрофічно, основне навантаження несли парамедики – люди, які стали медсестрами та санітарами після курсів медичної допомоги. Багато хто з них, як і Дрин, отримали перші серйозні навички під час кривавого протистояння на вулиці Грушевського і в перших боях на Донбасі.

Медпункт батальйону спочатку облаштували в селі Кобзарі, за кілька кілометрів від Іловайська, але Філін після кількох обстрілів наказав Дрину: «Або розстріляй, або привези сюди!» – «Розстріляти…» – Філін полюбляв уживати це слово.

Пораненого Семена перев’язувала Кішка. Дрин оглянув рани, і коли розрізав ножицями штани, щоб подивитися, куди комбату потрапив осколок – в ногу чи дупу – той пожартував: «Ти той, акуратніше там ріж, не відчикриж нічого, мені ще все там пригодиться!» Всі засміялися. Поранення у комбата виявилися легкими, але Семенченко важко дихав, утратив багато крові і лежав сірий, наче районна газета. І Дрин засумнівався, чи не пробиті легені, тому було вирішено комбата евакуювати. Настрій після цього у Дрина зіпсувався зовсім – Філін, що залишився командувати батальйоном замість Семена, був у спілкуванні людиною категоричною, і далеко не всім волелюбним бійцям батальйону це подобалося.

Перші іловайські втрати пригнічували. Одна справа, коли на твоїх руках помирають незнайомі люди, і зовсім інша, коли гинуть ті, з ким ти багато разів пив чай і говорив про сенс життя. Немо і Монгол, які так дивно загинули 10 серпня, були сильними і сміливими хлопцями, справжніми воїнами. Дрин знав неповторного Франка, знав Шульца – авторитетного командира, добру і чесну людину. Зовсім нещодавно той подарував взводу Артиста трофейний «уазик». Однак, що міг зробити Дрин? Що він міг протиставити невблаганній логіці війни, яка включала в себе і смерть з необачності, і помилки командирів, і загибель друзів від рук ворогів? Він міг лише стати частиною цієї жорстокої машини смерті – і рятувати тих, кого ще можна врятувати.

Першому важкопораненому в Іловайську вони допомогти нічим не могли – поранення в голову. Вкололи протишокове, перев’язали, але пульс уже прослуховувався слабко, і через десять хвилин, так і не опритомнівши, боєць, ледь усміхаючись, наче перепрошуючи за незручності, помер. А коли Бішут повів два взводи на штурм центру міста, Дрин збився з рахунку, скільки «трьохсотих» вони прийняли. Філін надав машину, і всіх поранених відправили в Кобзарі, з ними ж вивезли і загиблих. З тілами перших «двохсотих» – Посмішкою, Шульцем, Франком і Скіфом – виїхали медики Мир і Барка. Назад в Іловайськ вони повернутися вже не змогли – кільце замикалося. Особливо Дрин шкодував за Баркою, все ж таки той був єдиним хірургом серед них.

Дрин також тепер більше мотався машиною – підвозив і вивозив «трьохсотих», а медсестри надавали допомогу пораненим у санчастині. Невдовзі машина потрапила під обстріл і згоріла, і вивозити поранених і вбитих допомагав водій Семенченка на «приватівському» броньованому грошовозі. Ті медики, які виїжджали з Іловайська в ці дні, назад уже не поверталися.

Коли батальйон почали обстрілювати з «градів» та важкої артилерії, поранених стало в рази більше. Багато бійців поводилися, як справжні чоловіки, до останнього залишаючись на передку: Лермонтов навіть не давав себе перев’язати, мовляв, дрібниці, «до свадьби заживе»; Фотограф вискочив із машини, яка везла його на евакуацію. Але, бувало, приходили до санчастини і такі, хто демонстрував подряпини і заявляв, що стікають кров’ю, і вимагали термінової евакуації. Однак це можна було вважати більше хвилинною слабкістю, ніж боягузтвом – подивившись на поранених товаришів і медсестер, які працювали під обстрілами без «броників» – у «брониках» незручно, важко, незвично – бійці, отямившись, поверталися до зброї.

Прибудову, яку облаштували під санчастину, швидко розбили мінами, довелося переміститися в шкільний підвал. Спали на трофейних розкладачках із сепарського блокпосту і на підлозі на матах. Однак спали мало, а 24–25 серпня, коли обстріли не стихали, ні на хвилину не зімкнули очей. Небо полум’яніло від «градів», снаряди розривалися зовсім поруч, у дворі, знищуючи техніку, яка тріщала і горіла, відблискуючи полум’ям на скло та освітлюючи цей маленький апокаліпсис.

Окрім Дрина і Мурки, медичну освіту в батальйоні мав лише Терапевт. Однак навіть дипломовані спеціалісти-медики з досвідом роботи не зіштовхувалися під час своєї мирної практики з кульовими та осколочними пораненнями, не знали, як діють деякі препарати.

Наприклад, Мурка – медсестра-анестезіолог зі стажем, прекрасно знала, як підтримати роботу серця, нормалізувати тиск, зупинити кровотечу, але військовій медицині навчалася вже під час бою, вечорами дзвонила сестрі в Одесу і просила, щоб та подивилася в інтернеті, як правильно користуватися целоксом чи якимось іще незнайомим препаратом. Усі інші вміли в кращому випадку правильно накласти пов’язку і зробити укол.

– Укололи? А хрестики на руку їм поставили, щоб другий раз не уколоти? – по декілька разів перепитувала Мурка бійців-санітарів, розуміючи, що за таких обставин навіть досвідчені лікарі можуть помилитися.

Проте необов’язково бути дипломованим лікарем для того, щоб допомогти не померти. У бою правильно накладений джгут або бинт важливіший диплома про вищу освіту, а сміливість цінніша за досвід роботи в медичному закладі. Дрин, Мурка, Аліна, Кішка, Мері, Вітерець, Яр – всі вони залишалися на передку до найостаннішої секунди.

Допомогу доводилося надавати не тільки своїм. Дрин допомагав полоненому сепаратисту Австріяку, якому Сімка через необачність зламав ногу. Шин Дрин не мав, тож наклав щільну картонку, після чого розвідник Іраклій забрав Австріяка і вивіз до Слов’янська для обміну на наших полонених.

У підвалі школи від обстрілів ховалися і місцеві жителі, переважно люди похилого віку, жінки і діти, які залишилися відрізаними від харчів та води. Бійці ділилися з ними, чим могли, але провізії в батальйоні залишалося не так вже й багато, і з 25 серпня бійці перейшли на підніжний корм: їли все, що знаходили на людських городах, у садах та погребах. Якось Мурка завітала до зв’язківців – потрібно було надати допомогу кільком легкопораненим бійцям – у той час, коли їх активно почали накривати мінометами. Хлопці тоді варили на вогнищі супчик, який і кинулися рятувати в першу чергу – суп варили півдня, було б шкода, якби той загинув під мінами і знову б довелося голодувати. Однак найтяжче було з водою, яку заміняли кавунами. Пити хотілося так, що бійців навіть не лякали обстріли, під якими вони, захоплені пошуками, бродили по бакші. Спрага і голод сильно притуплюють страх, особливо це кидалося в очі в останні дні блокади.

Мирні мешканці страх як боялися обстрілів, особливо старі люди, яким, здавалося б, уже й не страшно помирати. Одна старенька так прив’язалася до Мурки, що як тільки починали завивати міни, брала медсестру за руку і міцно тримала до самого ранку. Одного разу міна потрапила в подвір’я приватного будинку неподалік на сусідній вулиці, осколками жінці розчикрижило живіт. Її привезли до школи, і Мурка, як вона висловилася, «вправила все, що могла», тобто акуратно зібрала кишки, що вивалилися з черева, в целофановий пакет, уклала його пораненій в руку і сказала: «У жодному разі не розтискайте пальці, поки не покажете це лікарю!» Родичі поклали жінку в «жигулі» і відвезли до Харцизька, де їй зробили операцію. Жінка вижила.

У той самий вечір принесли Куща, і також – із пораненням у живіт.

– Потрібно зробити дренаж, у нього сильна внутрішня кровотеча, – зробила висновок, оглянувши пораненого, Мурка.

– Так зробіть! – його товариш із позивним, здається, Грег, стиснувши зуби, з надією дивився на медсестер.

– Я не зможу. Я не вмію, я, на жаль, не хірург. Його потрібно евакуювати. Зачекайте, я швидко… – Мурка відійшла в бік і переговорила по телефону, зв’язок ще пульсував. – Я зараз розмовляла з родичами жінки, вона також поранена в живіт, місцева, ми й трохи допомогли… Її в Харцизьк вивезли, в лікарню, тепер уже все гаразд, зробили операцію, мусить вижити. Вони згодні вивезти мене з Кущем до лікарні. Я до Філіна піду!

Мурка швидко знайшла Філіна, але той не був налаштований на довгі розмови, бо вислухав і сказав: «Ні!»

– Ну чому – ні? Чому – ні! Він же помре, ви розумієте? Кущу терміново потрібна операція! – пояснювала Мурка, але командир був невблаганним.

– Вас спіймають сепаратисти і вб’ють обох!

– Ні, мене місцеві вивезуть, на машині. Ми Куща в цивільне перевдягнемо, я скажу, що дружина… У мене сукня навіть є, я взяла з собою, біла така, з бретельками.

– Ти взяла на війну сукню? – здивувався Філін. – Навіщо?

– Не знаю, – знизала плечима Мурка. – Вона місця мало в наплічнику займає… Раптом пригодиться? Відпустіть нас, будь ласка!

– Ні. Вас там уб’ють, а тут лікувати бійців нікому, – Філін не поступався.

– Кущ же помре! – крикнула Мурка, та командир вже не слухав її, захоплений терміновим повідомленням по рації.

Мурка розвернулася і похмуро пішла вниз. Вона схлипувала і прикривала, витираючи долонею, сльози, намагаючись приховати від інших свою слабкість. Мурка чудово розуміла, що Кущ приречений на повільну смерть у муках. І те, як холоднокровно його прирік Філін, не давши навіть маленького, навіть мікроскопічного шансу на порятунок, гнітило і бісило її.

– Ну, що? – запитав Грег. – Дозволив?

Мурка сумно захитала головою:

– Кущ – твій друг?

– Ні. Я просто опинився ближче за всіх, коли його поранило. Наклав бинти і притягнув сюди.

Кущ помирав шістнадцять годин у жахливих муках. Увесь цей час Мурка була поруч, не відходила від нього.

– Урятуй мене, дівчинко! Урятуй мене, будь ласка! – молив боєць. – У мене дома доньці сім місяців.

Іноді він плакав. Тихо, прихилившись неголеним закіптявілим обличчям до ковдри, щоб ніхто не чув. Мурка знала, що плаче Кущ не від болю, хоча йому, напевно, дуже боляче, а від безсилля і розуміння, що смерть неминуча. У Куща були напрочуд виразні сірі очі й густі чорні брови. Їй і самій хотілося плакати, коли вона дивилася в них, однак обстріли і нові поранені не давали права розклеюватися. Вночі, дочекавшись, поки Кущ провалиться в чергове безпам’ятство, вона, проклинаючи долю, війну і Філіна, вилізла на шкільний дах, де зв’язок працював дещо краще, і подзвонила знайомому хірургу.

– Так, – відповів крізь густу чорну ніч сонний, гарно поставлений баритон. – Я слухаю.

– Привіт. Це Аня з Одеси, Ільяшенко. Пам’ятаєш?

– Так, Анютко, звісно, пам’ятаю! Привіт. А що сталося, чому так пізно?

Мурка коротко пояснила, де вона і що їй потрібно. Хірург задумався на хвилинку, детально розпитав, які вона має інструменти і знеболююче, а потім по порядку, дуже кваліфіковано, пояснив, що і як потрібно робити. Мурка думала, що поки вона спуститься вниз, то все обов’язково забуде.

Проте, коли вона взяла в руки скальпель, порядок дій чітко постав перед очима. Вона все добре запам’ятала, все, що говорив їй цей високий красивий брюнет-хірург з модною зачіскою з такого далекого нині Києва, знаменитий професіонал, який щойно повернувся з престижної міжнародної наукової конференції з Франкфурта… Вагаючись, стискаючи до поту в вологих долонях інструменти, Мурка просиділа над пораненим бійцем близько години, однак так і не наважилася на операцію. Кущ помер наступного дня, за кілька годин до початку евакуації батальйону до Многопілля. Він став єдиним, хто помер у шкільній санчастині.

28 серпня журнал реєстрації санчастини налічував більше 100 поранених, половина з них знаходилася у важкому стані. Їхнє життя залежало від того, наскільки швидко вони потраплять до рук хірургів. Закінчувалися кровоспинні препарати, не вистачало джгутів, бинтів, знеболювальних, шприців.

Поруч із санчастиною, в спортзалі, працював штаб, де командував Філін. Сюди сходилися на вранішні наради командири батальйонів і рот: заступник комбата «Донбасу» Філарет, командир роти «Донбасу» Тур, комбат «Світязя» Олександр Фацевич, комбат батальйону територіальної оборони «Херсон» Руслан Сторчеус і комбат «Миротворця» Андрій Тетерук, інші командири. У штабі гучно сперечалися і сварилися – думки про те, як діяти далі, розходилися, однак останнє слово завжди залишалося за Філіном, і слово це звучало так: наказу відступати ніхто не давав.

Після невдалого штурму 19 серпня «Донбас» запросив у штабі АТО підмогу, але, окрім «Дніпра-1» і «Світязя», в перші дні підкріплення не надійшло. 22–23 серпня підтягнувся взвод «Донбасу», що охороняв артилерію в Попасній, і одразу ж був кинутий на підстанцію. З бази в Кураховому забрали всіх, хто не відмовився, навіть тих хлопців, які ще не були зараховані до штату батальйону, вони навіть не мали своєї зброї. Зайшли батальйони «Херсон» і «Миротворець» – їх відправили зайняти залізничне депо і тримати там оборону. Там вони і просиділи під шаленими обстрілами весь тиждень – без комунікації, поставок провізії і води, доставку яких унеможливлювали диверсійні групи противника, які активно працювали на цій стороні міста. З депо до штабу на наради регулярно їздив комбат Сторчеус, але доцільність цих поїздок викликала величезні сумніви – навіщо ризикувати життям заради двох годин розмов про одне й те саме? Вочевидь, ці рейси не могли залишитись непоміченими, і якось ранком по дорозі в штаб машина комбата потрапила в засідку. Комбата і водія розстріляли впритул. Безглузда загибель Руслана Сторчеуса гнітюче вразила бійців «Херсона»: вони не розуміли, які завдання виконували, з якою метою знаходяться в депо під масованими обстрілами, де обіцяні штурм та зачистка Іловайська, де військо, яке мусило прийти на допомогу? Точно такими ж питаннями задавалися і в «Донбасі». Десятеро бійців, не отримавши адекватних пояснень, посварилися з Філіном і, незважаючи на його накази й обіцянки «розстріляти на місці», вийшли з Іловайська до Многопілля.

– Це лажа, – кричали вони, – а не війна! Ми тут у капкані! Де Семен? Де армія? Нас усіх тут покладуть! – вони вчинили справжній маленький бунт, як на кораблі, що потрапив у біду, проте, на відміну від корабля, їх не підвісили на реї.

І одразу ж пішли розмови. Мовляв, операція по захвату Іловайська силами добровольчих батальйонів планувалася в Дніпропетровській обласній державній адміністрації без узгодження зі штабом АТО і міністром оборони; військові не йдуть на штурм через конфлікт між міністрами оборони та внутрішніх справ; Порошенко поставив за мету позбутися всіх патріотів із добровольчих батальйонів і т. п.

– Не вір, – говорив Шева. – Нині про що тільки не почнуть звиздіти: що тут, що по телеку. Менше паніки – більше впевненості у власних силах, менше інформації для ворога. Ми ж самі про себе все сепарам розповідаємо, грьобаний стид! Наше завдання – залишитися живими, а не здохнути тут, от і все!

Що сказати? Шева, як завжди, мав рацію. Ми продовжували виконувати накази наших командирів, тримали з усіх сил периметр, ходили штурмувати блокпости, допомагали товаришам відбивати ворожі вилазки. 24 серпня, на День Незалежності, разом із бійцями «Світязя» при підтримці «коробок» Апіса ми взяли черговий блокпост. Під час штурму поранило Хмару і Ромео. Блокпост залишився тримати «Світязь», але після сильного обстрілу хлопці відійшли в школу, тож наш взвод, яким командував Яцек, відправили на ПМС. Бомбили нас там рясно, але нічого, витримали, не пішли.

– Я тут по свободі подумав, – сказав якось Шева, коли ми забилися в шпарини в укритті під обстрілами, – про цього капітана з 17-ї бригади, який «коробочками» командує… Він же добровільно з нами сюди зайшов, ніхто його не змушував.

– Бойовий офіцер, на відміну від деяких.

– Так, це зрозуміло, – обстріл на хвилину стих, і Шева виглянув надвір – на небі не світилося жодної зірочки. – Холодно, блін! Позивний у нього цікавий. Апіс – це ж бог плодоріддя в єгипетській міфології, а ще – ліки з отрути бджоли. Як думаєш, він на честь бика свій позивний взяв чи на честь бджоли?

Я міркував теж, що позивний капітана видавався трохи незвичним на слух, але я не концентрував на цьому уваги, тут у деяких бійців і не такі позивні можна зустріти – і згадав, нарешті, назву книги, яка крутилася весь цей час у голові.

– «Хмарний атлас!»

– Що? – здивувався Шева.

– Книга така є, і фільм однойменний – «Хмарний атлас». Там ватажка повстання проти світового порядку звали Апіс. У нього там ще пика неймовірно страшна.

– Ну, в нашого Апіса з фейсом усе нормально. А написав книгу хто? – Шева реально здивувався.

– Не пам’ятаю вже, забув. Потрібно буде у капітана при нагоді запитати.

Шева розсміявся, але самого сміху я не почув, лише побачив у відблиску нових вибухів його веселі очі.

Скоро стало зовсім кепсько з куривом. Заядлі курці скручували з газет самокрутки з чорним чаєм, але це мало допомагало. Без цигарок бійці ставали нервовими і за першої-ліпшої нагоди починали або сваритися, або говорити про необхідність наступу. «Хто курець – той мрець!» – жартував некурящий Грім зі свого окопу № 5. Він із дитинства займався бойовими мистецтвами і досяг високого рівня, хоча, коли прийшов до секції, на нього ніхто не покладав особливих сподівань. Однак його тренер, як стверджував Грім, не мав поганих учнів не тому, що відбирав тільки гарних і перспективних, а тому, що шукав, знаходив та культивував тільки гарне в будь-якому хлопчакові. Грім ніколи не скаржився, хоча після 24 серпня сепари зовсім знахабніли, і лізли з посадки та через залізницю, що чорти.

Автобуси і машини на подвір’ї школи після кількох масованих обстрілів перетворилися на купу обгорілого металу. Під час одного з таких обстрілів контузило заступника комбата Філарета. Після розриву міни він упав і дико закричав, тримаючись обома руками за спину. Дрин подумав, що заступник комбату поранений, швидко ввів знеболювальне, однак при огляді жодних ознак поранення на тілі у Філарета не виявив. Проте Філ продовжував лежати на землі, як колода, і не намагався встати, а тільки стогнав: «Спина! Спина!» Напевне, вибуховою хвилею йому затисло або змістило хребці, але виявити навмання в польових умовах, що в дійсності сталося, Дрин не мав жодної можливості. Підійшли Яцек і Артист, порадили Філа евакуювати.

– Ні, я залишуся, – почав заперечувати замкомбату. – Я залишуся!

– Та ти тільки заважати нам будеш, – заперечив Артист. – Доглядай тут за тобою. Їдь, поки ще є можливість вискочити звідси.

Підійшов Філін, який, як завжди, висловився категорично:

– Немає про що говорити навіть! Контузило? На евакуацію!

У той же день заступника комбату батальйону «Донбас» Філарета доставили в Дніпропетровську лікарню ім. Мечникова.

– Цього разу він вирішив правильно, – сказав, посміхаючись, Шева.

Я з подивом подивився на нього.

– Я маю на увазі Філіна. Дивися: Семена – поранено, Бішут – зник без вісті, Шульца – немає, Скіфа – немає. Царство їм Небесне. У нас, виходить, усіх командирів перебили. А тепер от і Філарета до лікарні відправили, вважай, один Філін і залишився.

Кільце навколо Іловайська стискалося. Ми знали про це і зі слів розвідки, і з нечастих – коли більш-менш працював зв’язок – розмов із рідними по телефону. Вони розповідали, що тільки лінивий не писав нині в інтернеті і не говорив по телевізору, що під Іловайськом скоро буде «котел». Ми нервували, однак наказу про прорив зі штабу не надходило.

Тепер більшість машин із пораненими не могли прорватися крізь оточення і поверталися назад. Напевно, всю серйозність ситуації в повній мірі ми відчули тільки 22 серпня, коли наші афганці повезли до Многопілля кількох поранених і речі Скіфа. Вони натрапили на засаду біля Кобзарів – бусик розстріляли з гранатометів, троє поранених – Румун, Арт і Колдун – загинули одразу, а Карат, якому перебило ноги, залишився прикривати відхід побратимів. Карат був із тих, хто в 1979 році одним із перших зайшов до Афганістану, думаю, він без вагань прийняв для себе це рішення, ще в той момент, коли попросив у Дантиста віддати йому гранату. Відстрілявши весь боєкомплект, Карат дочекався, коли його оточать – хлопці, які вже відійшли досить далеко, почули тільки вибух і передсмертні крики ворогів.

Для наступу ми не мали ані достатньо техніки, ані даних розвідки про кількість та розташування сил противника, ані детальних карт міста. Нас прирекли на найбезглуздіше заняття – сидіти в укриттях і служити живими (до часу) мішенями для ворожої арти. Розмови серед бійців ходили різноманітні: наступати, відступати, хоч щось робити. Про те, що саме робити і куди потрібно рухатися конкретно, ніхто достеменно не знав. Ми смикали командирів, розуміючи, що кожен наступний день в оточенні коштуватиме нам нових життів, але Філін казав, що він знаходиться на постійному зв’язку з Семенченком, а командування і міністр особисто ось-ось обіцяють вислати підмогу. Однак жодної допомоги не надходило. Зате щоночі до нас надходило все більше і більше мін і снарядів – школа слугувала чудовою мішенню. І якщо раніше сепаратисти валили переважно в молоко, то тепер картина змінилася кардинально – клали прицільно і купно. Відчувалося, що там, за «градами» і мінометами, що плюють в нас вогняною смертю, тепер працюють зовсім інші – добре навчені – люди.

У дитячому садочку, де базувався батальйон, Грег змінив спеціальність – перекваліфікувався на водія. «Непогано звучить, – думав він. – «У дитячому садочку він став водієм, еге ж!» Так сталося випадково – один із водіїв батальйону «Світязь» отримав травму хребта, і Грег напросився до хлопців у машину. Йому набридло вештатися по блокпостах, хотілося вже руху, драйву, осмисленої дії. Незважаючи на драматичність ситуації, в яку вони потрапили тут, в Іловайську, Грег ані на секунду не шкодував про те, що тоді, в Старобешевому, кілька днів тому, коли він вийшов із шеренги зі своїм відділенням, не поїхав додому, а висловився командуванню по повній: і про те, що виданого боєкомплекту вистачає лише на п’ять хвилин бою; і про те, що перед тим, як посилати бійців на штурм укріпленого району, їх необхідно доозброювати гранатометами і підствольниками; і про те, що в більшості бійців – непридатні старі шоломи. Як не дивно, але ближче до вечора батальйон отримав усе, про що говорив Грег – і він, зрозуміло, залишився. До тих п’ятнадцяти, що вийшли з шеренги ранком, ввечері додався лише один – досвідчений десантник, що пройшов Афган і Чечню. «Вибачте, хлопці, – сказав він, прощаючись, – але я так воювати не можу. Тут усе неправильно робиться, на вас командири тренуються, як на котиках. А я – не м’ясо». Ніхто його тоді вголос не засудив, тільки подумали, що злякався, напевне, от і все, не зрозумівши його слів. Зате нині Грег бачив, наскільки правий був той десантник – тут дійсно мало хто розумівся на тому, як потрібно воювати, що таке війна і як варто поводитися в обставинах, що склалися: багато хто ходив без шоломів і «броників», накази командирів часто ігнорувалися, а коли виникали конфлікти, то бійці самостійно змінювали відділення або взводи.

Тож Грег вирішив спробувати себе в іншій якості, про що не пошкодував – роботи і вражень він отримав справді багато.

– Давайте, потрібно терміново підтримати броню! – лунала команда, і ось вони вже летіли допомагати «коробочкам» за периметр.

По дорозі назад Грег помітив відчинений магазин, що само по собі було рівнозначно диву. Він придбав лимонаду і, хоча сам і не курив, дві пачки сигарет – одну віддав своїм хлопцям, а другу, разом із пляшкою лимонаду, закинув у люк беемпе. Собі купив води і кілька шоколадок, йому весь час, до болю в скронях, хотілося солодкого. Біля магазину їх ледь не накрило мінометами. Врятувало, що вчасно побачили тих двох жінок, які часто крутилися біля їх позицій, поки хлопці не зрозуміли, що це не просто товсті вульгарно нафарбовані дівки, що пропонують горілку і секс, а коректувальниці вогню противника. От і зараз, не встигли бійці дати по газах і проскочити перехрестя, як від невеличкої площі перед магазином почулося знайоме: вуххх! вуххх! вуххх! «Ага, – подумав Грег, – все правильно! А потім скажуть, що то укропи луплять по мирних!»

У той же день при зачистці їм неймовірно пощастило – в одному з погребів вони знайшли три ящики п’ятизіркового коньяку. Грег навіть посміхнувся, згадавши про батька – тепер і він, Грег, жив і воював на повну, за гамбургсько-вірменським рахунком. Збуджені, передбачаючи гарну пиятику, бійці радісно потягнули коньяк у розташування, але по дорозі зустріли Аміра і Мансура – чеченця і кримського татарина, що воювали разом із ними в батальйоні.

– Зачекайте, шановні, – сказав Амір, уважно роздивляючись торохкітливу здобич. – Не поспішайте. Що ви несете?

– Коньяк! Справжній, вірменський! У погребі знайшли! – радісно відповідали бійці.

– Ей, ти – солдате! Навіщо тобі коньяк? Будеш пити, твої друзі питимуть. П’яним будеш, як стрілятимеш?

– Аміре, та що тут пити – на тридцять людей? Та ми…

– Звідки знаєш, що це справжній коньяк? Що він не отруєний? Відійди, я зараз гранату туди кину. Постав пляшки на землю і тікай швидше! – Мансур дійсно дістав із розгрузки гранату.

Грег добре розумів, що ці двоє не жартували, ці хлопці взагалі не схильні до жартів, коли справа торкалася віри, війни й алкоголю. Якби таких солдатів – відважних у бою і скромних у побуті, які не вживають алкоголю і точно виконують накази командирів, в українській армії служило хоча б половина, то війна б уже давно закінчилася перемогою.

– Зачекай, Мансуре! – Грег виставив уперед розкриті долоні. З Мансуром він познайомився ще в Старобешевому. – Маю ідею: давай, я коньяк обміняти спробую…

Через кілька хвилин, швидко перетинаючи перехрестя і притискаючись до парканів, Грег вже шукав знайомий магазин. Покрутившись трохи навколо і пересвідчившись, що шлях вільний, він заскочив усередину, зняв з плеча важкий наплічник, забитий пляшками, і поставив на прилавок.

– Ось, – сказав він продавчині років сорока, яскравій розкішній блондинці в кустодієвському стилі, – пропоную натуральний обмін: я вам коньяк, ви мені – солодке та водичку. Курс ви самі встановлюєте. Домовились?

Магазинщиця широко посміхнулася, демонструючи золоті зуби, мовби натякаючи, що натуральний обмін може виглядати зовсім інакше і бути дійсно солодким – симпатичний синьоокий український солдат, очевидно, викликав у неї не тільки товарно-грошові емоції:

– Давай, ріднесенький, вантаж сюди свою пляшечку, – промуркотіла тітка, і нахилилася, підсовуючи порожній ящик. З її пазухи на Грега викотилися абсолютно розкішні білі, як сніг, груди п’ятого розміру.

За п’ятнадцять хвилин Грег нісся назад. У його наплічник було напхано шоколадних цукерок, лимонаду і навіть кілька пачок цукру-рафінаду. Він уявляв, як зрадіють товариші всьому цьому добру і посміхався: «Якщо щастя є, – радісно думав він, – то зараз я щасливий!»

Після того як майже всю техніку, що стояла на подвір’ї школи – «зушки», автобуси, машини – обстріли перетворили на металобрухт, у повітрі запахло не тільки попелом, запахло чимось страшним, непередбаченим, неконтрольованим. Грег і сам відчув себе, наче в пастці. Він раптом усвідомив, що все – дуже серйозно, що коли він дуже захоче, то не зможе вийти звідси, втекти, піти, що тепер він і його побратими багато в чому залежать від волі незнайомих їм людей, для яких вони тільки вороги, і ці люди прийшли сюди для того, щоб їх убити. Якоїсь іншої мети ті не мали, і від цього усвідомлення холоднішали руки і з’являвся неприємний металевий присмак у роті. За кілька днів добровольці з мисливців перетворилися на здобич.

Під час однієї з зачисток у хаті з перекошеним, чорним від гнилі парканом, Грег знайшов стареньку бабцю.

– Хто там? – сумирно запитала вона, коли Грег, почувши ворушіння в глибині старої хати, зняв у сінях автомат із запобіжника і завмер, заховавшись за одвірок. – Заходьте, одна я, не бійтеся.

Грег опустив автомат і увійшов у кімнату: фіраночки на вікнах, старі меблі, круглий стіл посередині кімнати, накритий допотопною потертою скатертиною, в секретері – склянки і чашки, якими вже давно ніхто не користувався, піч, скриплячі дошки підлоги. І запах старого, давно немитого тіла. Запах хвороби і смерті, що стояли під воротами – його Грег іще добре пам’ятав. На ліжку, майже не видна за подушками і ковдрами, лежала маленька сухенька бабця. Вона дивилася на Грега вологими маленькими очима так жалібно, що він навіть не привітавшись, одразу запитав:

– Вам чим-небудь допомогти?

– Гарно було б, онучок, а то зовсім мене ноги не хочуть слухатися. Доки не стріляли, так донька приходила, вона за містком живе, або сусідка, Степанівна, вона мені поїсти приносила. А от уже як п’ять днів нікого немає. Навіть не знаю, чи живі вони. Там хлібчик є в кухні, якщо миші не поїли, подивись. Дай мені, і сам візьми поїж.

Грег швидко пройшовся по маленькій кухні – нестерпно смерділо мишами, на столі лежали купки їхнього чорного помету. У хлібниці він знайшов трохи твердого, як каменюка, проте не займаного мишами хліба, і його віддав бабці, яка так і лежала в ліжку під купою ковдр, верхнього одягу та строкатих халатів.

– Холодно мені, – спіймавши здивований погляд Грега, пояснила вона. – Не гріє кров уже нічого, – і сильно закашлялася. – Захворіла ось ще, температура. Не вгризу я хлібчик, занадто черствий.

– Я скоро повернуся, – сказав Грег і подав бабці склянку з водою.

Через годину він повернувся з начмедом «Донбасу» Дрином. Вони зайшли до хати і з подивом побачили, що поруч із бабцею сидить ще одна, точно така ж сухенька маленька богообразна старенька. Обидві жінки з насторогою та надією дивилися з-під хустин на солдатів, їхні обличчя, вкриті зморшками, одяг, інтер’єр хати нагадували листівку з Непалу або Бутану. Дрин зробив хворій укол димедролу з анальгіном, щоб збити температуру, Грег залишив на столі дволітрову пляшку води і жменю цукерок і печива.

– Спасибі, – подякувала бабця. – Степанівна тепер мені бульйону наварить.

– Ми будемо молитись за вас, – сказала поважно Степанівна і перехрестила воїнів.

«Моліться, – подумав Грег. – Молитва ще ніколи нікому не зашкодила».

Коли Грег, після швидкого закінчення кар’єри водія, збирався зі школи в розташування свого батальйону, то із подивом дізнався, що «уазик» із тілами комбата Руслана Сторчеуса і його водія досі знаходиться на перехресті, де їх застрелили. На всі запитання, чому не забрали «двохсотих», бійці тільки знизували плечима: мовляв, не до того було, майже добу тривають обстріли.

Добровольців назбиралося шестеро. Бійці обережно рухалися вперед, Грег йшов другим. З-за не дуже широких плечей бійця «Донбасу» з позивним Шева він бачив знелюднені вулиці й перехрестя, похилені паркани і криві лавиці. В цей спекотний час над Іловайськом установилася мертва тиша, повітря завмерло і тільки ледь тремтіло, начебто погрожуючи вибухнути від перегріву. Сонце і піт виїдали очі, однак навколо було так мирно і так гарно, що коли б не автомати в руках, то могло б здаватися, що війна – це пообідній сон. Відчуття нереальності війни підсилила дівчинка років восьми-дев’яти – спочатку Грег почув легеньке «дзинь-дзинь» – він швидко зняв автомат із запобіжника і направив у бік, звідкіля лунав звук, те саме зробили інші п’ятеро. Через мить вони готові були натиснути на гачки і, тільки коли побачили велосипед і дівчинку на ньому, опустили зброю. Грег видихнув. По обличчю градом котився піт – він тільки-но ледь не застрелив дитину. Розуміючи один одного, бійці перезирнулися. І в цю ж саму мить з іншого боку вулиці пролунала черга, і вони кинулися на землю. Грег із божевільним внутрішнім криком – «аааааааааааааааааа!!!» – краєчком ока помітив, що дівчинка також упала, відкинувши велосипед убік, але швидко скочила на ноги і втекла за ріг – пощастило, її навіть не поранило. Бійці, спочатку збиті з пантелику, відповіли злагодженим залпом зі всіх шести стволів. Через п’ять хвилин вони вже діставали тіла двох убитих учора товаришів із машини – очевидно, їх групу тут не чекали, а стріляв по них якийсь зальотний сепаратист, що, отримавши у відповідь автоматні черги, швидко зник.

Люди гинули по-різному. Іноді випадково, іноді смерті ніяк не можна було уникнути, іноді гинули через необачність або відсутність бойового досвіду. Однак найдурнішою смертю, яку Грег бачив в Іловайську, були смерть Італійця і Хохла. Вони кип’ятили самовар і чистили зброю прямо посеред вулиці. Міни падали все ближче, але вони і не думали кидати свою роботу.

– Агов, пора вже йти звідти, – гукали їм із укриття, та Італієць і Хохол навіть вухом не вели.

Поруч стояла вантажівка «Урал», можливо, вони розраховували, що вона їх прикриє в разі чого, але Грег розумів, що їм зараз просто однаково, глибоко фіолетово – вони зараз внутрішньо воюють із ворогом, випробовують свою військову удачу, демонструючи презирство до смерті. Але цього разу хлопцям не пощастило – міна потрапила прямо в них. Осколками вбило ще одного бійця, гарного товариша Грега по учебці Івана, ще кількох людей – якраз закипів самовар, і вони, ігноруючи небезпеку, радісно побігли чаювати – серйозно поранило.

Увечері Грег подзвонив дружині. Та була в гостях у мами і дуже зраділа дзвінку – за цілий день зв’язок з’явився вперше.

– Маринко, що там кажуть про Іловайськ? Що пишуть?

– Пишуть, що Іловайськ оточений. Що є два «котли» – один біля Старобешевого, другий – біля Кутейникового. Це далеко від Іловайська?

– Так собі.

– А ти сам де зараз знаходишся, Грегу? Вас же кудись туди направляли, так?

Він пробурмотів щось незрозуміле і перевів розмову на домашні справи: гарно було б повернутися додому, до Дніпропетровська, до першого вересня. Однак Грег розумів, що гарно буде вже тільки те, що він узагалі повернеться додому. Хоча б колись.

27 – 28 серпня бійці були вже вкрай виснажені. Їли мало, пили – ще менше, але такі незручності можна перетерпіти, по-справжньому гнітила лише невизначеність. Підвал був забитий пораненими, боєкомплект доходив кінця, і ніхто не знав, скільки це все ще триватиме. Командири казали: «Потрібно триматися!» – та було очевидно, що вони й самі в цьому невпевнені. Зі штабу АТО верзли щось малозрозуміле про підмогу. Та до штабних запевнень вже давно ніхто не ставився серйозно. Дні і ночі тривали на фоні рясних обстрілів важкої артилерії і прямих вогневих контактів, на деяких дільницях противник наступав танками. Бійці чудово розуміли, що через день-два на них чекає повне оточення і знищення. Однак ніхто не опускав рук, всі билися до останнього, перетворивши в неприступні фортеці школу, депо, ПМС та інші об’єкти. Ворог бісився, крив «градами», але на штурм не йшов, чудово розуміючи, що сил в українців залишилося небагато.

Для російських вояків в Іловайську мав випасти неймовірний джек-пот – взяти в кільце і за один раз знищити чи не всі українські добровольчі батальйони.

Грег, щоб не впадати у відчай, намагався постійно чимось себе зайняти. Допомагав перев’язувати поранених – у нього непогано виходило надавати першу медичну допомогу, пару разів провідав знайому бабцю – та дякувала за цукерки і воду і продовжувала разом зі Степанівною молитися за нього. Інколи під’їжджали з Многопілля машини з боєприпасами. Вони дивом проривалися через кільце оточення. Грег йшов чи не першим на розвантажування. Рух, дія, фізична робота допомагали відволіктися від поганих передчуттів. Ті ж бійці, чиї думки були цілком присвячені тому становищу, в якому вони опинилися, швидко ставали апатичними, байдужими, будь-який рух давався їм дуже важко, вони переважно сиділи в укриттях і відмовчувалися. По школі та інших позиціях з відеокамерою бігав журналіст «Лівого берега» Макс Левін – ось хто не втрачав присутності духу ані на мить. Левін з’являвся в найгарячіших точках, і Грег дивувався, як хлопець не боїться лізти в саме пекло. «Буде цікаво подивитися, що він там назнімає», – думав він, й одразу ж посварив себе за те, що так далеко забігає наперед. «Потрібно думати лише про те, чим ти будеш зайнятий у наступну хвилину. Як тільки починаєш мріяти про дім і будувати плани, тут же впадаєш у прострацію…» – підмічав Грег особливості психіки людей, що потрапили в оточення. Страх і смертельна небезпека справді по-різному впливали на людей: одним допомагали мобілізуватися, інших вганяли в ступор, позбавляли волі до спротиву.

– Хто піде вантажити «двохсотих»?

– Я піду.

На подвір’ї лежали дев’ять великих чорних поліетиленових мішків. В одному з них знаходився Іван, приятель Грега, якого вбило біля самовара. Мішки виявилися неочікувано важкими. «Мерці важчі поранених», – Грег потягнув обережно мішок на себе, намагаючись підняти – ні, одному ніяк. Він озирнувся – лише один боєць «Донбасу» вийшов йому допомагати. Вони притулили автомати до стіни і почали вантажити мішки в «камаз». На п’ятому вже стало зовсім важко, шостий мішок розірвався – широко відкритими очима, обличчям до обличчя, на Грега дивився мертвими нерухомими зіницями Іван. У Грега затремтіли руки, він не витримав і, знесилений, опустив мішок на землю.

– Ні, не можу…

– Давай я закрию йому очі, брате, – сказав «донбасівець». Грег тільки зараз впізнав його – той ішов першим, коли вони витягали тіло комбата «Херсона» і побачили дівчинку на велосипеді.

– Агов, хлопці, допоможіть хто-небудь! – крикнув Шева, але ніхто з тих, хто чув, навіть не поворухнувся – байдужість і апатія пронизували людей все сильніше, всього два дні тому на будь-який заклик про допомогу озвалась би половина батальйону.

Грег сів по-турецьки на асфальт і закрив долонями очі. Він не мав сили навіть поворухнутися. Всі його думки перескочили зараз на батька – невже ж його була правда: і ми, він – Грег, його покоління – безнадійні? Невже запалу і бажання їм вистачає лише на кілька місяців, а потім вони здуваються, наче проколоті голкою байдужості, кульки? Він повільно підвівся і взявся за край чорного мішка:

– Давай закінчимо, брате, – сказав він напарнику, і, кректячи, бійці потягнули важкий вантаж на борт.

Сашко Гармаш

Як часто справу, якій людина згодом присвятить усе своє життя, визначає лише один щасливий випадок. До цієї доленосної миті людина могла навіть не торкатися до улюблених у майбутньому інструментів, не знати про їх існування, а тут узяла потримати і зрозуміла, що вони – продовження її душі та рук. Наприклад, працювала жіночка в школі вчителем математики – не краще й не гірше від інших знала свій предмет, якихось учнів любила, якихось ненавиділа, і вони її – також, а тут зайшла до однокласниці почаювати – сто років не бачилися, а та плете прикраси з бісеру. Сподобалося. Взялася і собі спробувати, і тут виявилося, що ось же вона, справа всього її життя (!) – і душа радіє, і пальці вправно бігають, ретельно перебираючи дрібні намистинки, й ідеї оригінальні невимушено народжуються, та й результат – замилуватися можна, і вироби продаються, як пиріжки на заводській прохідній. Так сталося із Сашком на прізвисько Крим. Жив собі хлопець до двадцяти п’яти років у Криму, працював то будівельником, то «ким доведеться» – спокійний, урівноважений, добрий, але коли до півострова вдерлися «зелені чоловічки», йому через проукраїнські погляди довелося переїхати до бабусі на східну Україну і розпочати нове життя. Записався добровольцем до 39-го батальйону територіальної оборони, кілька місяців служив стрілком – успішно служив, був одним із найкращих, і коли прийшла заявка на курси з гарматної справи, комбат направив туди Сашка і ще шістьох бійців. Хлопці повернулися через два тижні разом із «рапірами».

Саша Крим виявився генієм артилерії.

– З одного пострілу, – трохи ніяковіючи перед камерою, розповідає його товариш по сусідній «рапірі» Тарас із позивним Вогонь в інтерв’ю київським журналістам, – може в ціль влучити. Як рукою кладе! Особливо вночі дуже гарно видно, звідки «град» по нас лупить – Сашко дивиться, звідкіля йде їх перший залп, вивіряє траєкторію, наводить, прицілюється – у «града» й лоток після пострілу по нам не встигає вискочити, як Сашко його накриває. Три «гради», мінімум, знищив, і це тільки ті, що ми своїми очами бачили, як вибухали. А ще розвідники розповідали, що склади він сепарам підірвав – добу чорний дим звідти валив, і також – із першого пострілу.

Сашко, високий вузькоплечий, довжелезний, як жердина, хлопчина з поглядом п’ятирічної дитини – довгоствольна «рапіра», певно, доводиться йому двоюрідною сестрою – скромно не заперечує похвал. Він має тепер новий позивний, яким дуже пишається – Гармаш. Сашко ретельно підбирає намистинки-снаряди для свого візерунку і вкладає їх точно в ціль. Він щасливий, бо знайшов своє призначення. Його мрія – звільнити малу батьківщину – Крим – від усілякої сволоти. А доти – він знищує «гради» ворога в Іловайську.

З блокпоста № 3906 Іловайськ видно, як на долоні. Особливо ввечері, коли загораються вогні у вікнах – місто розташоване на висотці, до нього – всього п’ять кілометрів по прямій. «3906» значить, що за блокпост відповідає 39-й батальйон територіальної оборони. Тут, на перехресті біля села Многопілля, 3906 встановили ще 1 серпня, і всі батальйони, що йдуть на Іловайськ, проходять повз нього. Тут бажають удачі бійцям і поплескують їх по плечах перед боями, сюди ж бійці повертаються: іноді – на відпочинок, іноді – мертвими або пораненими.

За місяць постійних обстрілів і зіткнень солдати 39-го тербату перетворилися на справжніх воїнів. Їхні обличчя потемніли від сонця, руки згрубіли і почорніли від риття окопів і збройної змазки, ноги звикли спати в берцях, а тіло – у формі, їх легені приймають без кашлю всі сорти тютюну і марки сигарет, а печінка – будь-який алкоголь, від спирту до пива. Цих обпалених обстрілами бійців уже не порівняти з тими безтурботними хлопцями, що приїхали сюди на початку серпня, всього три тижні тому. І якщо розпитати про те, як тоді відбувалося бойове хрещення, наприклад, у Діми Коршунова, який сьогодні заступив на 3906, то він із легким сумом вам пригадає, як бійці, не встигнувши розкласти речі, зіткнулися з місцевими, що, не церемонячись, порадили забиратися геть. Такий прийом виявився для бійців несподіваним. До цього скрізь, де ніс службу батальйон, із місцевим населенням устаканювався нормальний контакт. Не звернувши уваги на попередження, хлопці розвантажили машини, встановили намети і сіли обідати – і тут їх накрило рясним мінометним обстрілом. Один боєць загинув, кількох поранило. «Після цього семеро зібрали речі й поїхали додому. Напевне, вони якось інакше уявляли собі війну. Більше під обстрілами поки що ніхто не загинув. Потрібно бути обережним, звертати увагу на дрібниці – за десять хвилин до обстрілу дорога завжди порожніє, не видно жодної місцевої машини», – розкаже вам Діма.

Командує на 3906 командир стрілецької роти старшина з позивним Пасічник. Цей спокійний, впевнений у собі чоловік зі специфічним почуттям гумору знається на війні. «Якщо почуєте команду «вогонь» – одразу ж тікайте в бліндаж!» – радить він київській знімальній групі, яка щойно прибула в розташування.

Халепі, в яку потрапили столичні журналісти, важко позаздрити. Журналіста Єгора, оператора Тараса і журналіста Ростислава, що згодився водієм поїхати в зону АТО на власній машині, на «штурм Іловайська» запросив комбат «Дніпра-1» Юрій Береза. Як і домовлялися, 23 серпня хлопці приїхали з Києва до Старобешевого, де й просиділи в машині близько двох годин на колі в центрі міста, марно намагаючись зв’язатися по телефону з комбатом. Ситуація виходила дурна і незрозуміла – начебто існувала домовленість батальйону з телеканалом. Є редакційне завдання, однак куди їм їхати, якщо навколо – війна? Де шукати того Березу? Хлопці нервували, говорили ні про що й обговорювали, що робитимуть, якщо комбат на зв’язок не вийде.

– Може, він на завданні?

– Може, і на завданні. Та, напевно, він мусив би комусь доручити нас зустріти, хіба ні?

– Можливо, він і доручив. А з тією людиною щось сталося. Війна все ж таки.

– Добре, нехай і так. А нам-то що робити? Ми не знаємо, зустрінуть нас чи ні, ми не знаємо, куди їхати, ми нічого не знаємо і на нас тут ніхто не чекає. Хіба що місцеві якось дуже підозріло на наші київські номери поглядають. Здадуть зараз сепарам, оце буде нам весело!

– Я не знаю, Славо! Повертаємося до Києва?

– О, дивися, до нас ідуть! – і дійсно, зупинилася машина, коричневий «ланос», з якого вийшли троє людей у військовій формі.

– Сепари?!

– Та звідки мені відомо? На них же не написано!

– Ні, думаю, що наші. Бачу на пряжках ременів тризуби.

Військові підійшли до машини, заглянули у відчинене вікно.

– Доброго дня. Ви хто такі?

– Журналісти з Києва. Телеканал «Еспресо ТБ».

– Маєте документи?

– Звісно.

– Так, добре. А чому тут так довго стоїте? Люди турбуються… Що саме в Старобешевому знімаєте?

– Ми на редакційному завданні. Нас комбат «Дніпра-1» повинен був зустріти, але він слухавку не бере. Не знаємо, що й робити тепер. Стоїмо, чекаємо невідомо чого.

Військові коротко порадилися між собою:

– Їдьте за нами. Якщо Береза вам зателефонує – добре. А якщо – ні? А тут залишатися небезпечно, можуть убити.

– Убити?

– Ну так, убити. Оперативна ситуація за добу дуже загострилася. Так що давайте за нами, ми вас у 39-й батальйон відвеземо, поближче до штабу Сектору. Там бліндажі, кухня, якось надійніше буде. І Береза там, у Многопіллі, поруч зовсім.

Журналісти посміхнулися:

– Ну, якщо кухня – це міняє справу! Не додому ж нам повертатися.

– Ви тільки тримайте дистанцію метрів двісті. Якщо нашу машину підірвуть або обстріляють, щоб відійти встигли. Зрозуміло?

Ось так вони і потрапили до Пасічника. Не поспішаючи, поставили намет, розклали речі й прилягли відпочити, дуже втомилися. Як приємно, заплющивши очі, вдихати запах сухої трави, зняти взуття і поворушити пальцями. Як приємно засинати в тихому наметі, в тіні дерев, після довгої дороги по розпеченому асфальту під відкритим сонцем, продовжуючи уві сні похитуватися на поворотах. Алілуя! Їх розбудив спочатку несамовитий крик «вогонь!», а потім – гучний вибух. Не розібравши спросоння, що і як, всі троє, як і радив комбат, кинулися до бліндажа. Снаряди розривалися метрів на триста далі, але ніхто не міг гарантувати, що через мить вогонь не перенесуть сюди.

У невеличкий бліндаж напхалося людей із двадцять. Бійці навперебій говорили, що обстріли почастішали буквально днями – били з усіх боків, у тому числі, і безпосередньо з Іловайська. Слава роззирнувся. В мас-медіа часто говорили, що укріплення українська армія будує погано, але цей бліндаж виглядав дуже надійно, колоди лежали в кілька накатів.

– Так, тут міцно замурували, за наукою, – запевняв журналістів, стукаючи прикладом по стелі, Діма Коршунов. – Такий бліндаж повинен навіть пряме влучання витримувати.

– Еге ж! Пасічник каже, що будувати бліндажі – це єдине, що ми в армії навчилися нормально робити, – сміялися бійці. – Є чим пишатися!

Ніч пройшла спокійно, без обстрілів, як і перша половина 24 серпня – Дня Незалежності. Журналісти знімали окопи, техніку, солдатський побут, навіть самі стрельнули «на камеру» з гармати. Окрім 39-го тербату тут частково базувалася 93-я бригада, по Многопіллю також ходило кілька бійців «Донбасу» і «Дніпра-1», тут же стояли два танки, вантажівки і гармати.

Було на диво тихо, хоча весь день з боку Старобешевого валив густий чорний дим, бухкала артилерія, чулися відголоски бою з Іловайська. Бійці подейкували, що сьогодні ранком поміж Кутейниковим і Осиковим росіяни зім’яли і повністю знищили кілька підрозділів 51-ї бригади, і тепер ворог заходить зі спини і бере їх в оточення. Однак жодних команд відступати або будувати кільцеву оборону зі штабу не надходило – в Києві гримів святковий військовий парад: генерали отримували з рук Президента України нагороди, по Хрещатику під аплодисменти рівними рядами з новенькими автоматами марширували підрозділи Нацгвардії із піднятими догори підборіддями, впевнено гурчали двигунами модно закамуфльовані колони бойової техніки. Проте звідси, фактично з передової, парад сприймався як видовище бридке, здавалося, що Київ, Україна, звичайне життя, родичі і друзі знаходяться на іншій планеті. Мобільний зв’язок із іншою планетою в другій половині дня став нестійким, інтернет з’являвся час від часу, і Слава, клацаючи телефоном, марно намагався зрозуміти, на якому вони зараз світі. Якби в той вечір йому пощастило з пошуком інформації трохи більше, і він зміг розшукати це повідомлення, то, напевне, одразу б усвідомив, що живе, можливо, останній вечір свого двадцятивосьмирічного життя.

24.08 19.00

Стрілецька рота 39-го батальону територіальної оборони Дніпропетровської області потрапила в оточення неподалік від Іловайська на Донеччині. Про це повідомив «Лівий берег» із посиланням на слова командира роти Юрія Рунова, який вийшов на зв’язок по телефону.

За словами ротного, його бійці, що опинилися в котлі, оточені саме силами російських військових. На них «напирають» із боку Кутейникового, а позаду в них – Іловайськ. Рунов підкреслив, що рота терміново потребує допомоги.

А от виконувач обов’язки комбату Пасічник на той момент уже знав про оточення. Йому подзвонив товариш-офіцер і повідомив, що і 28-ма механізована бригада, і 5-й батальйон тероборони «Прикарпаття» після довгих обстрілів агресором із важкої зброї їхніх позицій і подальшого ультиматуму, який пред’явили російські військові, покинули місця свого розташування, тим самим повністю відкривши тили українського угрупування під Іловайськом. Замикаючи кільце через російсько-український кордон через села Моспине і Новий Світ на Кутейникове висунулися великі сили противника. Про це в штаб АТО неодноразово доповідала розвідка – великі колони військової техніки та живої сили проходили на відстані десяти метрів від бійців, що причаїлися в лісосмузі. Проте в штабах доповідям про вторгнення російських військ вірити відмовлялися. «Не сцяти! – наказували сміливі штабісти. – «Триматися!» – казали генерали, і підіймали чергову склянку віскі за нові погони та ордени.

Гарно повечерявши, Слава поставив у машині на зарядку телефон і відеокамеру, і спокійно пішов у бліндаж почаювати. Він любив такі тихі вечори на війні, де доля тебе часто зводить з неймовірно цікавими людьми, з якими запросто можна обговорити все, починаючи з рецепта печеної в багатті картоплі до останньої статті про Україну в The Guardian, прочитану в оригіналі. У Слави, незважаючи на обстріли, був прекрасний настрій – життя налагоджувалося, матеріал обіцяв бути шикарним, а обстріли – так після Пісок йому не звикати. Слава якраз зробив собі улюблений бутерброд із салом і цибулею і хотів розповісти бійцям про своє відрядження під Донецьк, як неподалік раптом гупнуло: гууууп! Бійці перезирнулись: може, зальотний? Але одразу зверху посипалося, наче баскетбольні м’ячі, що кинули з великої висоти на дерев’яну підлогу: гуп-гуп-гуп-гуп-гуп-гуп! «У мене ж відеокамера в машині!» – Слава підскочив і, не звертаючи уваги на осколки, що свистіли навколо, помчав рятувати апаратуру. Він устиг забрати і телефон, і камери, і рюкзак із речами, і навіть навіщось поставив машину на сигналізацію.

Почалася справжня канонада. Їхні позиції обстріляли кілька разів по колу. Іноді Слава чув, як відповідають українські гармати, але їх відповідь звучала посеред божевільного завивання мін і снарядів по-сирітськи безвихідно, як звучить голос кинутого у воду цуценяти. Перший обстріл тривав близько години, потім настала перерва, після чого обстріл продовжувався чотири години. У бліндажі, розрахованому на місць шість-сім, сховалося чоловік двадцять, та на тісноту не звертали уваги: всілися, вляглися, обіперлися один на одного, підперли собою стіни. Спочатку всі – і бійці, і журналісти – збуджено слухали обстріл, сподіваючись на скору тишу, та коли стало зрозуміло, що стрілятимуть довго, у солдат у руках з’явилася пляшка джину. Бійці відпивали алкоголь з горла великими ковтками й одразу ж закурювали сигарети. Вони швидко сп’яніли, наразі це й було їх метою. Пару мін влучили безпосередньо в бліндаж, і якби той не був таким міцним, ранком звідти б витягнули двадцять «двохсотих». А так лише верхні колоди розкололися на декілька частин, і всередині людей трохи притрусило землею. Але це було дуже страшно: стиснуті, зменшені в одну живу масу люди, кожної секунди земля здригається від нових вибухів, нічого не чутно і не видно. І те, що ти виживеш, в ці миті видається невдалим жартом.

Зранку, трохи поспавши поміж закінченням обстрілу і світанком, Слава, переступаючи через бійців, що спали мертвим сном, виліз із затхлого бліндажа на свіже повітря. В ніс ударив запах гару, в повітрі носилися чорні пластівці. Все навколо було розбито і спалено: дерева, кухня, транспорт, техніка, більшість укріплень. Тринадцять людей загинуло в ту ніч, у тому числі й офіцер, що підібрав журналістів у Старобешевому і привіз сюди. Семеро солдатів намагалися погасити пожежу на вантажівці з боєкомплектом, у цей час у вантажівку потрапила міна – їм усім відірвало голови. Автомобіль Слави перетворився на купу дірявого обгорілого металобрухту, схожу на кухонну терку, на якій можна сікти моркву або капусту. Однак на тлі людських смертей втрата автомобіля видавалася дрібницею.

– Йдіть звідси, – порадив журналістам Пасічник. – Занадто небезпечно. Зараз знову може початися.

Вони зібрали свої нехитрі наплічники й апаратуру і пішли до Многопілля. Що робити далі, було не дуже зрозуміло – навколо тривали бої, машина згоріла, мобільний зв’язок постійно зникав. За порадою Пасічника вони знайшли школу, де з недавнього часу базувався штаб генерала Хомчака. Після бліндажа шкільний бетонний підвал видався п’ятизірковим готелем. Тут журналісти нарешті відчули себе більш-менш у безпеці, але ніхто не розумів і не міг підказати, як їм звідси тепер вибиратися.

– Хто знає, коли це закінчиться…

– Хто знає, коли це закінчиться?

Ніхто не знав, коли це закінчиться.

Зате військові не сумували і виконували свою роботу в бадьорому робочому настрої: починався обстріл – бігли в укриття, лунала команда «до бою!» – вискакували до гармат і стріляли у відповідь, доки ще гармати залишалися неушкодженими. Так тривало всю ніч. Як назло, годині о другій, коли бійці знаходилися внизу, Славку приспічило. Він трохи потерпів, однак організм вимагав, і він піднявся по східцях і по запаху знайшов туалет. А потім не втримався і визирнув на вулицю. Там стояла мертва тиша. Пейзаж, який підсвічував місяць, атмосферно нагадував комп’ютерну гру «Клич Прип’яті»: перетворені на попіл будинки, зламані навпіл, як сірники, тополі та стовпи електромережі із зірваними й обвислими дротами. Та, на відміну від комп’ютерної гри, тут не можна клікнути на мишку і підключитися до іншої реальності.

Зранку не стріляли. Поснідавши на скору руку одним сухпаєм на трьох, журналісти, мружачи очі під яскравим сонцем, вийшли на подвір’я – і заклякли від переляку. Прямо на них чорним довгим дулом дивився російський танк Т-72Б3. Слава легко міг відрізнити цю модифікацію від українського зразка.

– Все нормально, хлопці! Це – трофей! – закричав їм офіцер-танкіст, який якраз уважно оглядав танк і цокав язиком. – Дивіться, як дивно, – він показав на броню, – тут і дві білі смуги, як ми маркуємо свою техніку, і біле коло, як у сепаратистів. До чого б це?

Він заліз усередину і закричав нагору в відкритий люк:

– Пробіг – 702 кілометри! На озброєння надійшов у 2012 році, техпаспорт навіть є. Ого, як цікаво: військова частина 54096, 8-ма мотострілецька бригада, 3-тя танкова рота, командир роти – Рашитов А. Р., командир танка – молодший сержант Гончаров. Ні, таку машину в воєнторзі не купиш!

– А як він тут опинився? – запитав Слава. – Після двох ночей під обстрілом відчуття реальності трохи зблідло, і він не відчував ейфорії від вигляду захопленого російського танка.

– Сюжет, чи що, з ним зробимо? – подумав уголос Єгор.

Оператор швидко розпакував камеру.

– Як опинився? Через кордон переїхав – так і опинився! – пожартував танкіст, вилазячи на башту. – Мене не потрібно знімати, хлопці, будь ласка, у мене роботи багато. Ми ще 24-го числа зранку знали, що росіяни зайшли, генерал дав запит у штаб на негайний відхід, але надійшов наказ: «Триматися!» Отак… – танкіст опустив голову. – Ось і тримаємося. Зайняли кільцеву оборону, тільки повноцінної оборони не виходить поки що.

– А ви вже… зустрічалися з ними в бою?

– Біля Кутейникового був контакт, сам бачив знешкоджені беемде і бетеери із замазаними номерами і знаками, хоча машини зовсім нові.

– А що далі з танком робитимете?

– Та нічого особливого. Щас прогріємо та поїдемо, – пожартував танкіст і сам радісно розсміявся власному жарту, певно, живо уявляючи цей процес.

Ніби почувши плани офіцера, росіяни почали довбати з міномета навколо танка, і журналісти стрілою пролетіли сімдесят метрів до бліндажа. Надалі працювали вахтовим методом: обстріл – стрибок у бліндаж, тиша – зйомка; обстріл – ривок до бліндажа, тиша – знову зйомка.

Набігавшись, ближче до вечора, вони вирішили повернутися до Многопілля, де їм пощастило зустріти бійців «Дніпра-1» і з десяток бійців «Донбасу», що, як з’ясувалося, самовільно покинули розташування батальйону в Іловайську і кляли своє командування, на чому світ стоїть.

– Ти уявляєш, Славо, цей Філін розстріляти нас обіцяв, начебто за дезертирство! Сука! Запхали нас прямо під «гради»! А де цей герой Семенченко? На лікарню злиняв! У дупу його поранило! А де обіцяна допомога? – поспішали бійці розповісти своє бачення ситуації.

Усією компанією вони зайшли в найбільший будинок на вулиці. Будинок стояв порожнім, і від цього видався ще більш комфортним – не потрібно казати цих фальшивих під час війни фраз: «Вибачте, чи не будете ви проти, якщо ми тут зараз…» У гаражі стояли два нових крутих автомобіля: джип «хюндай» і «фольксваген-пасат».

– Так, – зауважив хтось із бійців, – а життя – воно ж насправді – дорожче тачок!

– Та то ти не зрозумів – господар просто на власному двоповерховому «бентлі» виїхав!

Звідкілясь узялася дволітрова пляшка самогону, яку, заїдаючи свинячою тушонкою, бійці передавали по колу. Її приговорили за пару годин. Єгор тим часом змонтував і злив в інтернет сюжет про трофейний російський танк. «Донбасівці», побачивши, що можна зайти в мережу, попросили Славу написати текст про те, що Семенченко – лайно і зрадник. Слава, сам не знаючи чому, одразу ж погодився.

– Розвідники повертаються! Розвідники повернулися! – четверо бійців, всі в крові і бруді, заходили до штабу генерала Хомчака.

– Їх же дев’ятеро вчора виходило, – сказав, здається, Бандера.

Розвідка доповіла, що в бік Многопілля рухається чимала колона російських десантників, швидше за все, їх ціллю був штаб «Сектора Б». На шляху колони опинилося не так уже й багато українських підрозділів, однак вони проявили себе виключно професійно. Слава чув по рації цей бій від початку до кінця, і потім пошкодував, що не записав цю найкращу з відомих йому радіопрограм хоча б на диктофон. Він дуже гарно чув, як полковник Коваль (якщо він правильно розібрав прізвище військового за тріскотнею пострілів в ефірі) давав команди розвертати «рапіри», і як наші гармати першим же злагодженим залпом знищили головну машину колони – емтеелбешку-мотолабу. За тим у роботу включився той самий трофейний російський танк, яким, напевне, командував той самий офіцер, з яким вони розмовляли вранці – він виїхав на дорогу і відкрив вогонь прямою наводкою. Слава на мить уявив цей подив російських десантників, коли їм назустріч виїхав їх же танк і почав гамселити з крупнокаліберного кулемета. Тим часом із звуків і криків із рації стало зрозуміло, що «рапіри» підбили ще дві російські машини. Росіяни, хаотично відстрілюючись, відступали. Через кілька годин Слава з товаришами вже дивився відео, яке зняли його камерою українські солдати після цього бою. Непересічне видовище: три розбиті і спалені «мотолаби», навіть алюміній розплавився. На асфальті – кола від крутих розворотів. Кілька солдатів згоріло живцем усередині машин, кілька – розкидані фрагментами тіл уздовж дороги. Наш боєць тримає каску російського солдата: «Дивіться, російські матері, куди посилають ваших синів…» Трьох узяли в полон: солдат 31-ї десантно-штурмової сильно обгорів, двом іншим – Ахметову й Ільмітову – пощастило більше. Єгор записав із ними бесіду і виклав в інтернет для каналу.

– Напевне, – зауважив Слава, – це перший публічний документальний доказ присутності російських військ в Україні.

По українському телебаченню офіційні особи АТО в ці дні захоплено розповідали, що до Іловайська йде підкріплення, і ніякого оточення там немає. Дивитися цю брехню в порожньому будинку, що потопав у провінційній розкоші, посеред «Кличу Прип’яті» було дико.

28 серпня бійці заговорили про те, що начебто є домовленість про «зелений коридор». Як те виглядатиме і що конкретно означає, Славі ніхто достеменно сказати не міг. Просто всі одразу повірили в диво і раділи, що залишаться живими. З’явився комбат Юрій Береза – прийняв душ, поголився і з бадьорим настроєм почав готуватися до завтрашнього виходу з «котла».

Рано-вранці біля Многопілля накопичилася велика кількість людей та техніки, Слава б і не наважився сказати, скільки саме. З розмов навколо він розумів, що дві колони формують десь приблизно з двох тисяч бійців, які повинні виходити різними дорогами до села Червоносільського і далі на Комсомольське. Чекали команди на вихід добровольчих батальйонів «Донбас», «Дніпро-1», «Миротворець», «Херсон», «Світязь», «Івано-Франківськ». Вони повернулися цієї ночі з Іловайська. Сиділи в автобусах, оглухлі від постійних обстрілів, зняті з блокпостів, які вони героїчно утримували цілий місяць, бійці 39-го і 40-го тербатів. Молилися Богу крихти від спаленої російськими «градами» і розчавленої танками 51-ї бригади. Розганяли двигуни в очікуванні останнього ривка «коробочки» 17-ї танкової. Тривожно і насторожено трималися за зброю бійці 92-ї та 93-ї бригад. Молилися разом із залишками 51-ї бригади рештки підрозділів, які змогли прорватися до Многопілля від Савур-Могили. Тут сподівалося на спасіння і диво так багато втомлених катастрофою останніх діб людей, що Слава й сам повірив, що все закінчиться добре, хоча вже годину поруч падали міни.

Журналістів посадили в броньований інкасаторський міні-автобус «Приватбанку», в якому їхав Юрій Береза. Слава намагався знімати через вікно й уважно слухати рацію, але з цього мало що виходило. Самі переговори з росіянами безпосередньо вів, як зрозумів Слава, офіцер із позивним Директор, потім він передавав зміст розмов генералу Хомчаку, тож про що домовлялися напряму, було незрозуміло. Це видавалося дивним: чому Хомчак, як командувач «Сектором Б», не вів переговори особисто? Отож із цього «зіпсованого телефону» виходило, що умови, які висували росіяни, постійно змінювалися: з ранку вони казали, що українці мусять виходити без важкого озброєння, потім – зовсім без зброї, далі прозвучала нова вимога – армія виходить із зброєю, але добровольчі батальйони залишаються в «котлі». Особисто Слава цих розмов, звісно, не міг чути, про це говорив комбат «Миротворця» Андрій Тетерук, і начебто Хомчак на таку пропозицію не пристав. Все, що чув Слава з рації Берези, так це останній перед проривом короткий діалог Хомчака і Директора: «Вони просять ще п’ятнадцять хвилин на узгодження! – У мене немає п’ятнадцяти хвилин! – Вони просять дві хвилини! – У мене немає двох хвилин!» Після цього Хомчак дав команду на прорив. Одна колона рушила по дорозі на Червоносільське, друга – через Агрономічне. Годинники показували близько восьмої ранку.

Через кілька хвилин почався справжній обстріл. Слава разом із Єгором і оператором Тарасом, лежачи на підлозі, чули, як заторохтіли кулі по броні автобуса, який чомусь розвернувся в протилежний бік і поїхав назустріч усій колоні. У камеру Слави потрапили окопи, біля яких стояли солдати невідомої армії, які махали руками, начебто прощаючись, і бронетехніка без маркування під білими прапорами.

Стало страшно.

– Читайте молитву, – обернувшись до журналістів, запропонував Береза. – Матір Божа поперед…

– Матір Божа поперед… – хором повторили журналісти.

– Синку Божий позаду… – продовжив Береза.

– Синку Божий позаду…

– Янголи по сторонах…

– Янголи по сторонах…

– Що буде мені, то й буде вам! Про себе читайте, не вголос!

Слава, намагаючись запам’ятати, пошепки повторив молитву ще раз. Навряд чи він покладав надію на порятунок на промисл Божий. Швидше, він розумів, що потрібно якомога міцніше триматися за військових: генерала Хомчака і комбата Березу. Все ж таки вони – командири, їх будуть шукати, вони мають зв’язок зі штабом АТО, тобто журналістам, можна сказати, пощастило і з броньованим бусом, і з людьми, що там їхали.

Незважаючи на обстріл, автобус зупинився в селі, і в салон затягли пораненого бійця. В якийсь момент Слава зрозумів, що вони пересуваються окремо від колони. Раптом він побачив кілька гармат, яки били по них прямою наводкою. Якимось дивом водію вдалося закласти віраж і вискочити на кукурудзяне поле, яке вони перетнули зі швидкістю космічного корабля. Зупинившись на межі з лісосмугою, Береза крикнув журналістам високим голосом якусь дурницю, щось ніби таке: «Готуйтеся до війни! – Начебто весь час до цього моменту вони прогулювалися по Маріїнському парку. А потім уже нормально сказав: – Закрийте машини гілками!»

Замаскувавши транспорт, п’ятнадцять людей на чолі з генералом Хомчаком і двома комбатами Тетеруком і Березою, причаїлися в посадці. Навколо йшов страшний бій. У полях вибухали міни, строчили автомати, бахкали гранатомети – отямившись від несподіваного нападу, українці давали жорстку відсіч. Першу годину вони пролежали, навіть не маючи можливості підняти голів – кулі свистіли над ними майже впритул. Слава не уявляв собі, що відбувається зараз там, на дорозі, скільки людей загинуло, скільки – помирає в нерівному бою. Однак ані генерал Хомчак, ані комбати не здійснювали жодних спроб утрутитися в події. Вони нічого не робили для того, щоб узяти управління боєм на себе, врятувати хоча б частину своїх людей. Командири, як і рядові бійці, як і журналісти, лежали в посадці і чекали шансу вийти з оточення. Можливо, такі дії з точки зору військової тактики і були правильними, Слава не знав. Він також чекав на можливість урятуватися і сподівався на військову вдачу цих людей. Обстріл не припинявся, і йому хотілося втиснутися в землю, вдавити себе в неї, стати камбалою, пласкою, нікому не потрібною рибою.

Коли стрільба стихла, він почув слабкі крики: «Допоможіть! Допоможіть!» – і поодинокі постріли. Крики стихали, і Славі менше за все хотілося усвідомлювати і сприймати те, що там зараз відбувається, що виходило за межі його розуміння буття. Він почув звук літака і через листя зміг розгледіти, що літак – український. Пальнувши кілька разів у напрямку противника, літак розвернувся і швидко зник.

Ближче до вечора, дочекавшись, коли зовсім стихне, група почала помалу повзти по посадці. Наступила ніч. Дуже темна і, як на зло, дуже тиха – ані вітерця, ані пострілу, мертва тиша. У Слави за спиною висів рюкзак, і Береза навіщось дав йому автомат, який Слава не знав, як правильно прилаштувати, щоб той не заважав повзти по густих хащах. Повзли один за одним. Замикав ланцюг водій комбата «Дніпро-1» Біляков, перед ним повз оператор Тарас, перед Тарасом – Єгор, потім Слава, потім – бійці, потім – всі інші. Поранений у руку боєць, якого підібрали в селі, часто втрачав свідомість – йому перебило кістку на руці, шини не знайшлося, довелося перетягувати джгутами. Складно визначити, яку відстань вони здолали за половину ночі, швидше за все, незначну. Повзти виявилося справою нелегкою, та й ворог перебував зовсім поруч – вони чули голоси солдат і гуркіт увімкнених двигунів. По ланцюгу Славі передали, що попереду – розрив між лісосмугами, який потрібно швидко проскочити, і для загальної безпеки необхідно тримати дистанцію кілька метрів. Коли боєць, який повз попереду, у п’ять стрибків здолав небезпечний відкритий простір, Слава напружився, приготувався до ривка, щоб стартувати, але тут у небі спалахнуло дві сигнальні ракети, і лісосмугу освітив потужний промінь прожектора.

Якщо б Слава порушив інструкцію і побіг у ту мить, то зараз би напевне вже лежав, прошитий кулеметною чергою, а так він просто лежав, утиснувшись із усіх сил у холодну донецьку землю, і намагався згадати молитву: «…Синку Божий позаду… янголи по сторонах… янголи по сторонах…» Прожектор погас. Кваплячись, Слава пірнув у темряву лісосмуги, за ним без пригод дісталися й інші троє. Він вдивлявся в кущі і намагався розгледіти тих, хто мав на них тут чекати, але нікого не побачив. У розпачі, нехтуючи небезпекою, вони швидко пройшли лісосмугою кілька сотень метрів, однак не зустріли ані Хомчака, ані Берези, нікого. Хлопці розгублено дивилися один на одного, вони не могли повірити, що їх кинули напризволяще. В цей момент вони відчули, наскільки холодне повітря і як сильно хочеться пити. Порадившись, вони вирішили повернутися назад, на знайоме місце.

– А якщо вони нас шукатимуть? – запитував Єгор. – Як вони нас знайдуть?

– Вони нас не шукатимуть! – Слава не сумнівався в причинах вчинку військових – ті хотіли позбутись цих повільних журналістів. – У них є тепловізор, якщо б захотіли, давно б знайшли!

Спати на сирій землі цієї ночі виявилось дуже холодно.

– Який дубар, люто! – перешіптувались Тарас і Єгор.

– Люто! – погоджувалися Бєляков і Слава.

Вони крутилися і смикалися від кожного звуку, слідкували за тим, щоб ніхто не хропів, але навіть Тарас, який хропить завжди і скрізь, як трактор, цієї ночі сопів тихенько, як немовля.

– Води немає.

– Їжі немає.

– Сну немає.

Близько шостої ранку, коли вже настав світанок, вони побачили російський патруль – два солдати йшли вздовж посадки. Хлопці вирішили, що їх побачили і вже подумки приготувалися здаватися, але ні – патруль безтурботно пройшов далі. На мобільних телефонах з’явився зв’язок, і Слава по кешованій карті в навігаторі зміг установити місцеперебування – тепер хоча б стало зрозуміло, в який бік рухатись.

Десь із полів знову пролунали одиночні постріли. Звідти треба було терміново йти, і вони рушили до кінця лісосмуги, де Слава через видошукач камери оглянув околиці: дорогою їхало два бетеери під білими прапорами.

– Як думаєш, може, це наші в полон здаються? – припустив він.

– Навряд чи, – похмуро відповів Біляков. – Всіх уже або полонили, або вбили. Чуєш, бахають одиночними?

– Підемо назад, так? – стало страшно. Вони повернулися до кинутих машин, що стояли незайманими на тому ж місці, де вони в паніці залишили їх учора вранці.

Журналісти швидко переговорили телефоном із родичами, редактором телеканалу і військовими – зв’язок працював добре. Військові дозволили взяти машину і порадили вибиратися в бік Комсомольського. В машині генерала Хомчака, що належала Міністерству оборони, про що свідчив відповідний техталон, знайшлося трохи води, їжі, трилітрова банка червоного вина, два травматичні пістолети, сувенірні ножі і великий ефектний штик-ніж. Поруч у посадці вони побачили купу розкиданої зброї – автомати і гранатомети. Зброю вони не чіпали, зате сьорбнули вина, яке на голодний шлунок відразу ж гарненько подіяло. Але найдивніша знахідка їх чекала зовні – прямо на «торпеді», на видному місці, лежала особиста рація командувача «Сектором Б» генерала Хомчака. Він залишив її тут, просто кинув. У міні-автобусі Берези були прострелені всі чотири шини, зате від нього був ключ – Слава ще вчора ввечері, підкоряючись рефлексу, передбачливо витяг його із замка запалювання і заховав у кишені. Єгор дістав білий прапор, який заготовив за вказівкою Берези ще при виході з Многопілля, і виставив у вікно.

– Будемо вибиратися якось, – запропонував Слава. – Ми – люди не військові, за місцевих, звичайно, не проканаємо, але корочки свої журналістські будемо показувати, може й допоможе…

– А я? – запитав Біляков. Він стояв у військовій формі, Слава якось не звернув уваги на цей факт.

– На, приміряй! – Єгор дістав із рюкзака свої запасні штани і футболку.

За кермо сів Біляков. Він знав цю машину, як рідну, і завів із півоберта. «…Синку Божий позаду, янголи по сторонах… янголи по сторонах…» Неспішно вони виїхали з кущів уздовж лісосмуги в бік дороги, Слава ввімкнув на мобільному телефоні навігатор, який відразу ж визначив напрям руху. Але Біляков, вочевидь, не прийшовши до тями після вчорашніх подій, замість того, щоб одразу виїхати на дорогу, різко повернув кермо праворуч, у поле, і через кілька десятків метрів машина наскочила на величезну каменюку і зависла на ній переднім мостом, скажено обертаючи колесами.

– Б…! – це все, що зміг видавити з себе Слава. – Домкрат давай! – машину підвели, і Біляков здав задом і зняв автобус із перешкоди.

Вони швидко помчали випаленим полем, повз розбиту вчора українську техніку, але, очевидно, не розрахувавши кута спуску на дорогу, при з’їзді уперлися бампером в асфальт і знову застрягли.

– Б…! – сказав Слава і здивовано глянув на водія.

– За нами біжать, – тихо прошепотів Єгор, розглядаючи фігурки з автоматами в бічне дзеркало.

Їх оточило щонайменше п’ятнадцять солдат:

– Виходьте! Швидко!

– Ми журналісти, – спробував заговорити Слава, виходячи з піднятими руками, – ми не військові!

Однак в автобусі вже знайшли карту з позначеними бойовими позиціями, залишену там кимось із командирів, і бойову гранату.

– Та які ж ви журналісти? Ви – диверсанти!

Їх вишукували в ряд, наказали зняти бронежилети і взяли на приціли автоматів.

– Ми не диверсанти, – спробував ще раз переконати солдатів Слава. – Машина – не наша, речі теж не наші!

Солдати розсміялися:

– Ставайте на коліна, – хлопці опустилися на асфальт. – Звідки ви приїхали?

Слава махнув рукою у бік посадки:

– Звідти.

– Можеш на карті показати?

Тут навіщось у розмову вліз оператор, який до того весь час мовчав:

– Так! – вигукнув він радісно.

– А, так ти і по картах орієнтуватися вмієш! – здивувалися солдати. Очевидно, в їх підрозділах це вважалося великим мистецтвом. – Ми зараз перевіримо, які ви журналісти.

По черзі, нахилившись до кожного, вони запитали адресу редакції. Ні Єгор, ні Тарас, ні, тим більше, Слава, який на «Еспресо ТБ» ніколи не працював, адреси редакції не знали.

Солдати заусміхалися:

– Щось хрінові з вас диверсанти!

– Та ось подивіться, звідки ми приїхали! – Слава тицьнув карту з навігатора, але та не призвела жодного ефекту на солдатів, зате телефони вмить відібрали і викинули в водоймище.

Полонених ретельно обшукали і трохи поштовхали, але швидше для порядку. Слава похвалив себе за те, що вранці витяг карту пам’яті з відеокамери і заховав у кросівок. Замість неї він вставив у камеру нову, на яку відзняв сьогодні вранці декілька хвилин всього підряд.

– Це що, весь відзнятий матеріал? – запитав офіцер.

– Так. Більше нічого не встиг.

Що робити з такими полоненими, росіяни не знали. Ситуація, напевне, для них виявилася позаштатною, і вони не мали відповідних інструкцій. Солдати охороняли блокпост на перехресті, вільного транспорту, щоб відвести полонених до якого-небудь ефесбешника, не мали, серйозних звинувачень висунути не могли, та й, імовірно, не дуже й хотіли.

У російському походженні військовослужбовців без шевронів та погон полоненим сумніватись не доводилось. Виявляється, при близькому спілкуванні їх поведінка, манера спілкування, обличчя настільки відрізняються від українців, що переплутати неможливо за жодних обставин. Солдати трохи ще покопирсалися в речах затриманих, після чого посадили їх у коло біля дороги і приставили охоронців. Слава спочатку попросив одну сигарету, потім другу, потім помалу почав розповідати про себе і своїх товаришів: хто такі, як сюди потрапили і тому подібне, пропускаючи, звісно, моменти, пов’язані з українською армією. Росіяни у відповідь зізналися, що вони – російські контрактники, три доби тому їх підняли по тривозі, посадили у вантажівки і закинули сюди. Три ночі вони провели під відкритим небом, не розуміючи мети свого перебування. В їх словах не відчувалося ані ворожнечі, ані ненависті.

Коли стемніло, полонених посадили в їх автобус, попередньо витягнувши акумулятор, пояснивши, що це для того, щоб вони «не пускали джипіес-маячків». Але хлопці не встигли заснути, як прозвучала команда: «до бою!» – і вони пострибали в окопи, де просиділи, зігнувшись і тремтячи чи то від страху, чи то від пронизуючого до кісток нічного холоду, півгодини. Однак бій так і не розпочався, ніхто навіть жодного разу не стрельнув. Так повторювалось кілька разів за ніч – лунала команда «до бою!», солдати і журналісти стрибали в окопи і сиділи там в очікуванні.

Ранок настав непомітно. Таке іноді трапляється зранку – коли не розумієш, прокинувся ти чи ще спиш. Не розумієш навіть, хто ти є такий і звідки, не кажучи вже про «навіщо». Спати в автобусі в поламаних кріслах – ще те задоволення, тіло крутило і кричало, мозок відмовлявся вмикатися в реальність – вона не обіцяла нічого гарного, так що остаточно Слава прокинувся, тільки почувши українську мову. Наші полонені брели, опустивши голови і ледь пересуваючи босі ноги, дехто йшов тільки в майках і штанях. Це були військові. Мінімум половина з них мали поранення різної важкості, виглядали вони вкрай змучено. Полонених відвели подалі в поле і там посадили на землю. Через годину за ними пригнали три бетеери з намальованими білими колами поверх українського маркування – двох білих смуг.

Журналістів відвели в тінь, на невеличку галявинку, там вони просиділи до обіду, обговорюючи з конвойними стосунки поміж Україною та Росією і тонкощі геополітики. Росіяни свято вірили, що на Донбасі воюють з нацистами з «Правого сектора» й американцями, перевдягнутими в українську форму.

– Ви кажете, що стирчите тут три доби, – намагався достукатися до них Слава. – Так?

Російські десантники з Ульяновська кивали головами, погоджуючись.

– І ви хоча б одного америкоса тут бачили? Або фашиста?

– Ну, не бачили. Так і вони ж не дурні в полон потрапляти!

– Ну, а українські солдати, яких ви тут бачите, ось ці полонені або ми – нормальні люди? Не фашисти, ні? Не америкоси?

– Та начебто ні. Але ось в сумці ми кепку знайшли. На ній «ЦРУ» англійською написано!

Слава аж засміявся:

– Та таких кепок мільйон на базарі продається за три гривні, навіть до воєнторгу ходити не потрібно! – з жарту про воєнторг росіяни задоволено зареготали. – А по факту ви вторглися на територію незалежної держави. Так? А ваших хлопців скільки вже полягло тут? Десятки два, не менше, так? А за що? За який хрін вас сюди помирати послали, от поясніть мені, тупому?

Росіяни похмурнішали. Слава вдарив по найболючішій точці.

– Так це все ж Обама. Америкоси лізуть, куди хочуть, а ми…

– Та де той Обама, а де ваш Ульяновськ? – Слава не стримував емоцій. – До чого тут взагалі Обама? Гинуть хлопці – і ваші, і наші. Один в одного стріляють! Не Обама стріляє! Чи не так?

Солдати похмуро дивилися в бік і мовчали.

– Всі підараси, – сказав тихо один із них. – І Путін наш, і Порошенко ваш. І Обама такий же самий, тільки чорний. А ти тут помирай…

Слава подумав, наскільки далекоглядно він вчинив учора вранці, коли вивернув свою футболку з написом «американська армія», а хлопці ще насміхалися з нього! Цей тотальний дурдом, що живе і процвітає в головах росіян, неможливо пояснити і вилікувати, і в такій футболці, що води напитись – пішов би він під російський трибунал, як американський розвідник. А так вони сиділи на галявинці, курили, говорили, конвойні навіть поділилися з ними своїм сухпайком. Російський сухпай виявився значно якіснішим за український – і по набору харчів, і по калорійності, і по зручності – там навіть горілка передбачена зі шматочком сухого спирту.

Вони обідали і мирно обговорювали цю грьобану війну, яка звела звичайних людей на смерть, і здалеку могло видатися, що біля перехрестя зустрілися давні добрі приятелі із сусідніх селищ, які давно не бачилися і присіли перепочити й обмінятися новинами. Журналістам повернули навіть особисті речі – банківські картки, ключі, гаманці, щоправда, апаратури не віддали, але Слава, якому в ногу поколювала відеокарта з відзнятим матеріалом, залишався спокійним: «Бог із нею, з камерою, зате буде, що показати, коли відпустять!»

Однак зі звільненням виявилося все не так просто. Слава думав, що їх потримають ще трохи і відпустять по домівках. Ну, чим вони можуть бути корисними або небезпечними для росіян? Що з них узяти? Та він глибоко помилявся. Ближче до вечора приїхала невелика група військових, які грубо поклали журналістів обличчями на асфальт. Їх знову обшукали і все позабирали, а у Слави навіть зірвали з шиї золотий ланцюжок. Нічого особливо цінного, але стало ніяково. В кузові вантажівки, куди їх посадили, всім міцно стягли руки джгутами, та так, що Єгор і Біляков закричали від болю. Руки синіли і віднімалися, але нові конвоїри були байдужі, поводилися жорстко, підкреслено демонструючи ворожість.

«…Синку Божий позаду, янголи по сторонах… янголи по сторонах…» – повторював молитву Слава. Він розумів, що ось тепер вони потрапили в серйозну халепу, і їх, напевне, відвезуть до Росії. Нарешті, після двох годин гойдалок на ямах, вантажівка зупинилася, ззовні відкинули брезент і з трикутника, що світився яскравим безтурботним днем, неприємний голос запитав:

– Єгор Воробйов є? На вихід!

Єгора висадили, а Славу, Тараса і Білякова повезли далі.

– Куди нас тепер? – запитав Слава.

– На розстріл! – серйозно відповів конвоїр, смачно сплюнувши в бік полонених. В очах його плескалася холодна радість.

Матір Божа поперед,

Синку Божий позаду,

Янголи по сторонах,

Що буде мені, то й буде вам…

Після того як вони пройшли по лісосмузі вже не менше кілометра, з’ясувалося, що журналісти і водій комбата Берези – Біляков – загубилися. Кілька бійців повернулася до меж посадок, пройшли ще далі, аж до кинутих машин, але нікого так і не знайшли. Порадившись, група генерала Хомчака прийняла рішення, що далі шукати журналістів немає ані часу, ані можливостей. На світанку бійці сховалися у випаленій «смерчами» лісосмузі. В голови ударив різкий трупний запах. Огледівшись, з’ясували, що навколо – зорані танками окопи, розбиті артилерією бліндажі, а під ногами – перемолотий паштет із людей, одягу та землі. Тут стояла на смерть і тримала оборону та частина 51-ї бригади, яку знищували росіяни 24–25 серпня.

Вони вийшли до Комсомольського через три доби. Звідти генерала Хомчака на вертольоті евакуювали в штаб АТО в Краматорськ, інших доставили до Дніпропетровська.

Сашко Крим під час виходу колони по «зеленому коридору» отримав мінометний осколок у потилицю і помер на місці. Він прожив зі своїм новим позивним, яким так пишався – Гармаш – три тижні.

Його друг-артилерист Тарас Вогонь у ту ж саму мить, коли вбило Сашка, був тяжко поранений і, намагаючись урятуватися, виповз із автобуса в поле. В танк, що стояв поруч, влучив снаряд. Танк вибухнув і перетворився на смолоскип, у вогні якого загинув Тарас.

Сімейна справа Семенових

Будь сильним і відважним,

Не бійся і не лякайся,

Бо з тобою Господь, Бог твій,

У всьому, де ти ходитимеш.

(Іс. Нав.1:9)

– Ей, хлопчику! Це вулиця Доватора, номер двадцять три? – У хвіртці нерішуче маячили дві дівчинки років дванадцяти-тринадцяти в піонерських краватках і хлопець років двадцяти з комсомольським значком на лацкані сірого піджака. Всім своїм зовнішнім виглядом – короткою акуратною зачіскою, випрасуваними брюками, світлою сорочкою, серйозним сталевим поглядом – він утілював у життя приклад для молодших товаришів.

Ігор навіть позаздрив – зразково виглядають люди. Сам він стояв із мітлою в руках посередині двору, одягнений просто, по-робочому. Перед Дев’ятим травня йому захотілося ще раз прибратися:

– Так, – відповів сконфужено. Навіщо вони прийшли?

– Є хто-небудь з дорослих удома? – запитав комсомолець. – Потрібно розписатися в документі.

– Батько вдома. Тату! – неголосно покликав.

Батько вийшов на сходинки: як завжди, з привабливою посмішкою, привітним поглядом, середнього зросту, сухотілий, теж одягнений по-домашньому – картата сорочка з підвернутими рукавами, старі сірі штани, на голові – саморобний капелюх із місцевої газети, але чомусь здавалося, що він виглядає навіть більш святково, ніж гості.

– Доброго дня, – сказав, витираючи руки від фарби ацетоновою ганчіркою. – З чим прийшли?

– Гм, – кашлянув комсомолець. – Нас прислали з військкомату. Тут живе сім’я Семенових, правильно?

– Правильно, – відповів батько. – Тут.

– Ось… – комсомолець і дві піонерки зробили декілька кроків углиб двору і простягли аркуші паперу. – Вітаємо. Потрібно тут розписатися. Напишіть прізвище й ім’я, дату і час отримання нагородного листа.

– Якого нагородного листа? – не зрозумів батько. – Двадцять п’ять років Перемоги у Великій Вітчизняній війні? Так я б і сам у військкоматі її забрав, таку медаль. Навіщо стільки урочистостей?

– Ах, ми не сказали! Даруйте, – піонерки збентежилися.

Ігор розглядав їх кирпаті носики в профіль – дівчата, напевно, його ровесниці – і думав, в якій школі, цікаво, вони вчаться і чим заслужили на таку честь – виконувати доручення військкомату?

– Ваш родич, Семенов Юрій Петрович, нагороджений Зіркою Героя Радянського Союзу! Вітаємо! – урочисто оголосив комсомолець.

– Але… – щось хотів сказати батько. – Як… – Ігор ніколи не бачив у нього такого здивованого і водночас розгубленого обличчя. Та він і сам був приголомшений не менше.

– Звичайно, ми знаємо, що Юрій Семенов героїчно загинув, захищаючи Батьківщину, – продовжив комсомолець. – Але від цього його подвиг стає ще величнішим! Тому Комуністична партія…

– Юрій Петрович Семенов – це я! – нарешті, впоравшись зі словами, сказав батько.

– Чому посмертно? – скинув заціпеніння Ігор. Він давно відставив мітлу до яблуні й тепер пильно дивився на нагородні документи, йому не терпілося прочитати, що там написано. Його батько – Герой Радянського Союзу! Ні, він знав, що батько пройшов, точніше, проїхав у танку, точніше, в кількох танках, всю війну. Був поранений, перебував у полоні, втік, але про це все батько завжди розповідав у властивій йому манері – з усмішкою, легко, не заглиблюючись у деталі: там сестричка в госпіталі допомогла, там полька покохала і врятувала, там те, там се, словом, відбувався жартами від серйозної розмови про війну, як міг. Хіба що за святковим столом, коли приходили товариші, такі ж фронтовики, Ігор краєм вуха чув нерадісні розповіді. Не про подвиги – про те, як гинули товариші.

– Той самий? – здивувалися гості. – Юрій Петрович Семенов? Легендарний танкіст?

– Ну чому – легендарний? Звичайний танкіст… – батько повернувся з будинку з паспортом і спустився, злегка кульгаючи, сходинками в двір. – Дивіться.

Комсомолець і піонерки, не стримуючи емоцій, схилилися над паспортом.

– Усе збігається, – здивовано сказав комсомолець. – До останньої букви. Але чому тоді посмертно, Юрію Петровичу?

– Ти ще запитай, чому через двадцять п’ять років? – розсміявся батько. Він тримав нагородні документи в руках, не приховуючи торжественної усмішки. Ігорю теж кортіло підійти ближче, але він немов пустив коріння в землю за ці хвилини розмови і став ще одним деревом на подвір’ї.

– Синку, подивися, – батько сам простягнув йому папери, – як пишуть цікаво! Де треба розписатися, товариші?

Він стояв під білим розквітлим абрикосом – ще молодий, упевнений у собі чоловік, з відкритим красивим обличчям, який знає ціну життя і смерті. Дівчата-піонерки з неприхованим захопленням дивилися на нього – такими от і мають бути герої. Так вони і повинні виглядати… Якщо живі.

«Короткий конкретний виклад особистого бойового подвигу або заслуг.

Командир 3-ї роти старший лейтенант Семенов у бою за село Багриново 15.7.43 р. проявив взірець мужності і відваги. Діючи на лівому фланзі полку, рота при своєму просуванні зустріла опір самохідок і артилерії противника, які вели фланговий вогонь. Поєднуючи маневри з вогнем, рота під управлінням старшого лейтенанта Семенова допомогла 2-й танковій роті й піхоті, що взаємоділа з ними, захопити й утримати Багринове. Особисто старший лейтенант Семенов вогнем зі свого танка підпалив одну самохідку, підпалив бліндаж зі скупченням піхоти, штабну машину і два ручні кулемети, подавив вогонь однієї арт. батареї. Гарматно-кулеметним вогнем знищив 25 гітлерівців. Семенов загинув, ведучи вогонь із танка, що горів. Командир 36 ТП підполковник (Макаркін).

Командувач 61-ї армії гвардії генерал-лейтенант Бєлов. 22 липня 1943 р.

15 липня 1943 р. за бойовий подвиг на Орловсько-Курській дузі представлений до звання Героя Радянського Союзу.

Запис зроблений з нагородного аркуша архіву Міністерства оборони СРСР».

Дев’ятого травня за чаєм – мама за такої урочистої нагоди покликала родичів і друзів – Батько жартував:

– Ось що означає – нагорода знайшла героя!

– Так, Юрку, а ти двадцять п’ять років без Зірки ходив! Несправедливо! – пожартував хтось із гостей.

Батько спохмурнів:

– Та що ви, насправді! Приємно, звичайно… Але хіба це щось міняє?

Ігор одразу не зрозумів значення цих слів. Звичайно, міняє! Він-жеж і без Зірки не сумнівався, що тато – героїчний мужик, але із Зіркою це приймало… як би сказати правильно? Зовсім інший поворот, так.

Як не просили його того вечора розповісти подробиці бою, батько не погоджувався:

– Та ось же все написано правильно, чорним по білому, офіційно: вів вогонь, знищив, згорів у танку.

– А екіпаж? – запитав хтось і тут же замовк, злякавшись не стільки питання, скільки відповіді, але батько підняв очі й спокійно сказав:

– Ваську Панасюка, механіка-водія, убило відразу. Про долю інших – нічого не знаю. Давав запити на Міністерство оборони – відповіли, що числяться зниклими безвісти.

Більше ніхто про війну батька того вечора не розпитував. Говорили про інше. Батько трохи повеселів, але Ігор запам’ятав його і таким – серйозним, навіть сумним. При нерівному світлі помаранчевого торшера здавалося, що невелика, розміром і формою з розплющений п’ятак, темно-багрова опікова пляма на лівій щоці розповзлася на половину обличчя. Таким він і полюбив цей День назавжди, разом із гіркою посмішкою батька, разом з його запахом. Ігорю здавалося, що батько досі пахне з гаром усіх танків, у яких горів.

– Гітаро, виходь! Гітаро, давай сюди, все нормально! Виходь! – лунало сердито з рації.

– Хтось здав мій позивний!

– А, може, і не тільки позивний…

Вони лежали, притиснувшись до землі й один до одного, в лісосмузі – двоє артрозвідників, двоє друзів-лейтенантів, Юра і Андрій. Вони бачили, як за сто п’ятдесят метрів здається в полон їхній п’ятий блокпост. Без жодного пострілу солдати й офіцери третього взводу складали зброю і сідали навпочіпки, як зеки, завівши руки замком за голову.

– Що відбувається? Чому вони не стріляють?

– Ми в кільці, бачиш!? Там людей триста, не менше, а наших – двадцять п’ять від сили.

– Як таке могло статися?

Юра знизав плечима. Він і сам би хотів це знати.

– Гітаро, виходь! – знову суворо заговорила рація. Почулися автоматні черги в повітря.

Блокпост оточили десять хвилин тому – техніка, з десяток беемде і беемпе, танки, вантажівки, не марковані ні білими сепаратистськими кружечками, ні якось інакше, і люди, не менше трьохсот десантників. Діяли злагоджено, швидко, як по-писаному, не зустрівши ні організованого, ні неорганізованого опору. Артрозвідникам пощастило, вони знаходилися у цей момент трохи далі, тому відійшли в посадку, акуратно зняли розтяжки, але далі стояли сигнальні ракети, і шлях до відступу виявився відрізаним. Тут у них ще залишався маленький шанс пересидіти, перечекати, раптом про них не знають і не скажуть? Однак рація інформувала однозначно – їх зрадили:

– Гітаро, виходьте обидва! Обіцяємо переговори!

– Дивися, хтось йде до нас!

– Ага, майор, здається.

Ворожий офіцер зупинився метрів за п’ятдесят, демонструючи, що він без зброї:

– Я поговорити, хлопці. Ми не хочемо зайвої крові. Піднімайте руки вгору, зброю кидайте перед собою. Все буде нормально, я обіцяю.

– Майоре, цього не станеться! – Юра, здається, голосно кричав. – Ми хочемо вийти зі зброєю.

– Добре. Мені потрібно поговорити з командиром, – майор розвернувся і пішов до своїх.

Юрій з Андрієм перезирнулися:

– Що робитимемо? – Запитання, що не має правильної відповіді в даній ситуації, що не зроби – все приведе до сумного фіналу. До сумного і швидкого.

Обидва зовсім молодих офіцери, по двадцять два роки кожному, закінчили Львівське вище училище Сухопутних військ усього два місяці тому. Двадцять першого червня (так) пройшов їх випускний вечір – тихий, без урочистостей, відповідно до часу. А наступного дня вони – випускники-артрозвідники – вже відбули до Запоріжжя, до 55-ї бригади на постійне місце служби. А ще за два тижні їх відправили сюди, в зону Антитерористичної операції, між Іловайськом і Многопіллям, ближче до розташування 39-го тербатальйону. Робота в артрозвідників проста, але відповідальна: за траєкторією польоту мін і снарядів визначати координати місця розташування ворожої артилерії, тобто, якщо без військових мудрощів, як корегувальники вогню, тільки навпаки. Юра Семенов у школі навчався в математичному класі, військове училище закінчив на відмінно, і в Запоріжжі комбат пропонував йому залишитися на базі – готувати особовий склад. Однак Юра поїхав до діючої армії – не для того, вирішив, він вибрав кар’єру військового, щоб у той час, коли йде справжнісінька війна, відсиджуватися в тилу. Прибувши в зону АТО, одразу відчув всі різниці: різницю між училищем і армією, різницю у ставленні до українських військових місцевого населення, різницю у стосунках поміж офіцерами і солдатами. Тут одразу можна визначити, де Україна, а де вона закінчується в головах у людей, хоч кордони накреслюй. Ось, наприклад, у селі Єленівка, що на півночі Донецької області, де вони зупинялися на пару днів, солдатів зустрічали усмішками і пригощали в магазинах і кафе безкоштовно, а тут, у Многопіллі, де нині базується штаб генерала Хомчака, все продають за гроші і з неприхованою насмішкою: «Навіщо ви сюди прийшли? Вас тут все одно всіх уб’ють!»

Під Іловайськ їх відправили одразу всіх шістьох – висококласних військових спеців, але, на подив, не розподілили по батареях або підрозділах, а тримали навіщось разом як батарею звукометричної розвідки. Вони мало що встигли зробити корисного за цей час, хіба що протягли семикілометровий кабель, зв’язавши штаб і підрозділи, засікли кілька точок, звідки вівся нерегулярний і дуже неточний обстріл наших позицій. Батькам про своє відрядження Юра не сказав ані слова, але якщо маму ще можна якось обманути, видаючи постріли за шум від вибивання килима на вулиці, то батька на такій полові не проведеш: «Ти, синку, там бреши та не забріхуйся. Я хоч і не кадровий офіцер, та автомат «калашникова» від «зіла» відрізнити можу!» Врешті-решт, після чергових маминих сліз Юра зізнався, що знаходиться в АТО, але пригрозив, що більше не братиме слухавку, якщо вона хоч би раз ще заплаче, і вони домовилися, що запитання: «Ти там живий?» – в їх діалозі недоречне. «Живий, який же ще я можу бути? – нервував Юра. – Був, є і буду! Повернуся без жодної подряпини, не сумнівайся, мамо! Лише у полон не хочу потрапити».

…Через хвилину майор вертався разом ще з одним офіцером, який тримав, як заручника, перед собою українського солдата.

– Гітаро, виходьте! Обидва! – офіцер тримав пістолет біля голови полоненого. – Якщо не почнете переговори, я його застрелю.

Юра встав:

– Відпусти солдата!

– Зброю на землю! Підніми руки! – заволав росіянин.

– Це переговори чи полон?

– Переговори!

Вони зблизилися на відстань декількох кроків, коли російський офіцер, різко відштовхнувши українського полоненого убік, відкрив вогонь по Гітарі. Стріляв під ноги, над головою, скориставшись сум’яттям українців, підскочив зовсім близько і навів пістолет:

– Лягай! Лягай, я сказав! На землю! Це наказ!

Юра багато разів у своєму короткому хлоп’ячому житті в уяві розігрував подібні сцени і шукав і знаходив героїчні виходи з ситуацій, але все, що реально він міг зробити зараз, так це закричати що є сили:

– Старшого сюди! Старшого! – «Коли пістолет біля скроні, вмирати зовсім не страшно», – подумав із відчаєм, але був певний, що все робить правильно.

– Лягай! На землю! Давай, швидко! – кричав росіянин. Рука його тремтіла, і пістолет підстрибував у повітрі, немов він їхав по вибоїстій дорозі.

– Сам лягай! Старшого сюди! – Юра відскочив від дула, що пахло змащувальним маслом і порохом, відступив назад на пару кроків, ризикуючи отримати кулю, але чомусь знав – ворог не вистрилить.

З боку блокпоста до них квапилися люди: вочевидь, комбриг і кілька солдатів без зброї. Комбриг махав руками:

– Все, все, не треба! Зараз поговоримо! Опусти пістолет, майоре!

Майор з полегшенням опустив ПМ. Юра і Андрій видихнули:

– Я, ми… – хотіли вони сказати щось підполковникові, який наближався, – ми… – але нічого вже не встигли промовити, бо були збиті з ніг і миттєво зв’язані десантниками.

– Переговори… – хрипів Юра. – Переговори, підполковнику! – але його заклик до правил честі зустріли гучним реготом.

– Ми з фашистами переговорів не ведемо! – заявив задоволений вдало проведеним захватом російський підполковник. – Ведіть цей гітлерюгенд до блокпоста. Одного тільки зрозуміти не можу – діди воювали, били ту нечисть, а ви тут, в Україні, таке витворяєте!

Андрія і Юру, особливо не панькаючись, відтягли на блокпост і кинули на землю. Підполковник став перед ними, широко розставивши ноги, і почав допит:

– Покажіть на карті, де сусіди? – артрозвідникам тицьнули під ніс карту.

Юра здивувався – карта була дуже детальною, у сто разів кращою, ніж у них.

– Не знаю. Ми тут нещодавно, навіть окопатися не встигли.

– Ага, ну гаразд. Це нам і без вас відомо. Ви дріт тягнули?

– Ні. Який дріт?

– Та гаразд, Гітаро, ми знаємо, що ви. Де він, покажи?

Юра махнув рукою градусів на тридцять північніше.

– Майоре, постріляйте туди. Шукати часу немає, – наказав підполковник, і доки продовжувався допит, 122-міліметрова гаубиця разів десять-дванадцять гепнула у вказаному напрямку.

Підполковник поставив ще кілька незначних питань, і Юра зрозумів, що росіянин володів оперативною обстановкою куди краще, ніж він сам. Підполковник перейшов до політінформації:

– Ми, – заявив він, – прийшли допомагати воювати проти вас, фашистів, своїм братам-слов’янам! Як твоє прізвище, лейтенант?

– Семенов.

– Б… у тебе ж російське прізвище, синку! Як же ти можеш проти православних людей воювати?

– А проти росіян я і не воюю. Я проти ворогів своєї Батьківщини воюю, я присягу давав.

– Як це – не воюєш? Я – російський офіцер! – кип’ятився підполковник.

– Так це ж ви сюди прийшли до України, а не ми до вас! – Юра говорив те, що думав. – Значить, ви вороги, правильно?

Насправді ж лейтенанта-артилериста не зачіпали і не ставили в безвихідь подібні запитання – він народився в незалежній Україні. Він знав себе як громадянина України. Він давав присягу українському народові, служив в українській армії й жодної іншої країни і Батьківщини собі ніколи не уявляв і не бажав. Для підполковника, який більшу частину свого життя прожив в СРСР, вочевидь, такі відповіді молодого українського лейтенанта здалися несподіваними. А може, він не вважав за потрібне вислуховувати відповіді. Підполковник розвернувся і дав команду своїм підрозділам почати вантажитися на броню і вантажівки.

Між собою в дорозі не розмовляли, в повітрі майже фізично тремтіло гнітюче відчуття провини і загального безсилля, і в той же час – полегшення, що залишилися живі. А, може, за це і відчували себе винними – за те, що залишилися живими, спостерігаючи за розбитою технікою і залишками українських солдатів уздовж дороги. Їхали не дуже довго. Очі не зав’язували, та й взагалі російські солдати поводилися так, начебто вони – справжні господарі на цій землі, а не загарбники. На висотці між Новим Світом і Старобешевим наказали вийти. Висота виявилася добре підготовленим укріпрайоном, який обороняло близько сорока російських десантників. Полоненим наказали сісти на землю в коло. Так просиділи близько двох годин, спостерігаючи, як час від часу з боку позицій сепаратистів прямо в центр Старобешевого падають снаряди. Юра з Андрієм налічили не менше десяти влучень, траєкторія польоту не залишала сумнівів, звідки і ким зроблені постріли. Очевидно, сепаратисти і росіяни хотіли залякати місцевих жителів ще більше, вселити в них, і так переважно недружньо налаштованих, ненависть до українських військових. Від цього усвідомлення Юрієві стало сумно. Коли він їхав на Донбас, то думав, що місцеві жителі вже у всьому розібралися – хто друг, а хто ворог, хто хоче миру, а хто війни. Молодий лейтенант їхав сюди захищати Батьківщину, а насправді виходило так, що Батьківщину тут давно розміняли на міфічні обіцянки і спотворену пам’ять. Тут замість реалій сьогодення – жорстокого, яке щодня забирає життя десятків людей, жили нездійсненним солодким майбутнім і несправжнім минулим, якимось чужим, видуманим життям. Можна, звичайно, назвати це мрією, але Юра схилявся до більш точного визначення – ілюзія.

Швидко стемніло і похолоднішало, і військовополонені сіли щільніше, притиснулися один до одного. Раптом у повітрі почувся знайомий звук – це летіли «гради», і летіли вони в їх бік. Росіяни теж насторожилися – і при перших же вибухах панічно попадали на землю. Полонені українці неголосно розсміялися – вони давно знаходилися під регулярними обстрілами, і навіть новобранці навчилися добре визначати, коли і куди впаде снаряд. Обстріл продовжувався хвилини три-чотири. Увесь цей час росіяни не давали можливості полоненим сховатися в укриття, тримаючи їх на прицілі з бліндажів і окопів.

Уночі через холод вдалося поспати лише пару годин. Уранці, змерзлих і голодних, полонених відправили до Сніжного, звідки, після формального допиту, – в Донецьк.

Танк, вправно маневруючи на місцевості, вів вогонь влучно і нещадно, знищуючи одну вогняну точку противника за іншою. Ворог просто не встигав розвертати зброю на Т-34, що мчав у них по тилах.

– Дивися, як Семенов пре! Оце красень! – захоплювався, спостерігаючи в бінокль зі штабного бліндажа за маневрами танка старшого лейтенанта, командир ТП-36 підполковник Макаркін. – Він же зараз на себе всі основні сили ворога стягне!

Т-34, майстерно уникаючи зустрічного вогню, дійсно творив дива і здавався невразливим.

– Ага, бліндаж накрив і кулеметне гніздо! Як кладе, як по підручнику! До винагороди весь екіпаж представлю! – Тут танк Семенова задимився і закрутив баштою, не припиняючи стріляти. Підполковник закричав:

– Терміново підмогу! Киньте туди з другої роти два танки! Де наша піхота?!

– Неможливо, товаришу підполковнику! – відповів начштабу. – Друга рота прорвала оборону противника, і якщо забрати звідти танки…

– Так-так, я знаю, – нервово відмахнувся підполковник. Він розумів, що доля героїв, які зробили на його очах результат цього бою, вирішена наперед, але був безсилий чимось допомогти.

Тим часом у танк Юрія Семенова попав ще один снаряд, і машина спалахнула і зовсім зупинилася, через мить вибухнув боєкомплект. Як не вдивлявся підполковник Макаркін крізь бінокль у чорний дим у надії побачити хоча б одну фігуру танкіста, що врятувався, бачив лише німців, що біжать до танка.

Старший лейтенант Семенов, на відміну від інших членів екіпажу, не загинув. Двома прямими попаданнями його контузило і поранило в ногу, кров із розбитої голови заливала очі, але він не знепритомнів і за мить перед вибухом устиг відкрити люк башти, і свічкою, сильно при цьому вдарившись підборіддям, вистрибнути з танка. Утрачаючи свідомість, він доповз до дерева, під яким зарив у землю свій військовий квиток, зубами зірвав петлиці – не можна, щоб німці побачили, що він офіцер. Тут же підбігли німці, наказали встати, але встати Семенов уже не зміг – нестерпно боліла поранена нога, і офіцер махнув рукою, мовляв, якщо не може йти, значить, дострелити. Але молодий солдат навіть не встиг підняти «шмайсера», як танкіста підхопили під руки радянські полонені піхотинці, яких вели повз, і понесли на руках, швидко передаючи Семенова один одному в середину колони, ховаючи його там від поглядів здивованих німців. Так він і врятувався.

Військовополонених звезли на сортування, де ретельно вивчали документи, інколи коротко допитували і розподіляли – кого в концтабори, кого в шпиталь. Всі ці події старший лейтенант пам’ятав погано, перебуваючи в напівзабутті. Опритомнів лише в шпиталі, коли сивий лікар щось говорив німецькою офіцерові й наочно демонстрував пилкою, що ногу танкіста доведеться відрізати. Німецький офіцер погоджувався, але незадоволено морщився: кому потрібний полонений без ноги, який з нього зиск? Одні проблеми. Коли офіцер пішов, Юра відкрив очі й прошепотів лікарю:

– Найн! Найн! Бітте! – і показав на ногу.

– Ти що, німець? – гарною російською запитав лікар.

– Найн! Тобто ні. Я думав, це ви – німець!

– Та який з мене німець? – здивувався лікар. – Я – корінний харків’янин!

– Так, а що з ногою, лікарю? Відріжете? Не треба! Нова ж не виросте!

– Залишиться у тебе нога, не переймайся. Вилікуємо. Вони тебе в табір хотіли забрати, але я сказав, що ось зробимо ампутацію, тоді й забирайте.

– Так, а як же…

– Та що-небудь придумаємо, дорогенький, не переймайся.

Два тижні пролетіли швидко. Операція, перев’язки, лікування. Танкіст – так його прозвали медсестри – мав відмінне здоров’я і швидко одужував. Це не могло не тішити, але чим здоровішим він ставав, тим усе ближче виднівся концтабір. Пару разів навідувався німецький офіцер із запитанням, коли ж відріжуть ногу, і лікар усякий раз казав, що, можливо, завтра, але з’явилася надія, що концтабір отримає здорового в’язня, потрібно лише ще зачекати трохи. Німець явно схилявся до другого варіанту, і тому не квапив лікарів. Тиждень-другий нічого не вирішував, полонених у нього вистачало.

Серед медсестер особливу симпатію до Юри виказувала Люба – світловолоса двадцятирічна українка з-під Ромен, яка говорила доладною українською мовою, яку Танкіст не завжди розумів до кінця. Та це не зашкодило молодим людям знайти іншу спільну мову – мову щирих почуттів. Разом із лікарем Люба його і врятувала – за декілька днів до виписки Танкіста разом з іще одним офіцером і солдатом відправили в ізолятор, нібито виявили в них тиф. Німці переполошилися, але перевіряти діагноз не поспішали – тиф так тиф, немає підстав не довіряти старому лікарю, який так ретельно лікує німецьких солдатів і офіцерів. А далі Юру вела та сама удача, яка так часто приходила на допомогу. До ізолятора приставили вартового з автоматом, який ніс свою службу не дуже пильно. Охороняти трьох тифозних поранених не так-то й складно, напевно, вважав він. При нагоді вони задушили надміру самовпевненого охоронця і втекли. Йшли довго, вибиралися лісами і болотами – фронт у ті дні часто міняв лінію, важко було визначити, де свої, а де вороги, але через кілька днів вийшли таки – прямісінько в розташування мотострілкового полку. Долікувавшись у радянському госпіталі, старший лейтенант отримав відпустку і поїхав додому до матері в Липецьку область. Йшов по селу, накульгуючи і спираючись на палицю, вітався з людьми, ловив на собі здивовані погляди, а коли відкрив хвіртку, матір, побачивши його, втратила свідомість. Виявилось, місяць уже як отримала похоронку, горювала. Повернувшись на фронт, але вже в іншу танкову бригаду, Семенов шкодував лише про одне – коли тікав із Харківського німецького госпіталю, не встиг попрощатися з Любою. Більше він ніколи її не зустрічав.

Цю історію від батька – першу таку детальну про війну – Ігор почув лише через пару років після вручення Зірки Героя, коли вони неподалік від Курська, з’їхавши в бік із траси Москва – Сімферополь, стояли біля меморіалу полеглим воїнам.

– Дивися, синку, – сказав батько, проводячи пальцями по опуклих буквах на плиті, – тут я похований…

Серед нескінченного переліку прізвищ героїв, полеглих на Орловсько-Курській дузі, значилося: «Семенов Юрій Петрович».

У День Незалежності України, 24 серпня, з Юрою пропав зв’язок. Ігор Юрійович не міг додзвонитися синові з самого ранку, і лише ввечері, емоційно переваривши показаний по телевізору військовий парад на Хрещатику і прочитані в інтернеті чутки про оточення українських підрозділів під Іловайськом, трохи заспокоївся: по телеку сказали, що користуватися телефоном у зоні АТО стало небезпечно. «Може, наказали відключити, – зробила висновки дружина. – Завтра, напевно, відгукнеться». Але ні завтра, ні післязавтра син на зв’язок не вийшов. Пробували дзвонити його товаришам, але ті або скидали виклик, або не брали слухавку.

Невідомість – це найстрашніша голова дракона. Своїм полум’ям вона не обпалює, а заморожує, вводить у ступор, позбавляє волі й змушує багато говорити замість того, щоби діяти. Невідомість робить телефон частиною вашого тіла, позбавляє сну і дарує примарні надії. Немає нічого гіршого за невідомість, коли серце не знає, що йому робити: горювати чи радіти. Лише третього вересня Семеновим прийшла перша звісточка. Подзвонив командир:

– Юра живий, не поранений. Він у полоні. Вибачте…

Того ж дня відгукнулася мама Діми Севастьянова, однокурсника, одного з шести випускників-артрозвідників. Того самого, який не брав слухавку, коли йому дзвонили Семенови. А не брав тому, що не знав, як сказати про те, що сталося, тому подзвонив своїй матері порадитися, як бути, як точніше принести батькам товариша погану звістку. А за годину після розмови з мамою снаряд влучив у їхню машину, і він загинув разом із Ванею Гопаченком, ще одним двадцятидвохрічним лейтенантом. Немає більше ні Діми, ні Вані, золотих, світлих хлопчиків. Це не вкладалося в голові, не давало жити. І тут уже заговорила, обпалюючи з ніг до голови, друга голова дракона – страх смерті. Вона дихала їдкими випарами, обвуглювала серце і вкладала спеченим калачиком на диван, подалі від гамору і рухів зовнішнього світу.

Мабуть, лише тут, у полоні, в будівлі Донецького СБУ, Юра вперше за короткий час перебування в українській армії відчув, що він – офіцер. До них, зовсім хлопчиків, молодих лейтенантів, дорослі дядьки-добровольці й мобілізовані ставилися, радше, як до синів або молодших братів, не сприймали серйозно як бійців, що, звичайно ж, дратувало юнаків. Але вони розуміли, що тільки їх сміливість і професіоналізм можуть змінити ситуацію, тому терпляче чекали свого часу. Навіть однолітки, двадцятирічні хлопці-контрактники, ставилися до молодих лейтенантів, як до рівних, а не як до старших за званням. І в цьому порядку, що склався в такій дивній, такій незвичайній новій українській армії, що народжувалася на очах, було б украй неправильно корчити з себе людей із зірочками на погонах, великих начальників і тому подібне – бій покаже, хто чого вартий. Звичайно, після училища, де з дисципліною та ієрархією дуже суворо, непросто було сприйняти такий порядок, але Юра, наприклад, не відчував дискомфорту, зі свого боку незмінно прагнучи дотримувати субординацію і зі старшими за званням. Все-таки це – армія, хоч і молода. Але тут, у полоні, їх ретельно розсортували: окремо – добровольчі батальйони (на них казали – «смертники»), кулеметники і снайпери, окремо – мобілізовані рядові й контрактники, окремо – офіцери. Добровольців Юра більше не бачив. Снайперів теж. Офіцерів помістили в підвальне приміщення, де стояли збиті дерев’яні полиці до самої стелі, на яких дуже щільно лежали люди, багато хто мав легкі поранення. Юра здивувався: як багато, виявляється, українських військових знаходиться в полоні. Він стояв із Андрієм посеред підвалу і не розумів, що робити далі, куди можна сісти, а ще краще – прилягти, бо вони вкрай знесилені.

– Агов, хлопці, ви звідки? – запитав голос із кавказьким акцентом, але слова звучали все одно якось дивно. Говорив сивий високий чоловік із великим носом, трохи скошеним набік. – Я Таріелович, називайте мене так, старший тут…

Вони пояснили, звідки і як попали в полон. Таріелович дивився на них добрими темними очима і лише похитував головою:

– Ех, зовсім хлопчиськи, зовсім хлопчиськи…

З часом вони зрозуміли, чому в грузина такий дивний говір – у нього практично не залишилося зубів. Потім вони дізналися, що Таріеловича сильно били на допитах.

– Можна сказати, що вам ще пощастило: не поранені, не обстріляні, смерті не бачили. Ану, давайте, лізьте на самий верх, на шосту полицю, подалі від чужих очей. Бігом!

Хлопці намагалися заперечувати: мовляв, ми ховатися не будемо, але вже наступного дня зрозуміли, як мудро вчинив Таріелович і від яких моральних мук їх захистив. До полонених мали звичку заходити підхмелені козачки з Росії. Фізично вони не сильно знущалися – хіба що могли ударити пару разів кулаком в обличчя або живіт, плюнути, штовхнути ногою, але морально давили дуже сильно, прагнули принизити, змусити боятися, тремтіти, говорити те, що вони хочуть чути. Вишукували найслабкіших, бажано молодих – і на пару годин брали в оборот тут же, посеред підвалу, знущаючись на очах в інших військовополонених.

– І ці люди, – сказав Андрій після перших побачених тортур, влаштованих козачками над молодим хлопцем із західної України, – нам розповідатимуть, хто тут фашист?

Тож на шостій полиці виявилося набагато краще, ніж на першій: хоча й більш задушно, зате спокійно. Вони не мали нічого – ні мила, ні зубних щіток, ні рушників, у лазню їх не водили, в туалет виводили чотири рази на добу, жодних прогулянок. Годували маленькими порціями – двічі на день жменька макаронів і хліб. Але більш за все допікали не голод, не духота, а тривога за рідних, які нічого не знають про твою долю, яким, напевно, нині значно гірше, ніж тобі.

У перший же день на допиті Семенова сильно побили. Спочатку руками – за те, що укроп, потім ногами – за те, що офіцер, потім гумовою палицею – за те, що артрозвідник. Били професійно, від душі, із знанням справи. З реплік Юра зрозумів, що його обробляють колишні менти. Хоча чому – колишні? Може, вони менти й сьогоднішні. Більш за все беріг нирки, знав, що коли відіб’ють, то вже не відновляться, тому підставляв під удари інші частини тіла, прагнув розслабити м’язи і згадував тренування по бойовому самбо, на яких учили правильно падати і захищатися від ударів.

Командири розводили руками – доки жодних контактів і новин немає, радили звертатися до СБУ і до полковника Володимира Рубана, який опікувався обміном військовополонених. Він на громадських засадах був ніби посередником між ворожими сторонами. Ігор Юрійович знайшов телефон Рубана в інтернеті, але коротка розмова надії не подарувала. Полковник сказав, що займається лише тими солдатами, про яких достеменно відомо, що вони в полоні:

– Уточнюйте інформацію, зв’язуйтеся з товаришами по службі, командирами. Якщо пропав під Іловайськом, то перегляньте відео допиту полонених у Сніжному. Там багато людей, може, впізнаєте…

Але на цьому жорстокому відео ні Юри, ні інших колишніх курсантів-однокурсників, яких Ігор Юрійович і дружина знали в обличчя, не виявилося. Стояв у другому ряді хлопчина, чимось схожий на сина, але ні, не він, не він, однозначно. Сиділи на кухні, всоте переглядаючи ненависні кадри. Дружина Раїса плакала і молилася:

– Хай я нічого не дізнаюся, де він і як, але тільки б знати, що мій син живий, Господи! Дай хоч яку-небудь звісточку!

Скільки годин не стулили очей від Дня Незалежності, який перетворився на щонайдовшу і безсонну ніч відчаю – третю голову дракона. Думали-ворожили, кому ще можна подзвонити, до кого звернутися. Вранці Раїса не встигла переступити поріг свого конструкторського бюро на заводі, як колеги закричали:

– Раю, Раю! Твій Юра – в списку військовополонених!

Видихнула і перехрестилася: «Значить, живий! Спасибі Тобі, Господи!» – і розплакалася від щастя. Хоча, здавалося б, яке це щастя? Син – у полоні, в якому стані, де? Що з ним відбувається? Його б’ють? Знущаються? Працювала, немов робот, ще раз перебирала в думках усіх, до кого можна піти і постукати – раптом допоможуть, поки не задзвонив мобільний – викликав незнайомий номер. Серце тривожно забилося:

– Алло!

– Доброго дня! Це Раїса Семенова? – дзвонила жінка.

– Так, це я.

– Мій чоловік у полоні, в Донецькому СБУ. Ваш номер телефону йому дали два хлопчики, Юра і Андрій, щоб повідомити, що у них все нормально. Ви не хвилюйтеся…

– Як вони там?

– Я сама більше нічого не знаю, даруйте… Живі – і то добре.

Дійсно: і то…

Цілий день Ігор Юрійович жив цією новиною: значить, правда, значить, живі і в полоні, а якщо є можливість передавати інформацію, значить, не все так погано. Тепер можна й звертатися до полковника Рубана. Не думав Ігор Юрійович Семенов, син Героя Радянського Союзу, старшого лейтенанта Юрія Петровича Семенова, який бив німецьких нацистів, що доживе до такого дня, коли його сина, лейтенанта Юрія Ігорьовича Семенова, доведеться виручати з полону російських окупантів.

О першій годині ночі Семенових підняв на ноги телефонний дзвінок:

– Вибачте, не хвилюйтеся, це батько Андрія, Юриного друга.

– Так, так! Все нормально. Що сталося?!

– Дзвонив малий! Нічого не сказав, лише: «Все нормально, тату!»

– Чому ж Юра не подзвонив?

– Не знаю. Може, немає можливості.

– Дякую. Добраніч, – тривожно поглянули з дружиною одне на одного, шукаючи руки, а в руках – підтримки від гірких припущень.

І тут же подзвонив син:

– Мама, я живий, у полоні. Не хвилюйтеся: тут годують нормально, не б’ють. Поповни обов’язково рахунок на цей номер, обов’язково! Бувай! – говорив швидко, пошепки, але батькам здалося, що він кричав, що його голос чує зараз весь будинок, вся вулиця, все місто.

– Господь почув! – сказала Раїса.

Ігор Юрійович не заперечував.

Після цього дзвінка вони не мали можливості спілкуватися з сином близько місяця. Офіцера, з телефону якого дзвонили хлопці, кудись перевели або розстріляли, або обміняли – чутки ходили різні, і все це не здавалося неможливим. Таріелович, який потрапив до полону трохи раніше, ще до «Іловайського котла», і тому вважався старожилом, та й був там старшим за званням – полковником-танкістом, продовжував їх опікати, так само як і інших молодих офіцерів, відправляючи їх «поближче до Бога», як він висловлювався – на шосту полицю. Так тут, угорі, опинився і той хлопчина із Західної України, над яким знущалися козачки. Петро володів двома безперечними чеснотами: по-перше, він умів вирізати з дерева заточеною ложкою все, що завгодно, а по-друге, в Донецьку у нього жила рідна тітка, яка вирізнялася вельми пробивним характером. Перше, що створив Петро – розп’яття, яке вони поставили в куточку і тихенько вечорами молилися, повторюючи один за одним ті нечисленні молитви, які знали. Пізніше тітка принесла Новий Заповіт, і вони його читали тихенько вголос – молитви заспокоювали, а страждання, які зазнавали мученики і сам Ісус за віру, додавали сил і упевненості. Найголовніше, що жило в цих молодих хлопцях і що часто зникало в людях старшого віку – це усвідомлення безумовної правоти своєї справи. На допити їх уже не викликали, бити після першого вересня припинили – казали, що Стрілков-Гіркін видав указ про належне поводження з військовополоненими, так що цілий день вони гортали жіночі журнали, яких тут валялося сила-силенна і жартували, що після звільнення з армії запросто можуть тепер стати продавцями-експертами якої-небудь мережі типу «Мері Кей». Мало-помалу Петрова тітка змогла навести мости в керівництві «денеер», знайти мотузочки, за які могла посмикати: де за допомогою знайомств, де за допомогою невеликих грошей, і хлопцям дозволили передачі. Спочатку передавала лише тітка, а потім, через два місяці, прийшла перша передача з дому:

– Мамо, – сяяв Юра по телефону, – ти не уявляєш, яка це радість: почистити зуби, одягнути чисті труси, випити каву з бутербродом. Так мало потрібно людині!

– Головне – вірити, синку! Головне – вірити!

Ці тижні Семенови поставили на пошуки можливостей звільнення. Звернулися до СБУ, але там відповіли чесно: шансів немає, не в наших силах; у військовій частині казали, що роблять все можливе, але… Полковник Рубан на повторне прохання відповів: мовляв, так, добре, бачив список, там є ваш син, значить, займатимемося. Але порядок звільнення з полону такий: спочатку – поранені, потім – солдати, і тільки потім – офіцери.

– Та вони ж – діти! – закричала Раїса.

– Вони – офіцери! – відрубав Рубан і закінчив розмову.

Дуже конкретний мужик, не підступитися.

У відчаї Раїса сходила навіть у редакцію міської газети, яка співпрацювала з волонтерами і багато писала про війну, – раптом допоможуть, раптом когось знають, раптом – знову диво? «Наш старший син – теж військовий, зв’язківець, служить у Миргороді. За нього ми спокійні, а цей же – зовсім хлопчисько! Може, є які-небудь виходи у волонтерів, у журналістів на Донецьк?» Головний редактор порадив написати і зареєструвати заяву в СБУ і дав номер телефону місцевого фонду, що співпрацює з Рубаном.

– Ми вже дзвонили Рубану. Він сказав – чекати.

– Сходіть все ж таки сюди. Рубан далеко, в Дніпрі, а ці – наші, може, щось порадять. Будь-яка можливість…

Фонд розташовувався в напівпідвальному невеличкому приміщенні на околиці міста: темний коридор завалений величезними пакунками з речами, жодної солідності чи офіційності. Все простіше і ближче, але й тут теж попросили написати офіційну заяву, заповнити анкету. Раїса запитала, може, фонду потрібна допомога?

– Не відмовимося, – відповів керівник, ще молодий високий худий чоловік із серйозним обличчям і сумними очима. – Допомога завжди згодиться. Потрібні зимові речі, взуття.

На заводі гуманітарку зібрали швидко. Новина про те, що Раїса Семенова, чий син у полоні, шукає для полонених і поранених солдатів речі, прокотилася по цехах, як снігова куля, і буквально за півтора тижні набрали чимало мішків.

Зібране до Дніпропетровська Ігор Юрійович везти викликався сам, на своїй машині. Сподівався зустріти там Рубана, ще раз переговорити: а раптом, може, таки допоможе? У фонді ідею підтримали. Власне, так і сталося: коли машину розвантажували, у двір вийшов Рубан – Ігор Юрійович його впізнав за фотографіями, які бачив в інтернеті, і він ще раз звернувся з проханням про звільнення сина.

– Та ви зрозумійте, – цього разу терпляче пояснив Рубан, – я б хоч сьогодні вашого хлопця і всіх інших обміняв. Але не від мене це залежить – є інша сторона, і сьогодні вона диктує, кого залишити в списку обміну, а кого – викреслити. Вашого сина викреслять обов’язково, бо він – офіцер, він – артилерист, більш того, він артрозвідник, тобто в їх очах, вважайте, корегувальник вогню. Таких не відпускають просто так і швидко. Якщо взагалі відпускають. Потрібні неординарні вагомі причини.

Ігор Юрійович випалив:

– Так є така неординарна вагома причина!

– Яка ж? – Рубан звик вже до найрізноманітніших батьківських аргументів, його навряд чи чимось можна було здивувати. Будь-який батько придумає все, що завгодно, аби витягнути сина з полону, і його можна зрозуміти.

– У нього дід – Герой Радянського Союзу, прославлений танкіст – Юрій Семенов.

– Справді? – здивувався Рубан. – Це цікаво. Може, і спрацює, – сказав і пішов, не запитавши ні підтвердження інформації, ні куди потрібно звертатися в разі чого.

Ігор Юрійович їхав із Дніпра засмученим. На цей раз він не вірив, що Юрій Петрович Семенов, його батько, який допомагав йому завжди, – від домашнього завдання з математики і спорудження першого особистого табурета в домашній майстерні до магічної життєвої вдачі на яких-небудь іспитах – допоможе і цього разу.

– Ну, з’їздив – і добре, – втішала його дружина Раїса. – Речі відвіз хлопцям, добру справу зробив. З Рубаном познайомився, теж не зашкодить. Не засмучуйся! Господь нам допоможе!

Але як же тут не засмучуватися!?

А через день подзвонили з місцевого відділення фонду і попросили дані про батька, бажано – з копіями нагородного листа Героя СРСР.

– Це може допомогти, скажіть? – у котрий раз перепитувала Раїса.

– Ми вважаємо, – відповідали у фонді, – що допомогти може будь-яка дрібниця. Готуйте документи. Сподіватимемося на краще.

На краще вони сподівалися недовго – десь дві доби після передачі документів. А потім із Юрою обірвався зв’язок на місяць. Довідатися, що з ним сталося, де він знаходиться, не вдавалося. В родині Семенових настали знову чорні часи.

Молитовний куточок на шостому ярусі розрісся – Петро роздобув замазки, і до розп’яття додалася виліплена Богородиця. Тітка передала пояс із псалмом «Живих у допомогу Всевишнього», і він теж виявився доречним. Іноді, коли траплялася зайва хвилинка в розмові по телефону, Юрій просив маму прочитати Послання Корінтянам, яке-небудь конкретне місце. Молилися всі – і віруючі, і не дуже, і навіть атеїсти, точніше, ті, хто раніше вважав, що вони атеїсти. Молитва заспокоювала і вселяла надію.

Таріелович продовжував опікати Юру й Андрія, і коли з’явилася можливість улаштувати їх на роботу, то зробив усе, щоб хлопці змогли виходити з підвалу хоч би на півдня. Робота в місті, нехай навіть і важка фізично – розбирати завали, носити цеглу і дошки, вантажити машини будматеріалами – це все ж таки якась віддушина, можливість роздивитися, а якщо повезе, то і поспілкуватися з людьми, дістати можливість подзвонити додому. Охороняли полонених на роботі, як правило, не дуже суворо. Конвоїрами служили не пропащі сепаратисти, а люди, які шукали в безробітному Донецьку можливість заробити копійку, хоча траплялися і не дуже приємні, м’яко кажучи, екземпляри, які не втрачали нагоди морально познущатися. Але на тлі деяких місцевих мешканців навіть вони виглядали тихими людьми:

– Що, гаде, любиш Україну? – найчастіше запитання, що звучало від перехожих, які бажали продемонструвати свою перевагу над полоненими. Певно, ті, хто запитував, бачили якусь суперечність у становищі, в якому він опинився, з любов’ю до України.

Юра такої суперечності не спостерігав, радше навпаки:

– Так, люблю.

– А за що ти її любиш? Що вона тобі дала?

– Багато що дала. Але Батьківщину люблять не за те, що вона тобі дає. Батьківщину люблять за те, що вона – Батьківщина.

– Ти дивися, бандера, грамотний який! Лопатою махай веселіше! Суки, пі…си, розбомбили нам половину міста! Відновлюватимете, як німці після війни! Ми ваш Київ із землею зрівняємо!

Одну адресу, куди тиждень ходив на роботу, він запам’ятав: Щорса, 101. Його конвоював літній незлий чоловік, який за поповнення рахунку дозволяв довго говорити з домом. Одного дня Юра так розслабився, що не помітив, як приїхали з місцевої спецслужби – і він ледве встиг заховати телефон у кишеню. Як на зло, мама вирішила передзвонити, хоча він триста разів просив цього не робити. І він стояв, затиснувши в кишені рукою телефон, намагаючись непомітно натискати на всі кнопки підряд, аби відбити виклик, розуміючи, що цей дзвінок може стати для нього останнім – спробуй кому доведи, що ти говорив із матір’ю, а не передавав дані про побачене з машини, доки їхав на роботу. Якби так сталося, то серйозних неприємностей не уникнути ні йому, ні конвойному, який стояв навпроти білий, як стіна. Їх урятував працюючий екскаватор, що розгрібав завали сусіднього будинку. Особисти пішли, а Юра швидко набрав матір:

– Ти хочеш, щоб мене розстріляли? Ніколи так більше не роби!

Того ж вечора його викликали на допит, і зв’язок із ним урвався на місяць.

– Як ти думаєш, – запитувала, ридаючи, Раїса у чоловіка, – його можуть розстріляти через мій дзвінок?

Ігор Юрійович несміливо знизував плечима: хто його знає? Він лежав і не міг заснути, довго думав, уткнувшись очима в темряву, шукав зачіпки, пояснення, що сталося. Згадував батька і приходив до думки, що Юрко, якщо і врятується, то лише завдяки удачі, яка завжди була супутницею дідові. Він знову згадав той сонячний день.

Після огляду меморіалу вони подалися в музейний комплекс Курської битви, який знаходився неподалік. Там батько знайшов себе в «Книзі Пам’яті», звісна річ, як загиблого. В одному із залів демонстрували документальний фільм, і треба ж такому – в одному з епізодів батько впізнав себе, там він їхав на танку. Працівники музею, почувши історію батька, настільки були вражені, що на його прохання отримати шматочок плівки з фільму віддали всю бобіну. Вже удома батько сам вирізав і змонтував «свої» епізоди, і частенько їх крутив на свята. За переглядом батько ставав балакучішим. Так Ігор дізнався про те, що батько горів у танках кілька разів: під Ленінградом, під Курськом і в Польщі. З останнім підбитим танком пов’язана та сама історія з полькою, яка його ховала від німців, але тут батько особливо не заглиблювався, скоса поглядаючи на маму, яка, звичайно, таких екскурсів у бойове минуле не схвалювала.

Зі всіх розповідей батька Ігор засвоїв і запам’ятав багато цікавого, але з часом деталі боїв пожухли, зате в пам’яті залишилася неймовірна удача батька – той залишався живим у найнеймовірніших ситуаціях, викручувався з найбезнадійніших колотнеч. Батько казав, що це через дещо авантюрний склад характеру. Він завжди прагнув усе робити трохи не так, як інші, приймати нестандартні рішення як у бою, так і в житті. Узяти хоч би той же прорив у тил під Багриновим – на перший погляд, чисте самогубство, але якби їх вчасно підтримали, то і танк би залишився цілий, і оборону прорвали б з меншими втратами. Власне, своєю появою на світ Ігор зобов’язаний саме цій рисі характеру батька. Після війни багатьох офіцерів розподіляли на роботу в санаторії або в будинки відпочинку, батька направили в Гагри. Невідомо чому, але на Кавказі він жити не захотів. Їхав потягом до Москви, сумував, у вагоні-ресторані випивали трішки. Там познайомився з компанією таких же, як він, героїв-фронтовиків. Їли-пили, говорили і добалакалися в результаті до того, що зі сміхом і здивуванням з’ясували – в компанії, виявляється, двоє Семенових, і обидва – Юрії! Випили і за це, закусили, розговорилися, хто звідки і куди, знову випили. Другий Юрій Семенов виявився родом із Пензи, артилерист, теж майор, воював на Другому Білоруському, отримав направлення під Львів, але їхати на Західну Україну не хотів – відомо, що там лютують бандерівці.

– Так давай мінятися, тезко, – запропонував Юрій Семенов-танкіст. – Ти – в Гагри, а я – до Львова!

– Так, а як же документи? – зніяковів Юрій Семенов-артилерист.

– У нас імена однакові, лише по-батькові різні. Скажемо, що штабні щури переплутали. Війна, всяке буває. Ну, хто там перевіряти буде?!

Ще трохи горілки й – аргументи Семенова-танкіста взяли гору. На новому місці роботи з документами проблем дійсно не виникло: Семенов? – Семенов! Юрій? – Юрій! Майор? – Майор! А те, що по батькові інакше, так війна ж, тупі штабні щури…

Там, у Львові, він зустрів кохання всього свого життя – Олесю, яка мило говорила українською мовою, якою він так до кінця свого життя і не навчився говорити правильно: «маладіца», «паляніца», – веселив він своєю вимовою сусідів. Олеся народила йому двох синів, мовний бар’єр і цій справі не перешкода. Ігор був молодшим, народився вже під Дніпропетровськом, куди родина переїхала пізніше. Військовим він не став, вибрав мирну професію машинобудівника.

Одружився, переїхав до Східної України, теж, як і батько, виростив двох синів. Тепер той відчайдушний успіх батька був такий необхідний молодшому з них. Ігор зробив все, щоб допомогти, запустив цю кулю, викликав Юрія Петровича, Царство йому Небесне, на допомогу, покликав його удачу, передав інформацію, куди міг – тепер лишалося лише чекати і молитися. Чекати і молитися!

– Семенов! На вихід із речами!

«Куди? Чому з речами? Невже потрапив на обмін? А як же Андрій?» – йшов темним коридором, ззаду дихав у вухо перегаром конвоїр. Привели одразу на допит. У цьому кабінеті бувати ще не доводилося. Незвично яскраве освітлення вдарило в очі, коли призвичаївся до світла, побачив велику кімнату зі світлими стінами, уставлену новими офісними меблями.

За довгим столом сидів, вочевидь, важливий чин, одягнений у синю майстерку «пума», поруч на стільцях сиділи двоє в камуфляжі й пили чай із великих чашок, прикрашених квіточками і сердечками. Така мирна картина різко контрастувала зі всім навколишнім оточенням – темними коридорами, суворими поглядами, чорними автоматами, жорстокими допитами – і не могла не насторожити. Щось у ній було фальшивим, напевно, посмішки цих трьох:

– Сідай, лейтенанте, чайку поп’ємо! – сказала людина в майстерці. – З печивом. Хочеш?

– Не відмовлюся, – відмовлятися було нерозумно. Навіщо налаштовувати проти себе з самого початку. Це завжди можна встигнути.

– Правда, що твій дідусь – Герой Радянського Союзу? – продовжив чоловік у цивільному.

– Так, правда.

– Знаєш, як він воював?

– Звичайно.

– Як бив фашиста?

– Так, він трохи розповідав.

– А чому «трохи»? Тобі не цікаво було?

– Чому нецікаво? Навпаки. Але дідусь не любив про війну розповідати, навіть у школи, коли запрошували, ніколи не ходив, казав, що там «картонні» ветерани виступають.

– Які ветерани?

– Картонні. З медалями «стільки-то років Перемоги», а не бойовими.

– А-а. А ти, значить, корегувальник?

– Я артрозвідник.

– А в чому різниця?

Юра пояснив, але бачив, що специфічна військова лексика не завжди сприймається співрозмовником адекватно. Поки він говорив із цивільним, двоє військових переважно мовчали, зрідка вставляючи незначні зауваження.

– Ну, добре, – сказав, нарешті, цивільний. Я – міністр оборони денеер. Кононков моє прізвище.

Маємо до тебе наступну пропозицію: враховуючи заслуги твого діда перед Батьківщиною, пропонуємо перейти до нас на службу!

Обіцяємо матеріальний достаток і гарну наречену!

– Можна одразу двох! – вставив один із військових, і всі заіржали.

Чогось подібного Юра і чекав, якої-небудь гидоти. Сидів, колихав залишки заварки на денці брудної чашки в рожеву квіточку із золотим пояском, і думав, як відповісти більш точно, щоб не викликати негативної бурхливої реакції.

– Я присягу давав, – нарешті, тихо, але твердо виголосив. – Українському народові. Йому і служитиму. – І завмер в очікуванні удару.

– Ти правильно говориш, синку! – несподівано підтримав його один із військових, певне, найстарший. – Не можна присязі зраджувати! Присяга – це совість солдата! А що таке солдат без совісті? Правильно – бандит! Але, якщо розібратися, то, перейшовши до нас, ти присягу не порушиш, розумієш? Адже на цьому боці також громадяни України воюють, правильно? Значить, ти продовжиш служити народові України, тільки іншій його частині.

Вони сиділи доки не стемніло. Юра вже не мав сил, перед очима все пливло від напруги, і він боявся зробити невмілий рух і впасти з табурета на підлогу. Він говорив «ні», з чимось погоджувався, щось категорично спростовував, розуміючи, що не можна помилитися в жодній відповіді, в жодному нюансі, потрібно відповідати так, щоб не розсердити опонентів, але в той самий час, щоб вони зрозуміли, наскільки він твердий у своїх переконаннях.

Цей місяць став найважчим у житті Юрія Семенова-молодшого. Його перевели в одиночну камеру і стали викликати на допити щодня. Точніше, це були не допити, а розмови «за життя», які вели з ним різні люди, – від співробітників ФСБ до викладачів універів. Тема розмов була одна: твій дід – герой, бив фашистів, а ти служиш хунті, служиш фашистам, потрібно бути гідним пам’яті свого діда, переходь на нашу сторону. Аргументи приводили різні, часом найабсурдніші. Один із викладачів-істориків, наприклад, серйозно доводив, що держави України немає і бути не може, українці – це не нація, а суміш поляків із росіянами, а українська мова – штучно створений продукт спеціально для боротьби з великоросами. Юра слухав ці аргументи з подивом і ніяк не міг збагнути, як можна заперечувати існування такої великої держави і заперечувати існування цілого народу разом із його мовою? Він ставив прості запитання, уважно слухав відповіді, але в питанні переходу на сторону «денеер» не спостерігалося жодного прогресу. Тоді до обробки активно підключилися ефесбешники, які почали з того, що Київ через два місяці буде захоплений ополченцями, і влада в Україні зміниться, і йому, офіцеру, однак доведеться служити законному уряду. Тому краще починати це робити тепер – і для кар’єри, і для здоров’я. Інший спец довго не просторікував, одразу ж запропонував десять тисяч доларів, звання капітана і службу в Москві за прямий ефір на «Росія-24» з розповідями про звірства карателів. Ефесбешники знали свою справу добре, і часто залишали Семенова в кабінеті наодинці з включеним на російських телеканалах новинами або їхніми політичними телешоу – і це були, мабуть, найстрашніші тортури, після яких Юрі почали снитися зрадницькі сни.

Найцікавіше, що вдень у нього, не дивлячись на тиск і психологічну обробку, навіть і півдумки не виникало про перехід на сторону ворога, а ось вночі, після насильницького перегляду телевізора, немов чиясь рука залізала до нього в мозок і облаштовувалася там, перекручувала гаєчки, переставляла коліщатка, збивала різьблення. Уві сні він кілька разів переходив на сторону «денеер», стріляв по своїх товаришах із «градів», сидів на концерті в Кремлі й слухав, як Путін співає романс «Не уходи, побудь со мною, здесь так отрадно и тепло. Я поцелуями покрою уста и руки, и чело…» – а Аліна Кабаєва, яка добряче розтовстіла, посміхалася йому і привітно махала рукою. Юра прокидався в холодному поту і боровся з мороком, згадуючи родину: маму, батька, брата і, звичайно, діда. За діда він чіплявся найсильніше, немов відчував, що у ньому – його точка сили. Однієї ночі дід йому нарешті наснився – в парадній військовій формі, весь в орденах. Із сяючою Зіркою Героя Юрій Петрович Семенов сидів за столом на місці міністра оборони «денеер» Кононкова і у властивій йому жартівливій манері говорив: «Юрку, внучку, ти запам’ятай одне: на весь Донецьк тут є лише два справжніх фашисти – це ти і я!» – і голосно сміявся. Після цього зрадницькі сни зняло, як рукою. «Спасибі, діду! Я не підведу!» – обіцяв Юрко і стискався на жорсткій дерев’яній полиці в пружину. Тепер він знав, із ким обговорювати ситуацію після допитів.

Після того, як стало зрозуміло, що просто розмовами і телевізором Семенова не переконати, вирішили діяти інакше – возили Донецьком, показували сліди від снарядів, руйнування, возили в лікарню до поранених під час обстрілу мирних жителів.

– Це все – справа рук київської хунти. Вони прийшли до влади шляхом перевороту, – виступав Кононков, – і тепер знищують свій народ його ж, народу, руками.

Юра прагнув відмовчуватися, який сенс сперечатися? На питання відповідав лише тоді, коли Кононков його запитував конкретно: яка твоя думка з цього приводу? І тоді він показував і пояснював, звідки насправді прилетіли снаряди – йому, артрозвіднику, була очевидна траєкторія пострілів за влученнями та руйнуванням будівель, це нескладно розрахувати навіть без приладів. Кононков на мить замовкав – у тій стороні, куди вказував Семенов, стояли сепаратисти, українських військових там ніколи не було, але потім відмахувався від цих аргументів, як від надокучливих мух, і продовжував розповіді про звірства українських карателів. До війни, як з’ясувалося в ході довгих бесід, до того як стати міністром оборони, Кононков працював тренером по дзюдо. Як він потрапив на таку високу посаду, для Юри залишилося секретом, напевно, так само, як потрапляють на посади скрізь в Україні.

З часом до постійного ідеологічного тиску він звик. Складніше було звикнутися з невідомістю, з розумінням того, що твої рідні знову нічого не знають про тебе. І думка про їхні страждання розривала серце.

Це сталося в обідню перерву – подзвонила жінка з місцевого відділення фонду Рубана і повідомила, що Юру звільнили.

– А Андрія? – лише і встигла запитати Раїса. Її здивувало, що, почувши таку довгоочікувану новину про звільнення сина, вона відразу подумала про його друга. Потім вона зрозуміла, чому так: у глибині душі вона завжди знала, що Юру звільнять, тому новину про це сприйняла як даність. У сприятливому результаті для інших хлопців вона упевнена не була, ні.

– Більше нічого не знаю, – відповіла жінка.

Через пару хвилин подзвонив і сам Юра. Говорив незнайомим голосом, подорослішав, сказав, що ще в Донецьку.

Потім трубку узяв сам Рубан, попросив, щоб Ігор із ним зв’язався.

– А Андрія звільнили? – знову запитала Раїса.

– Це вся інформація, – строго відповів Рубан, даючи зрозуміти, що не варто розвивати цю тему. – Виїжджайте до Дніпропетровська.

Як пролетіла дорога – не помітили. Зупинилися біля будівлі міського виконкому, і через двадцять хвилин під’їхало кілька автобусів із військовополоненими і джип. Раїса, немов знала, одразу побігла до джипа, з якого вискочив Юра. Вони обнялися. Підбіг Ігор, теж пустив сльозу.

Прийом звільнених із полону організували добре: на кожного – по два співробітника СБУ, які допомагали заповнювати анкети, після чого всіх направляли у військовий госпіталь. До Семенових підійшов Рубан, сказав, що Юру можна забрати додому.

– Дякую вам, полковнику!

– Діду вашому спасибі, це він Юру витяг. А взагалі син у вас – великий молодець! – і віддав лейтенантові честь.

У машині Ігор запитав у сина, чому Рубан так вчинив, чим він заслужив?

– Це не мені, тату. Це діду! – хоча, звичайно, Рубан віддавав честь їм обом: і діду – за подвиг, і онуку – за вірність присязі і твердість духу. Хто-хто, а Рубан був точно в курсі всього, що відбувалося з Семеновим-молодшим у полоні.

Історія родини Семенових стала відома журналістам, і Юра за час короткої відпустки багато разів розповідав про всі перипетії полону. Звідти – з газетних інтерв’ю і телерепортажів – батьки і дізналися про подробиці трьох місяців життя свого сина. «Весь у діда, – жартував Ігор Юрійович, – обценьками слова не витягнеш!»

Через три тижні після відпустки Юра відбув у частину для подальшого проходження служби. Ігор ходив щасливий і не втомлювався в думках дякувати батьку і його життєвій удачі, яка, можливо, особисто його й обійшла стороною, зате точно передалася через покоління онуку. «Спасибо деду за Победу! – гмукав він. – Це ж треба так, наволоч, моє улюблене свято спаскудили!»

Раїса не переставала молитися і старалася частіше говорити телефоном із мамою Діми Севастьянова. Та залишилася зовсім одна, чоловіка у неї не було. Після похоронів сина вона перебувала в пригніченому стані – на роботу і назад йшла повз кладовище, де похований Діма, а працювала в імміграційній службі, тобто приймала й оформлювала безупинно всіх вимушених переселенців з Донецької області.

– Раїсо, я їх всіх ненавиджу! Ненавиджу! – кричала і плакала в трубку.

– Не можна так, не можна! Вони в смерті Діми не винні! Вони біженці: без роботи, без притулку лишилися!

– Я знаю, що не можна! Але все одно – ненавиджу! Там немає невинних! – і за ці слова матері, убитої горем, вона теж благала прощення в Господа.

…Андрія обміняли через місяць.

І в цьому була вся сіль

Ви – сіль землі. Якщо сіль утратить силу, то що зробить її солоною? Вона вже ні до чого негодна, хіба що викинути її геть на попрання людям.

Св. Євангеліє від Матфея 5:13

Ми ніколи не бачилися. Саме – ніколи. Навіть по скайпу жодного разу не розмовляли, хоча знайомі два роки. Два роки листування в соціальних мережах – це можна вважати за знайомство? (Можливо, в недалекому майбутньому людей, щоб розлучити, будуть так карати за які-небудь незначні адмінпорушення – «два роки без права листування в соцмережах».) Та до нас слово «розлука», напевно, недоречне. Як можна говорити про розлуку, якщо ти ніколи не був разом із людиною? Виявляється, можна. Доведено війною.

Ті два мирних роки нічого не варті, ні до чого не призвели. Він – Володимир, корінний киянин, сорок шість років, бізнесмен, розлучений, має сина. Я – Світлана, все життя, окрім останніх кількох місяців, прожила в Слов’янську, мені сорок три роки, підприємець, формально не розлучена, маю доньку. То було просто чергове знайомство в інтернеті, до якого поступово втрачаєш цікавість, якщо воно не знаходить свого продовження в реальному житті. Особисто у мене це саме так відбувається. Так і сталося.

Та 4 серпня – пройшло вже два місяці, як ми з донькою втекли зі Слов’янська – я побачила в його «профілі» фотографію у військовій формі. Написала, запитала: можливо, потрібно чимось допомогти? «Я тебе пам’ятаю, Світлано», – відповів. Ми знову почали спілкуватися. Володя часто дзвонив уночі: з Курахового, з Артемівська, з Лисичанська. Він мав красивий, сильний голос. Голос справжнього чоловіка і солдата. Наші двадцять днів (точніше ночей) без війни, сповнені розмов – мені здавалося, що в мою порожнечу наливають теплу приємну рідину, кожне слово, як крапля. Долаючи сотні кілометрів, із зруйнованого війною Донбасу в мирний Київ – і в протилежний бік – летіли слова, крапали крапельки. Так дивно: я – донеччанка, жила тепер у Києві, ховаючись далеко від війни, а він – киянин, воював на Донбасі… Я стала жити тим, воєнним життям, пірнула у нього з головою: перераховувала на картку гроші, купувала якісь дрібниці на кшталт глушителя, тобто допомагала, як могла.

Володя виявився дуже самотньою людиною. Коли йшов на війну, меблі і всі речі з квартири роздав друзям, спалив свій старий одяг. Він не бачив сенсу в своєму поверненні, повністю поклався на долю – поверне вона його з війни цілим – добре, можна починати життя з нуля, не поверне – значить, так тому і бути. Однак тепер багато що змінилося.

«Скоро кінець моїм сорока п’яти дням, скоро ротація. Хочу, щоб ти мене зустріла». Ми ріднилися і ріднилися кожного дня і кожної ночі, ми знали одне одного лише по світлинах і голосах, і в цьому була вся сіль – ми покохали одне одного, двоє дуже дорослих і самотніх людей. «Я вже так хочу до Києва! – казав він. – Та тут ще потрібно заїхати до Іловайська. Хлопцям допомогти, та й «бойових» поки не дають… А як я до тебе порожнім приїду? А комбат після Іловайська обіцяв усе видати».

Володя служив у добровольчому батальйоні «Донбас», у роті охорони. До Іловайська їх відправили в двадцятих числах серпня, точно вже не скажу зараз, коли саме.

Пам’ятаю, в День Незалежності він подзвонив, я якраз ходила на Хрещатик дивитися військовий парад:

– Тут такий парад! Така техніка! – радісно розповідала я йому. – Так гарно приймають добровольців! Тут танки!

– Я зрозумів, – хмуро відповів Володя. – Всі танки – на параді. Про нас забули…

– Ні, ні! Ніхто про вас не забув, – я активно заперечувала, однак не була впевнена, звісно ж, у слові «ніхто». А що я могла ще сказати?

– Дитячі малюнки пам’ятаєш? – запитав Володя. – Ті, що ти просила привезти?

– Так, – я, звісно, пам’ятала. Коли він запитав, що мені привезти, я попрохала, щоб на дитячому малюнку, які їм передають волонтери, його друзі написали для мене свої позивні.

– Вони в наплічнику залишились, на нашій базі в Кураховому. Я обов’язково їх заберу і віддам тобі.

– Дякую. Я буду дуже чекати. Чим ви там займаєтесь?

– Як завжди: воюємо і сперечаємося про долю України.

Так, сперечатися, дискутувати – вони це вміли і любили. Один говорить українською, другий – російською, третій – усіма одразу, четвертий – просто говорить, і кожного разу в них доходило до крику, та при цьому вони залишалися справжніми побратимами. Так жити й красиво сперечатися потрібно вміти. Там, у батальйоні, зібралися високомотивовані люди, які пішли воювати не за гроші й не за славу, а тільки тому, що так потрібно. Кожен із них сприйняв війну, як щось особисте, і не міг вчинити інакше. Успішні бізнесмени, що продали свою справу; люди з двома-трьома вищими освітами, що мали гарну роботу; люди, які повернулися з-за кордону спеціально для того, щоб узяти в руки зброю – це все вони, добровольці. І поруч із ними на рівних воюють інші хлопці: будівельники, інженери, вчителі, дизайнери, програмісти. Дуже світлі люди. Я не знала до серпня 2014 року, що в Україні живе стільки прекрасних людей, стільки сильних чоловіків. Я завжди вважала, що Україна – чисто жіноча країна, нас і в світі знають переважно тому, що у нас – красиві жінки. А до весни того року я жила взагалі якщо не в іншій країні, то в іншому вимірі. І коли у нас у квітні в Слов’янську на міськраді замінили український прапор на прапор «денеер», я подумала: «Ну, а що тут такого? Повисів один прапор, тепер нехай інший повисить!» Я була заможною жінкою за місцевими мірками, ніколи собі ні в чому не відмовляла, була впевнена, що моє життя та життя моєї родини ця переміна прапора ніяк не торкнеться. Люди навколо, переважна більшість, якось одразу підхопили ідею сепаратизму, ходили з георгіївськими стрічками, захоплено кричали: «Майдану – можна, а нам що, ні?» Йшли бабусі з онуками на площу, такі красиві, святкові. Коли з’явився перший бетеер перед виконкомом, люди аплодували, фотографувалися з «ополченцями». Потім з’явилися люди зі зброєю. Формально наше життя мало в чому змінилося: все йшло своєю чергою, ми ходили на роботу, працювали банки і магазини, діти ходили до шкіл і дитячих садочків. Так, іноді казали, що, мовляв, побили тут кількох проукраїнських активістів, які вимагали прапор повернути, ну, так і правильно, а що вони проти людей виступають? Потім у річці знайшли тіла депутата Рибака з Дружківки і ще одного хлопця – їх катували… Пропороті животи… Звісно, це стало шоком. Але навіть мій гарний друг тоді казав: «Так це ж «Правий сектор!» Я кажу: «Толя, звідки у нас тут у Слов’янську тому «Правому сектору» взятися? Де вони тут, покажи?» – «Ні, – каже, – це «Правий сектор»! Наші на таке не здатні!» Вища освіта у людини, між іншим, добрий, розумний… Люди, хто підтримував Україну, замовкли, попритихли, бо поруч ходили вже бойовики зі зброєю, зовсім не з нашого міста, не наша донбасівська вимова переважно зазвучала на вулицях.

Всі знайомі в один голос радісно казали, що нас приєднають до Росії. «Ми такі будемо багаті! Донбас же годує тепер всю Україну! Ми будемо жити в тисячу разів краще, ніж українці!» Якісь абсолютно фантастичні проекти літали в повітрі, ейфорія, яку важко пояснити: пенсії стануть великими, не потрібно буде працювати і платити комунальні послуги, словом, утопія. В головах у людей варилася неймовірна каша, я й сама іноді відчувала, що мій «котел» закипає. Так, це був справжній інформаційний «котел», у якому зварили наш мозок. А потім з’їли його. Пам’ятаю такий парадоксальний випадок: по українському телебаченню оголосили, що потрібно перераховувати гроші на армію. Я жила в будинку, де сусіди в основному – охочі «йти в Росію» бабці в мохерових беретах. Як би там не було, всі ці бабці перерахували по п’ять гривень на потреби української армії. Я їм особисто есемес-ки допомагала відправляти. Як от таке пояснити? Не знаю. І в Росію кортить, і солдатів українських шкода, бо вони голодні без одягу. І я й перестала все ділити на чорне і біле, зовсім розгубилася.

«Ополченці» ганяли по місту на бетеерах – у балаклавах, молоді, лиховісні, хизувались автоматами. Одного разу я побачила під своїм вікном людей в гарно підігнаній формі, з оптичною зброєю, такі браві, одразу видно – професійні військові. Вони стояли під акацією і дивилися в приціл на будинки, на дороги, наче пристрілюючись.

Наприкінці квітня, коли почалися обстріли міста, дітей перестали пускати до шкіл. Снаряди і міни потрапляли в будинки, з’явилися перші поранені. Я один раз виїжджала з міста, бачила українську армію. Гнітюче видовище: погано вдягнуті, в гумових капцях, без наметів, без води, без їжі. Ночами вони робили наскоки на блокпости «ополченців», відганяли тих і забирали воду і провізію. А вдень вони просто сиділи біля мішків, навіть не мішків, а ганчірок, в які вони насипали землю. А «ополченці» тим часом дуже грамотно будували блокпости, зробили металеві «їжаки», уклали мішки з піском, відгородили переходи, містки, на одному з в’їздів до міста приварили вагон – і більше там ніяк не можна було проїхати. Ігор Стрєлков знав, що й як потрібно робити, він був професійно підготовлений до такого розвитку подій.

На нас чекали війна і розруха, і ті, хто зберіг здатність тверезо оцінювати ситуацію, добре це розуміли. З’ясувалося, в окупованому місті гроші дуже швидко закінчуються, їжа в окупованому місті також дуже швидко закінчується, хоча я й дуже запаслива людина, й у мене було багато чого в загашниках. І люди стали потихеньку виїжджати.

Я поїхала з дому тому, що потрапила під обстріл. Я дуже злякалася, втратила сон і не могла там більше знаходитися. Я піклувалася про літню пару, далеких родичів – купувала їжу і носила до них додому, і коли поверталася, раптом почула цей звук – свист, який ні з чим не можна порівняти. Я одразу ж його ідентифікувала, зрозуміла, що це осколки пролетіли поруч. Я дуже швидко побігла, а вдома мені сказали, що в таких випадках потрібно падати на землю і закривати голову руками, ховатись. Я була шокована: плакала, кричала, била себе руками по обличчю. Не знала, як заспокоїтись. Бо це дуже страшно – спочатку вибух, потім – свист осколків, що тебе наздоганяють… Другий раз я потрапила під обстріл… Ми з незнайомою жінкою йшли з Посьолка. Це район у нас такий. І попали під обстріл. Упали під паркан, наче він нас міг захистити, і ховалися за ним. Супутниця страшенно, жахливо кричала і все запитувала: «Це по нас цілять? Це по нас?!» – а я гребла землю руками з усіх сил – закопатися хотілося якомога глибше. Додому повернулася без нігтів, та я не відчувала болю. Це звуки такі от нестерпні – вибух, потім дзвенить і сиплеться скло, відлітає штукатурка, люди починають дико кричати. Ще така жахлива сцена, коли жінку покалічило, розірвало… Я не розумію, що нас змусило йти туди і дивитися на відірвану ногу, що лежала посеред дороги. Ми стояли і дивились, наче загіпнотизовані, на цю людську ногу, яка лежала в калюжі крові на асфальті, а я ж навіть не можу на укол дивитися, так крові боюся.

Після звільнення я не хотіла бачити зруйноване рідне місто, тому залишилася поки жити в Києві, хоча мені всі говорять – та я й сама це розумію і знаю – що зі Слов’янськом все гаразд. Тепер, звісно, я туди повернуся. Але мені не потрібно спалювати одяг, як Володі, і роздавати речі друзям – за мене це зробила війна.

Я «провоювала» разом із ним в Іловайську всі дні, до самого виходу «зеленим коридором». Іноді, коли Володя був зайнятий, слухавку брав хтось із його побратимів, і ми перекидалися парою слів. «А моя мама не знає, що я воюю!» – як зараз чую хлопчачий голос Шими. Вова не любив заглиблюватися в деталі, завжди казав, що ходив на завдання – і все, хоча по голосу я завжди відчувала, що він тільки-но повернувся з бою – втомлений голос чоловіка, який змушений вбивати. «Твій обранець – гарний воїн. Сьогодні приклади наших автоматів такі гарячі, що ми їх ставили у відра з водою», – сказав якось Шева, його найближчий товариш і побратим.

Починаючи з 25-го, кожні дві години Володя надсилав есемес: «Я живий». У ці дні ми, близькі та рідні бійців, яких замкнули в «Іловайському котлі», ходили до Генерального штабу на Повітрянофлотський проспект на пікети, вимагаючи бійцям бойової допомоги. Нам обіцяли. Ми – вірили.

28 серпня, о шостій годині вечора, Вова написав: «Не плач, нам дають “зелений коридор”».

Я, однак, плакала.

«Скоро ми побачимось, я кохаю тебе!»

Моє серце розривалося.

Пізно ввечері я почула по телевізору звернення Путіна до бойовиків: мовляв, пропустіть українських військових, дайте їм коридор, і я зрозуміла, що не варто очікувати нічого гарного. Та хіба б звертався президент ядерної держави до терористів публічно з таким проханням? Він просто хотів зняти з себе відповідальність за майбутнє масове вбивство, от і все.

Зранку я зайшла в магазин і купила наручний годинник, давно хотіла. Вже потім дізналася, що часи – це до розлуки.

Увечері бійці «Донбасу» виходили на телефонний зв’язок із Червоносільського в прямий ефір програми Савика Шустера. Колону розбили, розстріляли, знищили, спалили. Хто зміг врятуватися, кому пощастило – той утік посадками, багато бійців тримало оборону в Червоносільському, відбиваючись від атак росіян. Це був дзвоник наче з іншої планети: ти сидиш, чаюєш на дивані біля телевізора з печивом, а там, на сході твоєї ж країни, зовсім поруч, солдати чужої армії зараз знищують твоїх близьких і рідних. І ніхто не в силах їм допомогти. Ніхто.

Мені ніколи не забути своєї безпорадності перед долею.

Я стільки плакала, що душа моя повинна була вийти з мене разом зі сльозами. Я знала, що він, мій коханий, мій рідний – їхав до мене, повертався до мене! Я знала, що ми повинні бути щасливі разом.

Багато людей загинуло, багатьох тримали в полоні, багато бійців пропали безвісти. І тільки про поранених, яких через кілька днів передали Червоному Хресту, і тих, хто прорвався з боями крізь кільце, родичі дізнавалися з часом, що з ними все гаразд. Тому довго не було ясності, що сталося з Володею, і з виру відчаю іноді з’являвся човник надії. Ром, якому вибухом відірвало пальці на руці, він вийшов із полону через кілька днів, запевняв, що бачив на власні очі, як вели Вову. Той начебто кричав: «Слава Україні!», – а Ром його заспокоював: «Не кричи, ти ж у полоні!» – «Та я за двадцять метрів від нього стояв, він ще в тільняшку був одягнений. Володя не загинув!» – «Володимира вивезли до Росії, в Ростов-на-Дону, його бачили наші близькі товариші», – говорили комусь волонтери, яких неможливо було ніде розшукати, щоб підтвердити їх слова. Таким свідченням важко не вірити, їм дуже хотілося вірити, дуже хотілося!

Хлопці привезли до Києва речі загиблих і зниклих безвісти. Сапер попросив: «Подивись там, у його наплічнику має бути малюнок для тебе». Наплічник із речами віддали мамі. По-дитячому наївний малюнок невідомого восьмирічного хлопчика з вінницької школи з позивними, які написали на ньому побратими Володі, я бережу, як найдорожчу картину в світі.

Три місяці я фактично не виходила з квартири: лежала, трусилася, наче в пропасниці, накрившись пледом, невідривно дивилася новини, без кінця розмовляла з побратимами Володі, дізнавалася нові подробиці бою, намагаючись знайти зачіпки на порятунок, на диво.

Наприкінці січня його син здав кров на ДНК. Зрешечене осколками тіло Володі перепоховали 13 червня 2015 року в Києві. Я заплакала лише, коли заграв гімн України. З тих хлопців, хто їхав із ним у броньованому «камазі», мало хто вижив.

Після двотижневого сидіння в окопі № 5 під постійними обстрілами все навколо цікаво: і тихий прохолодний ранок із легкою вологою пеленою на полях, і обличчя сонних товаришів, котрих давно не бачив, і всі випадкові і не випадкові слова – і сказані, й ті, що промайнули в поглядах і похмурих напівпосмішках.

Грім сидів біля заднього борту. Інколи він ледь підводився і крутив світловолосою головою, роздивляючись місцевість – вони їхали по «дорозі життя» через Грабське, де весь серпень тримав оборону 40-й тербат «Кривбас». Дивитися тут особливо немає на що: поля, посадки, знелюдніле село, іноді на узбіччі зустрічалася спалена техніка, яка швидко в цьому кліматі покрилася іржею. Дуже боліла спина – два дні тому Грім невдало стрибнув і впав на магазини від «ак» – неприємний забій, і тепер він ходив, спираючись на автомат, наче на ціпок, довелося навіть зняти бронежилет, так було боляче.

У броньованому кузові «камаза», завантаженого під зав’язку боєкомплектом, разом із Громом їдуть товариші по батальйону – Вел, Шима, Бусіл, Ефенді, Кавказ, Стаф, Хорст, Руха, Контра, бійців двадцять, не менше. За кермом – Лисий, поруч – ротний із позивним ВДВ, і Монах. Настрій бадьорий – вони нарешті залишають свій маленький сталінград, і в той самий час тривожний – немає впевненості, що все пройде добре. Навіть командири батальйонів не знають напевне, про що домовилися генерал Хомчак і росіяни і як вони будуть виходити з оточення.

Під Многопіллям формуються дві колони. Машини і танки стають не в бойовому порядку, а одна за одною. Бійці, спостерігаючи таку картину, трохи розслабляються – значить, стрільба в програмі не передбачена. Під’їжджають машини й автобуси добровольчих батальйонів – «Дніпро-1», «Світязь», «Миротворець», «Херсон», «Івано-Франківськ» – метушаться, вилазять на узбіччя, намагаючись розібратися, хто за ким, хто в якій колоні. Яцек начебто сказав, що одна колона – «Донбас», 40-й і 39-й тербати, армійці – мають йти на південь, а друга – «Миротворець», «Дніпро-1», «Херсон», «Світязь» і решта військових – на захід. Пункт зустрічі – село Комсомольське. Колони мають вести полковник Грачов і командуючий «Сектором Б» генерал Хомчак. Але чи так воно насправді, ніхто достеменно не знає. Казали, що досі тривають перемовини з росіянами, що нічого досі не ясно, і сидіти ось так, у вантажівці, в очікуванні невідомо чого – гірше зайняття не придумати.

– Чого стоїмо, пора вже кудись їхати! – бурчали сонні невдоволені бійці. – Скільки можна чекати? Раптом що, то прорвемося, триста стволів у батальйоні мінімум ми знайдемо. Всі посадки викосимо!

Наче почувши, по колоні з-за посадок запрацювали міномети. Міни падали далеко від дороги, поступово наближаючись.

– Е, та це нас підганяють, хлопці!

Нарешті колона рушила. За кілька хвилин до свисту мін додалося цокання куль по кузову, та за броньованим бортом Грім почувався в безпеці.

– Та якого хріна? Обіцяли ж, що наче стріляти не будуть?!

– Не відповідати! Не відповідати! Це провокація! – стверджувала рація.

Виконувач обов’язки комбата Філін із ефіру зник. Наразі на запити генерала Хомчака він не відповідав, і куди подівся, ніхто достеменно сказати не міг. Тож командування «Донбасом» на себе на ходу довелося взяти комроти Туру. Він разом з кількома бійцями – Восьмим, Ахімом та іншими – мчав на пожежній машині, яку взяли «напрокат» у пожежній частині Іловайська.

Обстріл підсилювався. Грім чув вибухи, вже працювала артилерія і, можливо, танки. Бійці сиділи в «камазі» за високими бортами, як у броньованому коробку, не знаючи, що відбувається спереду і ззаду – рація мовчала, жодних команд не надходило. Бійцям лишалося тільки їхати і сподіватися на удачу. На швидкості під обстрілом колона почала розпадатися, деякі машини поспішали по узбіччю обігнати сусідів, але не встигали закінчити маневр і заважали проїхати іншим. Їхня вантажівка також раптом різко скинула швидкість, пішла вбік і зупинилася. Бійці підстрибнули і застукали прикладами по даху кабіни:

– Що сталося? Чому зупинка?

– Лисого вбили! – не своїм голосом закричав Монах, якого поранило в ногу. – Потрібно, щоб хтось сів за кермо!

Бійці в кузові перезирнулися. Важкою вантажівкою з боєкомплектом і людьми потрібно вміти кермувати, це не «жигулі» і не джип. Та й поміняти броньований борт на незахищену кабіну – більшого ризику важко собі й уявити. Згодився Руха. Разом із ним із кузова вистрибнуло кілька бійців і побігли в поле.

– Агов, ви куди?

– Не можна тут залишатися, підірвуть!

Якби в той момент Грім знав, що то таки правда, він би вискочив і побіг услід за ними. Але тоді йому здавалося, що броньований борт захистить його від усіх негараздів. Раптом по рації надійшла команда йти на прорив. Руха розвернув «камаза», і той на повній швидкості полетів навпростець по бакші. Підлітаючи догори і тримаючись за хвору спину, Грім бачив, як разом із бійцями підлітають на півметра гранати і міни в ящиках, і розумів, що взагалі-то тут може і не знадобиться пряме влучання – боєкомплект легко може здетонувати самостійно в будь-яку мить. Він фрагментарно бачив, як розсипаються, тікаючи від шаленого вогню, по полю, як у кіно про війну, підбиті й палаючі машини з табличками «Донбас», людей, що бігли і падали, полум’я зі стволів, що стріляли по них із кукурудзи і лісосмуг.

Бійці з вантажівки почали потроху відстрілюватися і самі. Бусіл, ця найхолоднокровніша людина на світі, намагаючись оцінити ситуацію, виліз на дах кабіни.

– Що там? Що?

– Танк!!! – закричав Бусіл і скотився в кузов.

У цю ж мить вибух розірвав кабіну «камаза», а через кілька секунд броньований борт прийняв другий могутній удар. Грім побачив, як на нього, наче папір, згинається розплавлена броня. І яскравий спалах. Грім прийшов до тями за секунду, завалений тілами товаришів. Він весь був забризканий кров’ю і мізками. Свій автомат Грім, не встаючи, витягнув із кривавої каші, на яку перетворилося чиєсь тіло. Зброю заклинило, і він відкинув автомат убік. Страху Грім не відчував, він навіть не молився. Те, що відбувалося, видавалося йому абсолютно нереальним. Перед очима з’явився тренер – похилого віку людина з сивим волоссям. Такий собі худорлявий на вид інтелігент в окулярах і в своєму фірмовому білому картузі. «Жодних емоцій, вимкни емоції!» – згадав Грім його головне правило перед змаганнями. Як уві сні, він дивився на тіла товаришів, розкиданих вибухом по кузову – тіла горіли й димілися. Він не міг розібрати, хто з них поранений, а хто вже убитий. Та він чітко побачив, як вогонь підбирається до ящиків із боєкомплектом, чув, як вибухають патрони, бачив, як Стаф стрибає за борт. Поруч до борту тягнувся рукою ще один боєць. Грім не впізнав його через обгоріле обличчя. Він також стрибнув на землю, розуміючи, що вже не в силах тому допомогти. Йому здавалося, що він усе робить повільно, дуже повільно, і що у ворога і вогню є тисяча хвилин, щоби вбити його.

Він устиг відбігти від вантажівки всього на кілька метрів, як стався вибух. Грім закрив голову руками, все, що він відчував – як на нього падають шматки обгорілого людського м’яса, з якого йшов гидотний запах. Разом зі Стафом вони залягли посеред поля. Грім урятувався через те, що був без бронежилета і втискався в землю що є сили, а, може, й через щось інше, цього ніхто не знає. По них працював кулемет, розташований на горищі одного з будинків всього за п’ятдесят метрів. Свистіло з усіх боків, траву клало, наче під гострою косою. Раптом кулемет захлинувся і замовк. Грім підняв голову і побачив, як до села забігають бійці – він упізнав своїх. На повній швидкості до околиці під’їжджала пожежна машина Тура – Грім почув, як вистрелив, здається, танк.

Щільність бою якось одразу різко стихла, напевно, українці накрили в селі одразу кілька вогневих точок.

– Допоможіть! Допоможіть! – він почув слабкий голос про допомогу.

Грім підняв голову і побачив Яра, батальйонного медбрата, підвівся і, кваплячись, побіг до нього. Пораненим виявився Бейл, місцевий хлопчина з Макіївки. Його посікло осколками, обличчя побіліло, як крейда. Яр швидко накладав джгути, щоб завадити крововтраті.

– Ви тільки батькам нічого не кажіть, – стогнав Бейл.

Його батьки були затятими сепаратистами, а Бейл пішов воювати за Україну. «Тому що Батьківщина». Грім кивнув:

– Все добре, брате, все нормально! Ти сам їм скоро все скажеш! Стафе, – покликав він товариша, що залишався лежати в траві. – Стафе! Стааафе!!!

З боку села валив чорний густий дим. Грім і Яр підхопили Бейла і потягли до хат.

Машину медиків спалили «градами» ще в перші дні оборони, але Філін не забивав собі голову дрібницями, просто наказав знайти собі місця в машинах – і годі. Дрин, Мурка, Вітерець, Яр розмістилися в міні-бусі «фольксваген» разом із бійцями «Дніпра-1». Мері, Міхей, Терапевт знайшли собі місця на «Уралі», який пішов у другій колоні. Усім наказали відключити телефони і витягнути з них акумулятори.

– Можна до вас у машину? – у відкриті двері заглянуло знайоме обличчя. «Так це ж Парасюк із Майдану!» – згадала Мурка.

– Сідай, Володю!

Почали свистіти міни, і колона, наче величезна нетвереза змія, нервово хитаючись, рушила. Мурка примостилася на табуретці і виглядала у вікно – вони проїжджали повз окопи, біля яких стояли, посміхаючись, солдати невідомої армії.

– Росіяни, – сказав Парасюк. – Одразу видно по формі, що не бандити, а регулярна армія.

Мурка вже подумки заходила до своєї одеської квартири і пригортала сина.

– Так, братці, пропоную план: приїздимо сьогодні до Курахово і напиваємося по повній програмі! – В автобусі радісно затупали ногами по підлозі. – А потім – по домах, мені першого вересня дитину в школу відправляти. Так що максимум 30 серпня я повинна повернутися до Одеси!

Кулі з усієї сили цокали по обшивці автобуса, здавалося, що йде свинцевий дощ. Чулися постріли важкої артилерії – за звуками можна було визначити, що по колоні били одразу з кількох десятків стволів. У салоні, намагаючись урятуватися від обстрілу, всі лягли на підлогу, обшивка не витримувала шквального вогню – осколки зайшли в ногу Дрину, в спину й обидві руки поранило Нестора. На дорозі стояла свинцева стіна, проскочити яку було нереально. Душа Мурки похолола і заповзла в п’яти. Позаду, в полі, з котрого вони тільки-но вискочили, стовпом валив чорний дим, крізь який пробивалося полум’я.

Водій витискав із автобуса все, що міг. Вони обігнали джип, обігнули автобус, який догорав посеред дороги, і, здається, вже вирвалися із сектору обстрілу, як знову потрапили під могутній залп – на них чекали і тут також. Ще одне кільце. Б-бабах! – сильний удар струснув автобус, і Мурка відчула, як у бік їй щось тупо і дуже боляче стукнуло, наче гантелею. «Якщо голова працює, значить, я жива», – подумала вона і відчула, як її щось піднімає і крутить. «Потрібно зрозуміти, куди я поранена, – наче в лихоманці, подумала Мурка, – спробувати перев’язатися».

Водій дав кермо праворуч різко вбік, намагаючись ухилитись від куль, і протягнув ще метрів сто, можливо, двісті. Бус заглухнув біля пагорба. Як горошини, медики і бійці викотилися на землю. Дрин, поранений у ногу, кинувся перев’язувати стікаючого кров’ю Нестора. На секунду здійнявши голову, він із подивом відмітив, як швидко герой Майдану Парасюк драпає до посадки. Мурку з автобуса витягнув Вітерець. Вона ніби і не відчувала болю.

– Де Дрин? Де інші? – запитала вона.

– Дрин працює, водій загинув, – відповів Вітерець, укладаючи її в посадці на землю.

– Послухай, Вітерцю, кинь мене. Йди.

– Ні, не кину, всі разом вийдемо, – не погодився санітар.

– Ну, тоді берись, тягни!

Він підхопив Мурку під руки і потягнув по землі, а вона, допомагаючи, стала відштовхуватися ногами. Вони не пройшли так і кількох десятків метрів, як поруч розірвалася міна, і осколки впилися в ногу медсестри.

– Ох, Вітерець, тепер у мене і ноги немає! – охнула Мурка.

Вітерець нашвидку оглянув ногу і повідомив, що, здається, кістка не перебита.

– Добре. Це добре, – видихнула Мурка, але тут їй стало важко дихати, начебто в грудях шилом прокололи дірку, начебто легені – то надувна іграшка, з якої пові-і-і-і-ільно виходить повітря.

Як із-під землі, поруч раптом з’явилися чужі солдати. Те, що вони чужі, Мурка зрозуміла одразу, з першого погляду, хоча жодних ознак, за якими можна було б ідентифікувати приналежність, вони не мали. Однак щось у них було вороже. Точніше, все в них було вороже – погляди, слова, манера висловлюватися, обличчя. Серед чужих солдатів вона помітила поранених, і, не чекаючи «руки догори!», випереджаючи запитання і погрози, запропонувала:

– Дозвольте взяти ліки в автобусі, у мене там два чемодани. Ми вашим також допоможемо.

Вітерець збігав за ліками. Біля пагорба вже не стріляли так активно. Спочатку перев’язали росіян, потім своїх. Мурка підказувала, чим і кого колоти, і слухала, про що говорять вороги. Вороги поводилися дивно:

– Хто-небудь є тут з Херсона? – живо цікавився молоденький старший лейтенант. – А то у мене дружина звідти, так я можу їй зателефонувати. Вона з вашими рідними зв’яжеться!

Це звучало так безглуздо, так дико, наче він вибачався за те, що три хвилини тому вбив бог знає скільки їхніх товаришів, а тепер от хоче виправити таку прикрість, повідомивши родичам тих, хто залишився живим, умовно гарні новини.

Полонених посадили на вантажівку і відвезли в поле. Там, попередньо обшукавши і відібравши телефон, Мурку посадили в яму, інших кудись повели. Залишившись наодинці, вона швидко дістала другий телефон і набрала номер журналіста Макса Левіна. Не чуючи сама себе, вона прокричала, що поранена і потрапила в полон. Перед тим, як у неї забрали і цей телефон, Мурка ще встигла зателефонувати сестрі й попросила купити її сину ранець для підручників. Потім вона ще довго тримала в думках уривок розмови з сестрою, як останню ниточку, що зв’язувала її з колишнім життям. Мурка відчула, як гіркота поразки і досада розтікаються по тілу. Вона готова була терпіти біль – рани рано чи пізно загояться. Працюючи операційною медсестрою, вона знала це напевно, але ніяк не могла змиритися з тим фактом, що її не буде поруч, коли син перший раз піде до школи.

Грег сидів в автобусі в препаскудному настрої. Останні кілька діб в Іловайську їх крили «градами» та іншими артопадами так, що вони не могли підняти голови. Одразу ж після Дня Незалежності в небі противно загули безпілотники, і точність та рясність обстрілів значно зросли. Майже одночасно почалися проблеми з мобільним зв’язком, і він чотири дні не міг нормально поговорити ані з дружиною, ані з мамою. Грег волів, щоб батальйон нарешті вийшов із цього проклятого місця: щоб не гинули марно люди, щоб урятували поранених. І щоб виспатися і нормально поїсти, перепочити від постійних обстрілів – навіть зараз неподалік вибухали міни. Перебувати в стані щосекундної напруги, в очікуванні бути вбитим – не найкраще тло для психологічного стану будь-якої людини, навіть якщо ти – людина-павук. Грег не був людиною-павуком, він не був Бетменом або Кирилом Кожум’якою, він не був навіть професійним військовим. Як і більшість його товаришів по батальйону, він ще вчора жив життям пересічного мирного громадянина країни, якої вже три чверті століття не торкалася війна. Але він думав, що його перше бойове хрещення, їхнє перше справжнє бойове хрещення вийшло дуже складним, а для деяких бійців і взагалі – останнім, але тепер вже нічого не відмотати. Він уже вскочив у цю водичку. І при всіх негараздах він допливе до переможного. Він так вирішив. Остаточно. Тут він ніби помацав руками, а не на словесних баталіях із батьком, щó воно таке насправді – «покоління», «Батьківщина», «війна», перевірив себе і краще дізнався про тих хлопців, що знаходяться поруч, і тепер той час, щоб довести розпочату ними справу до кінця. Потрібно ось тільки швидше вискочити звідси.

Поруч, такі ж похмурі й невиспані, сиділи бійці «Дніпра-1» і «Світязя», що лінькувато сварилися через якісь дрібниці. До Грега підсів пілот машини, на якій він кілька днів крутив баранку в Іловайську.

– Як я втомився від усього, – зітхнув пілот і подивився на Грега сумними очами.

– Я також, – сказав Грег.

От і вся розмова.

З рації чулися уривки з переговорів, однак скласти з них цілісну картину того, що відбувається, було нереально. Грег розумів лише одне – захоплених у полон російських десантників генерал Хомчак хоче обміняти на вихід із оточення. «Та плювати, – дивувався Грег із наївності свого командування, – росіяни хотіли на своїх десантників. Їм простіше разом із нами їх розстріляти, ніж розмови водити. Баби ще народять! Здається, маршал Жуков таке казав?» Грег один час захоплювався літературою про Другу світову війну, багато читав, у тому числі англійських/американських авторів, і дуже шкодував, що не знає німецької мови. Йому подобався ретельний підхід і місткий стиль англомовних істориків, їх уміння працювати з джерелами і відсутність ідеологічних стереотипів, на відміну від міцної, але заштампованої радянської школи.

– Уперед! – закричала рація, перервавши приємні думки про книжки, що чекали його дома на полицях. – Поїхали!

Колона рушила з місця. До села Граничного дісталися майже без пригод – продовжували стріляти міномети, але з рації віддавали наказ на провокації не відповідати і продовжувати рух. Неподалік на пагорбі він помітив маленькі фігури, які копирсалися біля мінометів. На підтвердження він побачив хмаринку диму – Грегу здалося, що він навіть бачить, як летить міна, настільки мобілізувалися всі ресурси організму – і за кілька секунд почув вибух. Автобус трусонуло.

– Твою ж маму! – вилаявся водій. – Всі живі? Вилазьте, кінцева, приїхали!

Бійці підхопилися, тримаючи зброю напоготові й очікуючи команди.

– На вихід! Всі застрибуйте на броню!

На щастя, кілька беемпе йшли поруч, і бійці, хто встиг, заліз і ліг зверху, тримаючись один за одного. Обстріл посилився – ввалювали вже не тільки з мінометів і стрілецької зброї, а, здається, зі всієї зброї, що є в російській армії. Беха, на яку заскочив Грег, рвонула навпростець через поле, і бійців підкидало до небес, із вихлопної труби йшов чорний їдкий дим, забиваючи носоглотку і заважаючи дихати. Грег лежав посередині, його тримали – чи за нього трималися, неважливо – Сергій Волиняка, Макс і Юрко. Колона в класичному розумінні вже перестала існувати – постійно змінювався напрямок руху, техніка йшла в довільному порядку, снаряди потрапляли то в автобуси, то в легкові автомобілі, і вони зупинялися, всі в чорному диму. Звідти вискакували люди, на них горів одяг, вони дико кричали і падали на землю, але більшість так і залишалася сидіти всередині, зовсім як ті люди там, у тому сріблястому «шевроле-авео» під мостом, притулившись головами до розбитого скла. За селом Чумаковим, без утрат проскочивши обстріл, який вівся з-за озера з правого боку, вони вискочили прямо на посадку, з якої стирчали дула гармат і танків. Без роздумів Грег із іншими бійцями скотилися з бехи на землю і зайняли оборону.

– Всі на броню! Відставити бій! – залунало з рації. – Швидше, швидше!

За сімсот метрів на них знову чекала засада – стріляли і спереду, і ззаду, з тієї самої посадки, яку вони щойно проїхали. Такого інтенсивного шквального вогню Грег за свою коротку солдатську біографію ще не бачив, але їм знову пощастило. І вони без втрат проскочили крізь це пекло.

– Ха, прорвемось! – радісно закричав Макс.

– Та куди ми, на хрін, дінемося!

«Ааааааа!» – Грег відчув різкий біль у нозі, і знову почув крик: «Ааааа!» – але з подивом зрозумів, що це кричить не він. Тільки-но Юрко лежав на броні поруч, але тепер замість нього Грег побачив щось страшне із м’яса, крові та кісток. Воно смикалося в конвульсіях і дико кричало, вимолюючи допомогу. Беха різко зупинилася, і бійці за інерцією скотилися на землю. Долаючи біль у нозі, Грег підповз до товариша – той помирав у жахливих муках, єдине, чим міг допомогти Грег Юрку – пристрелити, але він не наважився.

– Максе, Максе! – волав поруч Волиняка, намагаючись знайти товариша, який зістрибнув із броні ліворуч і пропав. Навколо вони чули лише цокотіння куль по броні і вибухи. З підбитої палаючої бехи швидко вискочив екіпаж. Усередині хтось жахливо хрипів і кашляв, але танкісти, не гаючи часу, скидаючи на ходу з себе зайве – магазини, «броники», шоломофони – кинулися до посадки, вочевидь, їх товариш уже не потребував допомоги. Грег, скрипнувши від болю зубами, поповз за ними, підтягуючи поранену ногу. Він повз, і слідом за танкістами викидав усі свої шість магазинів, які без автомата йому навряд чи були потрібні, рацію, по якій він устиг повідомити командиру роти, що їх беха підбита, Юрко загинув, а він і Волиняка – поранені. Він уже й не пам’ятав, що ще скинув із себе в кущі. При собі Грег залишив гранату – так, про всяк випадок. У посадці він одразу ж зняв берць і оглянув ногу – замість пальців він побачив чорні обвуглені головешки, так випалило ступню кумулятивним струмом, гомілку до коліна посікло осколками і стружкою броні. Він заглянув у ранець, де зберігав медикаменти, і з величезним розчаруванням побачив, що, окрім звичайного бинта, там нічого немає – ймовірно, і гарний ізраїльський бинт, і джгут, і перекис, словом, усе, що він так ретельно підбирав і носив із собою всі ці дні, він загубив у бою. Як він міг проморгати, що ранець розстебнувся?

– Дайте мені хто-небудь футболку, – попросив він.

Волиняка лежав неподалік, метрів за п’ять, і тримаючись за ногу, тихо стогнав.

– Гей, – покликав Грег танкіста з бехи, – тебе як звати?

– Василем, – відгукнувся той.

– Василю, – попросив Грег, – підтягни мене до нього, – Грег показав на Сергія, який кривився від болю.

Танкісти одразу ж пішли далі по лісосмузі, сказали, що за допомогою, але Грег у такі дива вірив мало. Він розірвав футболку на бинти і перев’язав себе і Волиняку, після чого дав товаришу одну пігулку знеболювального зі своїх недоторканних запасів – останній тиждень дуже боліли зуби, тільки ними й рятувався. За мить Волиняка скочив на ноги і з криком: «Я весь горю! Я горю!» – почав збивати з себе руками полум’я, яке, йому, очевидно, ввижалося. Завмерши на мить, як у кіно, він подивився безумними очами на Грега і сказав: «Брате, ти поранений! Тобі потрібна допомога! Я зараз!» – і, хапаючись за дерева, на подив швидко побрів по посадці.

– Стій! Стій! Ти, ідіоте! У тебе нога перебита! – волав йому в спину Грег, та Волиняка, який знаходився під дією больового шоку і знеболювального одночасно, нічого не відчував і не сприймав.

Грег залишився сам. Після знеболювального стало набагато легше – просто нічого не відчуваєш, і все, так гарно. Він чув відголоски бою, гуркіт артилерії – їх колона, напевне, розбита вщент. Багато хлопців, дуже багато – загинули, і що робити далі, як вибиратися звідсіля, він навіть не уявляв. Кишеня завібрувала, і він радісно дістав телефон – не може бути, з’явився зв’язок! Набрав номер заступника комбата, але той не взяв слухавку, проте за кілька хвилин відповів на есемеску про допомогу: «Виходь на дорогу, здавайся в полон, ми тебе поміняємо, нічого не бійся».

Що залишалося робити? З усього запропонованого Грег міг розраховувати тільки на «нічого не бійся». Страху він не відчував. Потужний обстріл, поранення та загибель товаришів його приголомшили, здавалося, що все – дурний сон, і одночасно він розумів, що це – жорстока реальність, справжня ціна якої ще невідома. Та й легко сказати – виходьте на дорогу.

До дороги він доповз. Знайшов дерево і довго ламав гілку для милиці. Іноді Грег поглядав на ногу, що почорніла і кровоточила, і не міг впізнати в ній власної плоті. Якби не новий американський берць із пластиковою підсиленою підошвою, то, певне, згоріла б половина ступні. Пощастило. «Так що неправда, є різниця, в чому ти взутий або вдягнутий», – подумав Грег, порівнюючи свої перші висновки про війну і вибірковість смерті.

Кілька кілометрів до села Горбатенкове він ішов чотири години, нікого так і не зустрівши. Вже на околиці побачив, як назустріч іде військовий із палкою, і подумав, що ось, нарешті, зараз його й пристрелять. Виявилось, що це йшов за водою для свого пораненого в п’яту товариша той самий танкіст Василь – йому самому дебело пробило голову, але це, здається, танкіста не дуже хвилювало.

– Братику, – сказав танкіст, – я нічого обіцяти не можу. Я повернуся за тобою за півтори години, а якщо не повернуся, то ти той, іди далі сам…

Грег упав у тінь під великий виноградник і прочекав танкіста рівно одну годину сорок хвилин, після чого забрів у найближчий двір, де підібрав целофановий пакет і, щоб рана не залишала кривавого сліду, натягнув його на ногу. Запасся кількома яблуками, пару одразу ж їх і з’їв. Приємний кислуватий смак трохи збадьорив, але рана знову починала боліти і дуже кровоточила. Розраховувати на те, що йому допоможуть у селі, Грег не став. Він узяв старий велосипед, щоб спиратися на нього, і пішов: одна нога – в рудому берці, друга – боса і чорна, в брудному целофановому пакеті. Напевне, з боку він справляв враження божевільного не менш, ніж Волиняка, що побіг невідомо куди, скидаючи з себе одяг.

Через пару кілометрів Грег наштовхнувся на окопи, з яких їх, очевидно, і розстрілювали росіяни. Пахло гаром і димом, порохом і бензином. Він покопирсався в кинутих речах, знайшов неушкоджену кепку російського солдата і залишки сухпайка. Кепку викинув, а залишки тут же доїв. Оглянувшись, Грег з’ясував, що сидить неподалік від того місця, де підбили їхню беху, і поліз туди. Картина, ним побачена, була жахливою: сім чи вісім обгорілих тіл хлопців, здається, з його батальйону і з «Миротворця», нестерпний солодкуватий запах згорілого людського м’яса, розбита і спалена техніка… У машині Бруса – хлопця, з яким він товаришував в Іловайську останніми днями, такої веселої людини з гранатометом, який любив життя в усіх виявах, він знайшов карту, але не знайшов Бруса. Все вигоріло вщент, але поруч з однією з автівок він побачив розкритий коричневий чемоданчик із медикаментами, де знайшовся і перекис, і бинти. Обробивши рану і перебинтувавшись, Грег сів на узбіччя і розвернув карту. До Комсомольського було далеко, ні, він не дійде – впаде, зомлілий, від утрати крові десь у посадці, а там…

Але всі ці поневіряння вже не мали жодного сенсу – по дорозі прямо на нього їхало два немаркованих танки і три беемпе, на одній з них стирчала велика командирська висувна антена. Беха зупинилася, і з люка висунулася голова в шлемофоні:

– Є живі тут? – байдуже запитала вона.

Грег відповів, що так, поки ще є, і натиснув на дзвіночок – той без натхнення глухо дзенькнув. «Головне – вижити, за будь-яку ціну повернутися до зброї. Мертвий солдат країні не потрібен», – подумав так і з великим зусиллям, відчуваючи, що втрачає свідомість, устав, спираючись на велосипед.

З тих бійців, що їхали в машинах мінометного взводу «Донбас», одразу загинуло п’ятеро: троє мінометників і двоє снайперів, яких підсадили в Многопіллі. Навіть якщо б вони дуже сильно захотіли, то забрати загиблих не змогли б – за кілька секунд почав вибухати боєкомплект, і машини, і люди розлетілися на друзки. Бадьорий і Антон устигли хіба що підібрати на узбіччі кількох поранених, яким уже в Червоносільському надали допомогу.

– Все буде добре! Не кричи, зараз введемо знеболювальне, – умовляла важких Аліна. Вона разом із Кішкою та Яром працювала, не розгинаючи спин, – поранених було дуже багато, а ще везли і несли нових.

Ближче до вечора, після жорстокого бою з танками і невдалих переговорів із росіянами – ті вимагали беззаперечної здачі в полон, щоправда, обіцяли статус військовополонених і ніяких «денеерів» – стало зрозуміло, що допомога з боку української армії не прийде. Порадившись, всі десятеро мінометників вирішили виходити з оточення зі зброєю в руках. Чому вони так вирішили, чому не залишилися чекати полону, важко сказати. Напевно, так Гайдук, Бадьорий, Антон та інші бійці взводу розуміли логіку війни і свого місця в ній.

– Беремо тільки боєкомплект!

Невеличкий загін пробрався між хатами – їх у Червоносільському не більше восьми – до краю села. Бійці, що залишалися, поділилися картою місцевості й побажали удачі. Розділившись на три групи, вони вирішили рухатися туди, де їх точно чекають менше на все – на північ. Першими в ярок спустилися Гайдук, Лісник і Антон, за ними вирушили Бадьорий і Бородавка, наступна п’ятірка – Любомир, Антиквар, Дудаєв та інші – пішли трохи далі.

Першу групу вів Бадьорий, колишній прикордонник, який гарно орієнтувався на місцевості. Допомагав орієнтуватися й артилерійський джипіес-навігатор, який вони прихопили з собою. Йшли обережно, ярами, оминаючи блокпости, робили привали в посадках. Коли перетнули шосе, то одразу вийшли до залізниці між Кутейниковим та Іловайськом. Попереду миготіло вогниками село Бондаревське, і Бадьорий запропонував його не обходити, а зняти символіку й пройти відкрито, начебто – патруль, але невідомо, чий. Хитрість спрацювала, ніхто з місцевих мешканців не відреагував на групу озброєних людей, прийнявши їх або за росіян, або за сепаратистів, або бог знає, за кого. Цю дуже холодну ніч після довгого важкого переходу мінометники провели на ставках біля села Металіст. Найпередбачливішим виявився Бадьорий, який захопив із собою наплічник із теплими речами. Як він зміг його зберегти в м’ясорубці під Червоносільським, як не полінувався взагалі взяти з собою? «Досвід, братчики, просто досвід, і нічого більше! – відповідав Бадьорий. – Кордон привчить до всього!»

На світанку вирушили на Кутейникове. Відчуття небезпеки було придушене втомою, певне, через це вони і пішли передмістям, відкрито – по переїзду вздовж дороги, повз кафе, а потім – уздовж залізничну гілку, де поля чергувалися з лісосмугами, де можна було перепочити. Вода закінчувалася, їжі залишалося зовсім мало, тому на привалі біля села вирішили поповнити запаси.

– Я сходжу, – запропонував Лісник. – Подивлюся, що там коїться, води куплю.

– Чому саме ти?

– Так я ж білорус! Почну говорити – місцеві подумають, що москаль! – бійці розсміялися, але це була чиста правда – акцент видавав у Ліснику кого завгодно, але не українця.

Поки чекали на Лісника, поруч двічі проїхав велосипедист, тому вирішили відійти вглиб лісосмуги, де чекали і слухали кілька годин поспіль, як неподалік гуде на дорогах російська військова техніка.

– Це ж скільки вони сюди на нас сили нагнали? – дивувався Бадьорий.

– Питання не в цьому навіть. Питання в іншому – чи підуть вони тепер далі: на Дніпро, на Запоріжжя, на Одесу?

Бійці мовчали. Так, вони мали шанс урятуватися, вибратися звідси, але що чекало на них там, в Україні? Велика війна?

– Хай вже потім про це, хлопці. Спочатку маємо вийти, – Бадьорий був, як завжди, конкретним. – Пропоную перейти Кальміус між Комсомольським і Старобешевим, десь у районі Берегового.

– Так, річка там має вужчою бути. А, може, і човна знайдемо або брід якийсь… – погодився Антон.

– Брід? Кальміус – це ж велика річка!

– Повір мені як жителю Донецька!

Сперечатися ніхто не став.

Поміж Шевченковим і Строїтелем бійці знову наткнулися на велику колону російської техніки і довго чекали в лісосмузі, поки за обрієм не стихне останній звук двигуна. Пройшли трохи далі, і біля села Бурного перейшли залізницю і повернули ліворуч. До Берегового залишалося зовсім небагато, але раптом навколо в темному похмурому небі почали спалахувати зелені ракети, і всім, окрім Бадьорого, здалося, що вони в оточенні.

– Ні, – заперечив Бадьорий. – Це їх патрулі дають один одному знати, що все гаразд. Вони можуть стояти на місці, можуть рухатись по заданому периметру. Почекаємо…

Чого він очікував і яку логіку шукав у поведінці й траєкторії зелених ракет, ніхто так до кінця і не зрозумів. Але коли ракети спалахнули і погасли ще раз, Бадьорий пару хвилин подумав і сказав, що готовий. Група повернулася до залізниці й знову вирушила вперед вже випробуваним алгоритмом – посадка – поле – посадка – поле – поки по великому випаленому полю вони не зайшли в Берегове. Сил ні в кого вже не залишалося, навіть у Бадьорого. Всім конче був необхідний хоча б коротенький відпочинок. Тому, побачивши адміністративну будівлю – певне, школу – вони тихенько збили замок і поспали всередині на підлозі близько двох годин.

На світанку бійці вийшли до річки, де з подивом побачили дві вантажівки, які, швидше за все, залишили тут їх військові колеги-мінометники: «газ-66» із мінометом на кузові, що називають «сані», стояв посеред вулиці, друга вантажівка носом застрягла в очереті.

– Ого, – втомлено здивувався Антон, – не такий вже Кальміус тут і вузький.

Ані містка, ані човна поблизу не знайшлося. Вода виявилася, незважаючи на вранішній час, на диво теплою, в ній можна було зігрітися, але приймати водні процедури було ніколи – швидко створивши ланцюг, бійці перенесли на інший берег одяг і зброю. Не встигли вони вдягнутися, як почули гуркіт двигунів і гучні голоси – в село за трофеями навідалися сепаратисти або росіяни. На протилежному березі, на піску під обривом, напівголі бійці слугували ідеальною мішенню – їх можна було б розстріляти за кілька секунд. Але їм і тут пощастило – увагу ворогів відволікли українські вантажівки, і мінометники встигли піднятися по обриву і заховатися в кукурудзі.

– Що будемо робити далі? Куди йти: в Комсомольське чи одразу в бік Волновахи? – акумулятор мобільного телефону, що розряджався, дозволив зробити лише один дзвоник.

– Йдіть на Комсомольське, там наші, – відповіли їм.

Бадьорий повів групу вниз. Ближче до Комсомольського ожила рація, з якої вони з подивом і радістю почули знайомий голос. Говорив Жак, один із «донбасівців», що, як з’ясувалося, збирав на автобусі тих, хто виходив із оточення. Домовилися зустрітися в Комсомольському.

– Хлопці, думаю, потрібно начепити жовті стрічки, раз там свої. У кого що є, давайте, бо самі знаєте, як воно інколи трапляється, – сказав Гайдук.

Так, справді в перші місяці війни часто стріляли по своїх – коли з переляку, не розібравшись, а коли і тому, що розібратися було неможливо.

Вони вже йшли на повний зріст, не ховаючись, до цілі залишалося зовсім близько – територія, як їм повідомили, контролювалася українською армією. Біля Підгорного на елеваторі несподівано побачили білу «таврію» – незрозуміло, що люди, які на ній приїхали, могли тут робити. З машини швидко вийшов коротко стрижений пацанчик, весь у татуюваннях, у синіх спортивних штанях і чорній футболці.

– Е, я солдат поважаю, – процідив він крізь зуби якомога більш миролюбно, однак це прозвучало, наче він здійснював свій звичний гоп-стоп. – Нате вам сигарет!

– Спасибі, братан, ми не куримо.

Бійці вирушили далі. Пацанчик їх трохи збентежив – зазвичай цивільні тут не те що не йдуть на контакт із українськими військовими, а всіляко намагаються уникнути спілкування. Тому таке намагання догодити могло бути викликане бажанням детальніше роздивитися, скільки їх, як вони озброєні, довідатися, куди йдуть.

– Треба прискорюватися, хлопці, давайте до траси! Треба вшиватися звідси.

Це виявилося правильною думкою – бійці сильно втомилися і ледь тягли ноги. А на трасі можна зупинити машину і попросити – ну, як попросити? – дуже наполегливо запитати, чи не можна з вами трохи під’їхати. На подив, водії різко відмовляли в допомозі. Зазвичай, навіть якщо люди, м’яко кажучи, не дуже лояльно ставилися до українських військових, коли бачили солдат із автоматами, мовчки погоджувалися і везли. Антон навіть став демонструвати свій паспорт:

– Дивіться, я місцевий, я – з Донецька! Довезіть нас до Комсомольського, будь ласка, там наші!

– Там ваших немає! – грубо відповів похилого віку сивий дядько в світлій фланелевій сорочці з коротким рукавом. Він виглядав як відставний діяч комуністичної партії. – І ніколи вже не буде!

З ним і доїхали до рудоуправління, що в передмісті – не мали часу вже чекати, коли хтось погодиться добровільно. Всередині будівлі було приємно безлюдно і прохолодно. В ефірі рації діялось щось малозрозуміле – декілька разів вони дуже погано чули Жака, зате замість нього в розмову раптом, характерно гиркаючи, врізався голос із кавказьким акцентом.

– За вамі паєхалі уже… очен серйозніє люді на зельоних машинах!

Які люди? Чим вони такі серйозні? На яких машинах? Вирішили почекати неподалік на залізничному містку – звідти, раптом щось трапиться, можна легко відійти назад.

– Я в місто збігаю, – запропонував знову Лісник, – подивлюся, що там коїться. Їжі, води куплю.

– Тебе ж одразу вирахують.

– Я без пов’язки і зброї, знову ж таки – білоруський акцент… – бійці змучено посміхнулися.

Лісник повернувся через кілька хвилин:

– Уявляєте, тільки вийшов – дітвора грається неподалік. Побачили мене і кажуть: «Дядечко, тікайте звідси, тут навколо “денеер”. Вони вас уб’ють!» На мені що, написано, що я – за Україну, я не зрозумів?

Тут на дорозі показався зелений бус, очевидно, той самий – із серйозними людьми, і рація тим же голосом із кавказьким акцентом наказала:

– Е, кидай зброю, знімай «броники» і вихадіте толка в футболках!

– Ноги, хлопці, ноги! – вони з усіх сил, що ще залишалися, рвонули в рудоуправління. Услід не стріляли. До зеленого автобуса за хвилину додався бетеер, який почав намотувати кола.

– Я тільки одного не зрозумів, – здивувався Антон. – Чому потрібно саме у футболках виходити?

– Бояться, щоб не підірвалися. Такі випадки вже траплялися. Карат от підірвав себе разом із купою москалів… У полон нас хочуть узяти, тому і не стріляють.

– Ну, якщо так, то вони впевнені, що ми нікуди звідси не подінемося. Тобто, їх тут повно, правду сказали діти, Лісниче.

– І зараз нас оточать…

– Треба цивільний одяг пошукати. Тут же люди працюють, значить, повинен бути змінний одяг, робочий.

Напевне, це був хоча б якийсь шанс на порятунок, якщо пощастить, звісно. В одному з підсобних приміщень знайшли будильник і витягли з нього батарейку, яка підійшла до джипіесу, який не працював із ночі. Там же Антон побачив розетку і підключив заряджатися телефон. Дзвонити йому особливо було нікому. Набрав друга:

– Алло, Пашо? Це Антон. Я швидко. Послухай мене уважно: наш батальйон розбили під Іловайськом. Я тимчасово живий, але якщо я звідси не вийду, нехай моя мама не соромиться отримати компенсацію, їй жити не буде за що без мене. Скажи їй це, будь ласка…

Цей дзвінок і врятував їм свободу, а, може, і життя – дива, виявляється, ще трапляються, і головне диво на цій війні – наші люди. Друзі Павла миттєво зв’язалися з волонтерами, які витягали з оточення хлопців із «Дніпра-1». Коли вже почало сутеніти, мінометники непомітно покинули рудоуправління і вже знайомою дорогою повернулися до Підгорного. «Серйозні люди», що полювали за ними, не знаючи місцевості, напевно, не ризикнули їх переслідувати.

Зморені, хлопці йшли з автоматами наперевіс по відкритому простору. Вони вже нічого не боялися – інстинкт самозбереження під важкістю останніх, фактично безсонних діб, голоду і постійної смертельної небезпеки згасав на очах.

Нарешті вони побачили силует великої, як здалося, легкової машини, що пронизувала ніч світлом численних фар. Машина не рухалася, просто стояла і світила по сторонах, явно на когось чекаючи. Це могли бути волонтери, а могли – і сепаратисти, інформація про групу укропів, що вискочила з оточення, напевно ж, розійшлася дуже швидко.

– Паша сказав, що на нас чекатиме «москвич»… – Вони наставили автомати на автомобіль.

– Зачекайте, поки ще зарано, давайте підійдемо ближче… – шепотів Антон.

Раптом світло вихопило номер машини – він збігався з тим, який називали волонтери.

– Та це ж реально «москвич», а не джип! – крикнув Бадьорий. – Нічого собі, який тюнінг наворочений! – вони полегшено розсміялися і побігли назустріч.

Тієї ж ночі бійці вже вивантажилися на батальйонній базі в Курахово.

Друга група мінометного взводу при виході з оточення в селі Бурному вступила в бій із сепаратистами і втратила бійця з позивним Дудаєв, доля якого невідома і досі. Інші четверо дісталися до Комсомольського, де їх підібрав Жак.

Після «Іловайського котла» Антон пішов із батальйону.

«Доброго вечора, мене звати Сергієм. Мені п’ятнадцять років. Мій батько – доброволець батальйону «Донбас». Я не хочу озвучувати його позивний, бо в моїй оповіді – багато особистого. До того ж я не впевнений, що те, що я розповім, вам сподобається – у правди, як у тій індійській казці про слона і трьох сліпих, багато різних варіантів. І дуже часто правда залежить від того, за яку частину слона саме ти тримаєшся саме в цей момент: за ногу, за вухо, за хвіст або хобот. Тож як не намагайся, жоден сліпець не в змозі охопити слона повністю. Що вже тоді казати про зрячих, які переважно мають звичку судити про слонів, жодного разу навіть не доторкнувшись до них? Зате я можу обіцяти, що не зміню жодного слова з розповідей батька і його друзів про той бій в Червоносільському, хоча, зізнаюся, скласти цілісну розповідь з їхніх хаотичних спогадів непросто. Однак спочатку мені б хотілося розповісти про нашу родину. Пояснити, чому ми виїхали з Донецька, а мій батько став добровольцем.

У Донецьку я провів усе життя. Напевно, це звучить занадто сильно для хлопця, якому тільки п’ятнадцять – «все життя», але для деяких моїх однокласників і знайомих із Донецька п’ятнадцять років виявились дійсно всім їхнім життям – вони загинули під обстрілами.

Наша родина – тато, мама і я – жила дуже добре. Батько займався будівельним бізнесом, мав великий оптовий склад і два магазини. Політикою особливо ніколи не цікавився, але завжди був за сильну незалежну Україну і постійно дискутував із цього приводу з мамою, якій подобався Путін. Просто подобався, і все. Коли після Майдану, який ми, звісно, не підтримували, і Криму – тут уже настрої різко змінилися – почалися перші мітинги в Донецьку – і сепаратистські, і проукраїнські – ми ходили з батьком і туди, і туди. На сепаратистські – щоб, як казав батько, подивитися на лайно, яке там спливає, хто мутить воду, а на проукраїнські – висловити нашу громадянську позицію. Нас було дуже багато, прихильників єдиної України, які ризикували ходити з жовто-блакитними прапорами по Донецьку в ті дні. Спочатку нам здавалося, що це безпечно, і в рідному місті нас, корінних дончан, ніхто не посміє зачепити. Мама ж ходила тільки на мітинги, де виступав Губарєв, вона була в захваті від його палаючих шизофренією очей, називала його лідером і все таке, тобто він їй також подобався, і вона повторювала за ним усілякі нісенітниці. З кожним днем ситуація ставала все більш напруженою, на наші мітинги почали нападати тітушки з металевими ланцюгами і бітами, а влада – і місцева, і центральна – мовчки спостерігала, як принижують патріотично налаштованих людей, як їх забивають до смерті, як місто провалюється в морок насилля. Друзі батька нічого не робили і переконували його: «Та ні, СБУ ніколи не дозволить, щоб тут вчинили якийсь заколот! Вони просто придивляються нині, хто керує, щоб потім арештувати всіх одразу!» Але на наших очах легкою імітацією штурму невеличка група гопників узяла будинок СБУ і вивезла звідти три вантажівки зброї. Донецьке СБУ, як виявилося, не тільки дозволило, але й зробило все, щоб сепаратисти захопили в Донецьку владу.

Батько від самого початку добре розумів, куди воно хилиться. Він почав шукати зброю – мав план, як витіснити сепаратистів – тоді вони були ще невеличкою купкою напівп’яних маргіналів.

В аеропорту в цей час стояла українська армія, але військові ані самі нічого не зробили, ані не дали можливості змінити ситуацію тим людям, хто готовий був узяти відповідальність за насилля, яке тепер у такому випадку носило б обмежений характер, не порівняти з тим, що відбувається тепер. Місто поглинали хаос і кримінал, людям, які виступали на боці України, знаходитися в Донецьку ставала все небезпечніше. Останньою краплею став випадок, що стався біля універсаму «Україна» – на наших очах троє укурених у дим «ополченців» із автоматів розстріляли жінку, яка знімала їх на мобільний телефон. Я не знаю, хто вона така, швидше за все, пересічна мешканка Донецька, бо коли б вона працювала журналісткою, про її вбивство скиглили б на кожному європейському розі. А хто плакатиме за звичайною мешканкою Донецька? Хіба що її близькі. Навіщо вона знімала тих людей з автоматами на мобільний телефон? Я думаю, виключно з цікавості, що б потім похвалитися тоді ще досить екзотичним фото в соціальних мережах, можливо, вона їх навіть підтримувала, хто знає?

Так я перший раз у житті побачив, як убивають людину. Батько намагався затулити мені очі руками, однак він і сам перебував у не меншому стресі, ніж я – все ж таки не кожного дня розстрілюють з автоматів серед білого дня мирних мешканців.

Ми виїхали з Донецька наступного ж дня і взяли з собою по спортивній сумці з обмеженим набором речей і трохи грошей. Ми сподівалися, що повернемося дуже скоро, ми вірили, що таке пекло не може тривати в нашому місті довго. Воно ж розумне і практичне для того, щоб піддатися на спокусу бути розграбованим і зґвалтованим. Мама з нами не поїхала. Випадок із розстрілом не вразив і не отямив її. Вона лише стенула плечима, мовляв, а що ж ви хотіли, не потрібно було знімати ополченців на телефон…

Батько був уже знайомий із Семеном Семенченком (ми знали його за справжнім ім’ям, але я буду називати його так, як називають усі), і одразу пішов у батальйон «Донбас», якого ще не існувало навіть на папері. Вони називалися «чорними чоловічками» і по факту створили незаконне збройне формування. Як вони згодом перетворилися на батальйон – це тема окремої розповіді.

В Іловайськ відділення батька потрапило 22 чи 23 серпня. До того вони несли службу в Червоноармійському, але їх, як і всіх інших «донбасівців», що не знаходилися в Іловайську, підняли і направили спочатку в Курахове, на базу, звідкіля вже забрали геть усіх. Батько згадував, що до нього, як старожила батальйону, перед відправкою до Іловайська підходили зовсім молоді хлопці, що знаходилися в підрозділі кілька днів або тижнів, їх навіть ще не оформили. «Що нам робити? – запитували вони. – У нас немає на руках жодних документів. Комбат обіцяв, але нам досі нічого не видали». Батько не знав, що їм відповісти. У підсумку майже всі новобранці взяли зброю і поїхали в Іловайськ, при виході з «котла» багато хто з них загинув. Пам’ятаю, як батько з друзями намагалися з’ясувати долю Бета, хлопця, якого він знав особисто, але ці люди зникли безслідно, пропали назавжди для рідних та історії, їх навіть не можна зарахувати до тих, хто зник безвісти. Бо як може пропасти безвісти той, хто офіційно не числився як боєць батальйону?

При виході по «путінському коридору» броньований мікроавтобус «Ощадбанку», в якому знаходився батько, йшов посередині колони. Вони всі там дивувалися тому, що замість однієї колони зробили дві. Що колони йшли не в бойовому порядку. Що їх не попередили про можливий бій. Що чомусь їх приєднали до «Дніпра-1». Хоча там було чому дивуватися з самого початку штурму, батьку, наприклад, знайомі розвідники розповідали, що тільки в останні дні до Іловайська зайшло не менш, як 250 бойовиків, що там – міцні укріпрайони, що на українську армію там чекають давно. Не дивно, що операція провалилася.

На самому початку руху автобус «спіймав» осколок у заднє колесо, і для того, щоб їхати далі, бійці розійшлися по інших машинах. Полтава, який кермував бусом, кинув шланг і постійно підкачував шину. Доки колона йшла по рівній дорозі, по них стріляли з мінометів і стрілецької зброї метрів із 400–500, та коли техніка перевалила за гору, почали бити метрів зі ста в упор із птурів і танків – і тут почалося справжнє пекло. Машини від пострілів розліталися на друзки, броня горіла, вибухав боєкомплект. Батько побачив на дорозі двох бійців зі свого взводу – Пилю і Хромого – і затягнув їх усередину. Техніка, що ще залишалася неушкодженою, ринула з гори, рятуючись від обстрілу, на склі залишалися «сніжинки» від куль, по бортах барабанив свинцевий дощ. Одна з куль таки пробила скло і потрапила Хромому в голову – застрягла у вилиці.

Автобус промчав по полю і влетів у Червоносільське. Батько сидів біля самого виходу і першим вискочив на дорогу. Він побачив кілька танків, що вели вогонь по українських солдатах.

– Швидше, – закричав батько, – всі на вихід! – та його ніхто не чув. Бійці сиділи в автобусі, зігнувшись, закривши голови руками.

Тоді він буквально викинув їх із салону – Пилю, Хромого, Грека… Батько встиг побачити, як мужньо веде бій екіпаж однієї з наших бех – вони прикривали вогнем і своєю бронею бійців, що відступали до села, бог знає, скільки життів вони врятували. Увечері того ж дня батько побачив, що цю беемпешку пропалило пострілом із танка наскрізь: весь екіпаж згорів, від них залишилася лише купка попелу – це були зовсім молоді, дев’ятнадцять-двадцять років, хлопці-контрактники. Поруч, обпалені, наче вуглики, за два, півтора метри від машини лежали троє бійців – постріл застав їх на броні. Вони загинули, як справжні воїни, каже батько, однак ніхто не знає ані їх імен, ані прізвищ. Цих та інших хлопців і досі розшукують родичі, я знайшов їх світлини в спеціальній закритій групі в соціальній мережі, яку створили бійці, що вийшли з «Іловайського котла».

Після того як батько викинув із автобуса своїх товаришів, він деякий час пам’ятав тільки землю – танк ввалив снарядом в автобус, і якби не німецький кевларовий шолом, то, напевне, я б не знав, що писати сьогодні. Шолом розламало, вивернуло всередину, але голова у батька міцна, також майже кевларова, і він обійшовся тяжкою контузією. Його витягнув Мороз, Кішка зробила знеболювальний укол. Пиля якийсь час водив його за собою по Червоносільському, як собачок водять на повідку.

Ті з бійців, хто після розстрілу в «коридорі» зберіг присутність духу, намагався організувати супротив, але були й такі, що ховалися за стінами і в підвалах. Для поранених в одній із хат організували санчастину, де їм надавали допомогу, всі в крові, медики Аліна, Кішка і Яр.

Неподалік від села з розкуроченою кабіною стояла пожежна машина, точніше те, що від неї залишилося. Її накрило прямим влучанням з танка. З восьми бійців, які їхали в ній, ніхто не вижив. Тіло комроти Тура впізнали тільки по берцю, точніше впізнали ногу в берці, більше нічого не залишилося. Росіяни продовжували щільно крити село з мінометів. Батько бачив, як упав, смертельно поранений осколком у шию, зовсім молодий хлопчина Гор. Він помер одним із перших за кілька годин.

Батьку здавалося, що ще трохи, і люди не витримають і викинуть білий прапор, військові переважно і так не демонстрували бажання воювати, посилаючись на нестачу боєкомплекту. Люди дійсно поводилися по-різному. Хтось, як лейтенант 40-го тербату та Артист, закликали скласти зброю: мовляв, спротив безглуздий і нас усіх уб’ють; хтось казав, що потрібно окопуватися і давати бій, та окопуватися не мали чим; хтось просто безвільно ховався у підвалах.

– Артист, – закричала Аліна, коли занесли пораненого Камиша, – ти чого тут сидиш?

– У мене серце болить! – відповів виконувач обов’язки командира взводу. Такі от справи.

Дізнавшись, що Тур загинув, батько почав шукати офіцерів, які могли б узяти командування на себе, організувати оборону, приймати рішення. Вони зібралися невеличкою групою і гаряче сперечалися, коли до них підійшов місцевий дід.

– Синки, – сказав дід, – по вас же танки луплять!

– Ми знаємо, діду. А звідки, скажи нам? З тієї посадки? – бійці показали на лісосмугу, що знаходилася метрів за вісімсот.

– Хе! Та з якої ще посадки? – здивувався дід. – Вони он у кукурудзі закопані, у мене за городами!

Усач більше не слухав, він схопив гранатомет, ще кілька людей пішли з ним. Танк вони знищили, і взяли в полон двох танкістів і двох десантників (в мережі навіть можна знайти відео їх допиту, його виніс після шести місяців полону один з бійців). Другий танк стояв у балці, тому стріляти по ньому згори було саме задоволення. Прямим влучанням у бензобак вирішилися всі проблеми – танк миттєво спалахнув, наче сірник, башту відірвало геть і відкинуло далеко в бік, екіпаж згорів заживо, без варіантів, обійшлося без полонених. За різними даними, каже батько, в той день вони підбили до чотирьох танків і десь п’ять-шість беемпе ворога. Окрім «Донбасу», в Червоносільському воювали 39-й і 40-й тербати, 93-тя бригада, 17-та танкова бригада, 3-й полк спецназу (11–12 бійців), також батько казав, що бачив загиблих хлопців із нашивками «Правого сектора». Всього в Червоносільському тримало оборону понад двісті солдат і офіцерів.

Росіяни, втративши техніку і людей, відійшли на кілометр-півтора і звідти почали бити по селу артилерією й танками.

Яцек запропонував обміняти полонених на вихід із оточення, але росіяни прогнозовано відповіли, що полонених вони знищать разом із українцями. Батько тоді пожартував: «Росіяни своїх не кидають, вони їх знищують!» Полонені – зовсім молоді хлопці-контрактники – допомагали носити поранених, батько каже, що вони могли б стати найкращим посібником, щоб демонструвати – ніякої ненависті звичайні російські хлопці до українців не відчувають, вони не хочуть воювати з нами так само, як і ми – з ними. Точніше, не хотіли.

Полонених таки вирішили повернути. Разом із ними передали і наших важкопоранених із надією, що їм нададуть термінову медичну допомогу. Однак, як з’ясувалося за кілька днів, до наших важкопоранених навіть ніхто не доторкнувся, з п’ятьох померло четверо, вижив лише Шурлик.

Поки віддавали поранених і полонених, доки російський танкіст бігав у підбитий танк за шоломофоном, на полі бою встановилася тиша. В повітрі висів запах лайна і крові, солоний терпкий запах розірваних на частини людських тіл. Хто міг, той пішов шукати поранених і загиблих.

Батько, у якого розламувалася голова, дзвонив усім, кого знав: «Правому сектору», артилеристам, знайомим військовим командирам. «Правий сектор» невеликими силами намагався прориватися на допомогу, але потрапив у засаду, а артилерист із позивним Капкан спочатку взяв координати, а потім передзвонив і сказав: «Я до вас не дістану. Мені заборонили працювати…»

Телефон брав зв’язок, лише якщо вилізти на трубу будинку – батько там так і простояв біля години – з трубою на трубі, поки намагався домовитися про допомогу. Потім він полишив телефон (бо дуже боліла голова, а знеболювальне закінчилося) Борису, який і спілкувався далі з Семенченком. Той обіцяв підтримку, просив триматися, але біля першої години ночі, коли він мав вийти на зв’язок, Семен не взяв слухавку.

Село продовжували обстрілювати, українці огризалися, як могли. Пізно ввечері до них звернувся російський полковник Лис – дійсно, такий шустрий живчик невеличкого зросту, і ззовні трохи схожий на лисицю – сказав, що має наказ на знищення, тому краще здатися в полон. Мовляв, ніякого штурму не буде, просто зрівняємо цей хутір із землею артилерією, і на цьому війна закінчиться. Бо «двохсотих» у них і так багато, і зовсім незрозуміло, як це пояснювати вдома. Лис дав часу до шостої години ранку. Яцек і лейтенант із «Кривбасу» пішли на переговори, але їх навіть не вислухали – тицьнули мордами в землю і полонили. Під час начебто переговорів росіяни не припиняли стріляти. Кілька бійців, які не очікували такої підлості, вийшли з укриття й отримали поранення, наприклад, капітану Апісу перебило руку, він лікується і досі. Ходив до росіян на перемовини і Пасічник із 39-го тербату – йому Лис пообіцяв, що всі, хто здається в полон добровільно, отримають статус військовополонених, а поранених передадуть Червоному Хресту.

– Не вірте! – гарячкував батько. Здатність сприймати дійсність адекватно йому допомагав підтримувати знеболювальними пігулками Яр. – Нас віддадуть сепарам!

– Лис дав слово офіцера!

– Йому дадуть наказ – і всі слова помруть.

Деякі бійці в ту ніч намагалися вийти з оточення. Мінометники вийшли двома групами, самостійно прорвалися Брест і Усач, вийшов Гал із групою з десяти людей – кілька діб вони блукали полями, ховалися на закинутих фермах, сиділи в посадках. А Оресту не пощастило – загинув. І багато хто ще не вийшов, доля їх не відома досі.

Наступного дня оточені в Червоносільському намагалися тягнути час, сподіваючись на допомогу від української армії. Та поміч не йшла, і, зрештою, всі зрозуміли, що вона і не прийде. Росіяни вдарили з «нони» – спочатку недоліт, потім переліт – останнє попередження. Першими почали здаватися армійці, за ними потихеньку потягнулися тербати і добровольці. Невелика група «Донбасу» намагалася ще тримати оборону під обстрілами приблизно до сьомої вечора, але, усвідомивши безглуздість спротиву, також вийшла в полон. Перед тим ламали зброю, топили її в колодязях, викидали телефони. Батьку запам’ятався вчинок молодого хлопця з позивним Мирний – він поставив прапор України посеред поля і сам став поруч. Росіяни довго не могли зрозуміти, що з ним робити, кружляли на беемпе: «Здавайся! Прибери прапор! Зараз застрелимо!» – та Мирний стояв, не звертаючи уваги. То був безглуздий, але героїчний вчинок.

Полонених тримали всю ніч у полі, а на ранок розділили: поранених, тербати і військових передали Червоному Хресту, а «Донбас», близько ста п’ятдесяти чоловік – віддали «денеерівцям».

Так закінчився штурм Іловайська, точніше, так закінчилися основні бойові дії.

По поверненню в Київ батько отримав третю ступінь інвалідності. Але приховує це і продовжує воювати в іншому військовому підрозділі. І справа тут не тільки в патріотизмі, хоча і в ньому також, а в тому, що ми не маємо вибору. Всі наші речі, навіть шкарпетки, залишилися в Донецьку. А разом зі шкарпетками там залишилося все наше попереднє життя: наша квартира залишилася в Донецьку, наші машини залишились в Донецьку, наші комп’ютери залишились в Донецьку. В нашій квартирі разом із моєю мамою живе тепер сепаратист, мама з ним познайомилася на мітингу, своїми безумними очима він нагадує їй Губарєва, а хижою підступною манерою говорити – Путіна. Нашою машиною він об’їжджає свої блокпости, він лежить на нашому дивані й дивиться на нашій великій плазмі «Росію-24» і «Лайфньюс» – хоча б щось у нього є там своє. Він солодко позіхає і думає, щоб ще у кого віджати завтра. Я навіть не знаю, він місцевий чи заїжджий, та мені й байдуже, якщо чесно. Я його ненавиджу, він відібрав у мене маму, віджав, як якесь авто, відібрав дім, школу, підручники, моє місто, яке вже ніколи не стане таким, яким ми його знали.

Маму я дуже люблю, але не розумію. Я не розумію не те, що вона покинула батька – це якраз можна пояснити, іноді люди розлучаються. Я не розумію, як можна було викинути все своє життя, всі свої тридцять сім років на це ганебне сміттєзвалище? Заради чого? Заради «русского міра», про який вона до весни 2014 року навіть нічого і не чула?

Ми з батьком знімаємо однокімнатну квартиру в Житомирі. На днях він знову збирається на війну. А я збираюся в нову школу. Я буду жити тут. Це головне, про що я хотів вам сказати».

Записки старшини Романа

Мы ехали туда с потехами

И снимали про это кино.

А когда возвращались назад,

Просто тихонько смотрели в окно.

Нашу батальйонно-тактичну групу сформували швидко, протягом тижня. Були отримані всі матеріальні засоби, починаючи від нижньої білизни і закінчуючи сухим пайком на дві доби. Були отримані боєприпаси. Жодного недоліку. Багато що привезли волонтери: медикаменти, предмети гігієни і так далі.

Двадцять третього серпня наша колона вийшла на станцію завантаження «Коробочкіно». Завантажувалися ми до ночі. Куди їдемо, яке наше бойове завдання, ми не знали, не знав про це і наш командир. Після завантаження близько 22.00 ми зайняли плацкартні місця у вагонах, які простояли на станції до ранку.

Вранці 24 серпня наш ешелон рушив у бік міста Харків. Проїжджаючи через Харківську і Дніпропетровську області, ми прибули на станцію розвантаження в Дніпропетровську область близько другої години ночі, розвантажилися швидко і до ранку ночували у машинах, вранці розташувалися в колону і поїхали. Куди і навіщо їхали, ми не знали. Одразу кілометрів через 8 – 10 зламався перший бетеер, колона зупинилася, і ми чекали ремонтників, потім бетеер зачепили і потягли назад, а ми поїхали далі. Коли ми проїжджали Дніпропетровською областю, нас зустрічали місцеві мешканці з прапорами України і посмішками.

Наша батарея йшла у кінці колони, я був заключним на авто «урал» з боєприпасами. Багато машин ламалися, але нікого не кидали – брали троси і тягли за собою. Вийшли з ладу і наших два «газ-66» з боєприпасами. Одного зачепив я «Уралом», а другого потяг бетеер управління, теж наша батарея. Ось так і їхали – дуже часто колона зупинялася, дуже розтяглася, передні чекали, поки підтягнуться задні.

Коли закінчилася Дніпропетровська область і почалася Донецька, людей вже не було видно, хоча і руйнувань не було, ночували в посадці, потім доїхали до Степного. В цьому селищі був перший передих, там удалося відремонтувати один із «газ-66». Там стояли саушки і «гради». Простояли там години 3–4, після чого отримали сухпайок і рушили далі.

Перший раз нас обстріляли після того, як ми проїхали с. Богданівка. Людей не було, всі сиділи в будинках або дома були порожні. Виїхали за село, зупинилися. Назустріч нам їхали військові машини, на них солдати нас вітали, але вони їхали якісь злякані, сумні… Тоді ми цьому не надали значення.

Ми стояли. Праворуч, низько-низько над посадкою пролетіли три вертольоти. Вони зробили коло і відлетіли. Ми були горді, що нас супроводжує авіація. Колона рушила далі, біля посадки, що розділяє поля з соняшником, стояв комбайн, на його бункері сиділи чоловіки в штатському. Раптом попереду колони почулися кулеметні черги, одразу колона пішла праворуч по полю з соняшниками, ми поїхали назад. Танкісти на танках пролітали, торуючи дорогу і відстрілюючись кудись із кулемета.

Зупинилися ми в Богданівці, почали знову збирати колону. За годину зібралися, знову поїхали. З’їхали з траси і поїхали полем. Що об’їжджали – не знаю, але після поля знову заїхали на трасу і поїхали далі різними дорогами. Хто полем (там була кукурудза), хто асфальтом.

27 серпня ми зібралися в Старобешевому. Виїхали колоною, біля роздоріжжя поїхали ліворуч від Маріупольської траси, і знову з боку Маріуполя (до нього 82 км на вказівнику) почулися кулеметні та автоматні постріли. Вся колона почала стріляти з вікон техніки в поле, туди ж полетіли і гранати. Страху не було, була якась ейфорія, відчуття гордості, що ми тут.

Попереду стояла емтеошка і перекривала дорогу, вказуючи повернути ліворуч, там, через триста метрів усі стали. В бетеері були простріляні колеса, їх стали міняти. Ми всією батареєю обговорювали все, заряджали патрони в порожні магазини.

Далі повинні були їхати в Новомихайлівку начебто… Але точно ніхто не знав. І знову поїхали. Ми не знали, що до кордону з Росією залишалося 18–16 км.

Колона проїхала кілометр, по посадках ми просувалися далі. І тут почули попереду колони розриви міни з міномета. Колона розпалася на декілька частин. Частина рвонула вперед, частина – назад, ми були в середині і тому розвернулися по соняшниках і поїхали за танком (знову) праворуч. Там були бетеери, танки, десяток машин, у тому числі кран. Але одразу по полю почали працювати міномети. Кинувши машини, ми побігли в посадку – міни попали в бетеер, і коли стрільба трохи припинилася, повернулися до машин і поїхали з двох боків уздовж посадки. З одного боку, бетеери і моя машина з боєприпасами, з іншого – бензовоз і машини. Трохи стихло. Чи то вони міняли позиції, не знаю, десь із півгодини було тихо. Командири думали, що робити, ми сиділи і чекали. Тоді нікому нічого не доходило, якось не всі ще зрозуміли, що ми на війні.

Оскільки нас швидко відправили, то ми не знали один одного, лише кожен знав свій підрозділ. Далі командирами було прийнято рішення, що кращі машини розвантажуємо і вантажимо особовий склад і прориваємося назад. Мій «урал» виявився також у числі кращих, ми пішли до нього, щоб розвантажувати міни, але вивантажити встигли лише два ящики, і тут почалося…

Сутеніло. Перші міни лягли перед посадкою, всі почали тікати в протилежну посадку. Стріляли з мінометів 120 мм, били грамотно і прицільно. Ці поля виявилися всі пристріляні, ми просто заїхали в тир, де мішенями були ми і наша техніка. Перші два постріли – розриви, через дві-три хвилини – знову чотири постріли, ці паузи і вводили багатьох в оману. Після перших пострілів люди піднімалися і бігли, але далі лунали наступні чотири – і люди гинули.

Все небо обернулося на заграву, горів бензовоз, почали вибухати боєприпаси. Почалися крики. Спочатку кричав Панама, йому потрапили осколки в бік, він помер на місці. Ми не знали один одного. Як додумався командир і крикнув, що пароль, в разі чого, буде «Риба-меч»?

Обстріл не припинявся, в небі літало 4–5 безпілотників, як тільки десь скупчення людей, так відразу туди і залп мінометів. Ми бігли, повзли уздовж посадки… Це все продовжувалося три з половиною години. Вже закінчилося поле з соняшниками, далі була цілина. Вона горіла і дуже диміла. Безпілотників не було ані видно, ані чутно (вони неприємно дзижчать). Ще з півгодини відлежувалися, потім устали. Було дуже багато груп, і тут спрацював пароль «Риба-меч». Ми розуміли, що залишатися не можна, по теорії має бути до ранку зачистка. Була перша година ночі.

Зібралося близько чотирьох десятків людей. Я і ще п’ятеро пішли дорогою, інші з пораненими йшли позаду. Пройшли кілометри два-три, там ярок, почекали інших. І почалися сварки, хтось кричав, чи є офіцери і куди іти? Місця розташування ніхто не знав. Частина людей пішла на захід шукати трасу. Ми вп’ятьох пішли у бік світла ліхтарів до села.

Йшли ми доріжками, якими ходять корови на пасовисько внизу ярочка, посадками йти було лячно, раптом там розтяжки. Близько половини п’ятої ранку дійшли до околиці села. Сіли на самісінькому краєчку і почали спостерігати. Світало. До крайніх будинків було метрів триста. Двоє з нас пішли туди. Повернувся тільки один, Саша. Він сказав, що другий залишив форму і зброю, взяв штатський одяг і пішов, тому що місцевий дідусь попередив, що «денеер» у полон не бере, днями вивезли і закопали багато трупів наших добровольців, після чого ми почали чекати пітьми. Весь час посадкою підходили наші бійці, близько 11-ї години нас було вже 19 людей. З них двоє поранених: один – у сідниці, у другого вище коліна перебита артерія. Був також лікар і два молодих лейтенанти. Вони зв’язалися з командуванням, але жодного транспортного засобу для вивозу з зони нам не надали.

Опинилися ми на околиці села Андріївка, через дорогу – селище Комсомольське. Офіцери за власний рахунок поїхали на таксі до Маріуполя, але і там ніхто не надав допомоги, сказали, що вони – територіальні війська і машину надати не можуть. Офіцери повернулися близько другої години дня. Далі надійшла інформація, що нібито буде збір у селі Веселому, що за 7 кілометрів від нашого розташування. І туди офіцери з’їздили – але там нікого не було. Пішов дощ, ми вирішили захопити транспорт і вивезти двох поранених. Чекали ночі.

Дід у селі дав подивитися карту, сказав, що поруч є транспорт і своя заправка. Знайшовся водій, в якого всі категорії, підтягнулися поранені. Я запам’ятав карту, але все одно треба було йти до Волновахи, а до неї – 80 км. Водій і двоє хлопців пішли у кар’єр. З усіх я знав лише Сашу, він і тепер служить зі мною в мінометній батареї. Потім ми чекали на краю лісосмуги, а в кар’єрі відразу почалася стрілянина, але не бій, а постріли в один бік.

Далі в мене (потім дізнався, що й у більшості) почалися галюцинації – здавалося, що з неба висять парашути, а на них – гуманітарна допомога. Першими пішли поранені й лікар, і з ними – шість людей. Ми чекали в посадці, тут вийшов Саша, і ми рушили наздоганяти останніх, вони вже перейшли відкрите поле і підходили до соняшників. Ми їх не наздогнали, але домовилися, що зустрічаємося в селі Веселому на кладовищі. Я бачив карту, і щоб у соняшниках не перестріляти один одного, ми пішли в обхід. А галюцинації посилювалися, дерева махали, як плюшеві ведмеді, лапами, на небі було багато, як у калейдоскопі, безпілотників, скрізь висіли парашути. І тут хтось йшов уздовж дороги – це був наш Ігор. Ось ми утрьох і пішли в обхід. Я сказав, що мені все здається, що перед очима – цирк, вони також підтвердили, що у них галюцинації, але начебто ми не з’їхали з глузду. Я добре пам’ятав карту і показав, що після звалища треба йти праворуч.

Удалині нібито засвітилися фари, ми подумали – колона, і всі побігли під дерева лісосмуги, там дачі були. Посидівши, ми зрозуміли, що це якісь ліхтарі, які стоять на місці, пішли на їх світло. Йшли години три, дійшли до яру, стали його обходити полем із соняшниками (вони вже дістали) і відразу ж за полем вийшли на околицю села. Оскільки було втрачено відчуття часу, подумали, що це не Веселе, вирішили його обійти, пішли городами. Ми потрапили прямо на ліхтарі – це був великий кар’єр із видобутку вапняку. Тут Ігор каже, що ось «ураган» стоїть, і ми його бачили, я розумію, що цього не може бути, але ми полізли в інший бік. Як ми там не переламали ноги – не знаю. Залізли знову вгору, кінчилася вода. Вирішили шукати нічліг – і раптом вийшли на кладовище. Там і полягали один біля одного. Заснули.

Години через дві прокинулися від того, що хтось розмовляє. Це підійшли наші. Був початок п’ятої (годинник мав я один, з електронним табло, що світиться). Пройшлися кладовищем, хотіли знайти воду. Товариші сіли відпочити. У селі знайшли господаря з машиною, виявилося, що це таки село Веселе, там було будинків 40, і тільки в 11 будинках нині жили люди. Воду туди тільки підвозили, своєї не мали. Дід погодився відвезти всіх нас до блокпоста у Волноваху. На «шевроле» першими поїхали двоє поранених, лейтенант і лікар. Ми залишилися на вулиці, хоча ні будинок, ні сарай господар не закривав. Через дві години хлопці віддзвонилися, що їх довезли до пункту призначення. Ще через півтори години дід повернувся. Нас лишилося 9 чоловік, гроші на бензин були, але почалося бомбардування Комсомольського, і дід сказав, що всі заправки закриті – їхати ніяк.

Ми вирішили йти одразу вдень, дід перевірив міст через річку, чужий блокпост там не стояв. Ми пішли. Бабця-сусідка дала в дорогу чай, мед, огірків, кавунів. Через 5 км дійшли до мосту, вдало перейшли його і вийшли на трасу на Волноваху. Назустріч їхав «ваз-2106», в ньому сиділо 6 чоловік – це були бійці 51-ї бригади – сказали нам, щоб йшли швидше, тому що «котел» замикається. Ми зайшли в лісосмугу, поїли, що дала бабуся, був полудень 29 серпня.

Я сказав: «Розтягуємося в колону поодинці й гальмуємо всі машини, хто скільки зможе – забирають, всі їдемо до Волновахи». Хлопці почали виїжджати поодинці, по двоє. Попереду йшло четверо, вони сказали, що поїдуть лише разом. Я сів у машину, там було лише одне місце. І розслабившись, забув і не сказав, що мені до Волновахи. У машині їхала родина – дружина, чоловік і син років 16-ти. Вони сказали, що їдуть з Комсомольського, що там бомблять, а українська Нацгвардія ставить у селищі міномети, тому вони виїжджають, тікають. Я запитав, куди? Вони їхали до Бердичева, а Волноваху, точніше поворот на неї, ми вже проїхали. Тоді водій показав, що попереду їде зерновоз «камаз», він, напевно, їде на елеватор до Маріуполя. Ми обігнали, на розвилці водій зупинився, сказав: «Біжи, скільки зможеш, тому що тут «денеерівці», і відразу гальмуй той “камаз”». Я побіг.

«Камаз» зупинився, і я одразу заліз у кабіну. Водій був із Донецька, він розповів, що нарешті перевіз родину з міста, а сам він служить в ополченні «денеер», але йому хочеться миру. Я закрився шторками з боку спальника, так ми і їхали, тому що назустріч йшли машини з «денеерівцями». Після вітряків (такі чималі, величні) мені сказали, що можна вже не ховатися – територію контролюють українські війська.

Доїхав я до Маріупольського блокпоста, виліз метрів за п’ятдесят, розрядив автомат, дістав пістолет і військовий квиток. На блокпосту зустріли і, не сказавши ні слова (я був не перший), перевірили військовий квиток і відправили у розташування блокпоста (в намет), там були як в/с ЗСУ, так і добровольці батальйону «Азов». Прийняли нормально, розпитували про все, тоді вони ще не були під артобстрілом, але вже повним ходом будувалися укріплення, бліндажі та інші оборонні споруди.

Через добу під’їхали ще дві людини з 92-ї бригади, і нас трьох відвезли в Маріупольський аеропорт. Там ми переночували, поїли, і вранці здали зброю, боєприпаси, бронежилети, у штабі виписали документи про здачу зброї, а також відрядження на мене і лист, що зі мною слідує двоє військовослужбовців.

Дійшли до блокпоста на трасі Маріуполь – Одеса, там хлопці сіли на попутний транспорт і поїхали на залізничний вокзал. І тут пощастило – був додатковий потяг для біженців до 18.40 Маріуполь – Харків. Сіли в потяг, а через 14 годин були вже в Харкові, де по приїзду розбіглися по домівках святкувати другий день народження…

P. S. Після приїзду дізнався: з нашої батареї дві людини потрапили до полону, 1 – контужений і 1 – зник безвісти. Потім двох із полону поміняли, тепер вони вдома. Скільки людей загинуло в колоні загалом – такої інформації нам не доводили.

Один Олег і три Андрія

– І що, ти нічого не пам’ятаєш?

– Ні.

– Але мене ж ти згадав!

– Ти – дружина. В-важко забути.

– Ну, можливо, якісь імена?

– Так, імена п-пам’ятаю: три Андрії…

– Приїхали, – таксист, зовсім хлопчисько, повернувся до них і показав рукою у вікно. – Ось там аеродром. І капепе.

Олег знайшовся в Одеському шпиталі. Подзвонив після декількох днів могильної тиші, сказав: «Я живий!» – і відключився. А вона стояла на кухні й ридала, стискаючи мокрими руками в дрібних квадратних шматочках зеленої цибулі мобільний телефон, із яким не розлучалася тепер ні на секунду.

– Чого плачеш? – запитала, за звичкою підійнявши іронічно ліву брову, матір. – Хто дзвонив?

– Олежка…

– Що – Олежка?

– Живий!

– Так плачеш тоді чого, як живий? – здивувалася мати.

Наталія і сама не знала, чому плакала. Звикла, напевно, за останні дні – плакати, хоча це важко робити, працюючи продавцем у сільмазі – покупці жаліють, навіть шеф розгнівався: «Так працювати не можна! Йди додому!» Не пішла, плакала в обідні перерви – робоче місце нині коштує дорого. А вдома хіба що на городі поплачеш, а так мати побачить – накричить, не любить порожніх сліз.

Два місяці, поки чоловік охороняв військові об’єкти в тилу, навіть не переживала, хоча часто й не знала, де він. Весною охороняли місцевий військкомат, потім відбули до Кіровограда, в 42-й батальйон територіальної оборони; а про службу в Краматорську дізналася лише тому, що переслав фотографію з улюбленою актрисою Адою Роговцевою, що приїжджала в звільнене від сепаратистів місто з авторським вечором.

І ось сьогодні вона теж тут, разом із чоловіком – у Краматорську. І місто як місто, і люди як люди, але шкірою відчувається, як тремтить напруга в повітрі, як перехожі поглядають один на одного – не те, щоб недружньо, але не лагідно – точно. А може, це їй так здається і потрібно хреститися? Вона ж рідко куди з села виїжджає. Може, тут так прийнято? Це ж – місто, це ж – Донбас. Зовсім інший світ, якщо помацати і придивитися, зовсім не такий, яким він виглядає звідти, з глибини України. Біля капепе набрала на мобільний командира частини, той дав команду пропустити.

– А хто вони, ці три Андрії? – запитала у чоловіка.

– П-побратими мої, – після контузії він став трохи заїкатися, коли хвилювався.

– Пригадаєш їх, якщо побачиш зараз?

– Г-гадаю, так.

Тривога завелася в серці після того, як декілька десятків чоловік з 42-го тербату відправили на Савур-Могилу. Чого б оце, питається? У нас що, в армії воювати нікому? Історія про те, як взвод висадили посеред поля і як його виводив з під обстрілу до своїх бувалий в різних гарячих точках світу старшина – окрема і не на тверезу голову.

– Головне, щоб нас ось так нікуди не кинули, – сказав після щасливого повернення бійців – лише троє легкопоранених – Олег. – Ми завтра на бетеерах у патруль йдемо, так що пару днів зв’язку зі мною не буде.

Ось тут вона і зрозуміла, що мобільний телефон потрібно тримати завжди при собі із зарядженим акумулятором, не відключаючи звуку. Це ж рівносильно тому, коли уряд раптом заявляє, що цукор не подорожчає, і причин для паніки немає – вважай, потрібно відразу бігти на базар скуповуватися. Навіщо він взагалі йшов туди? Навіщо просився у військкоматі, кому і що хотів довести? Розумом розумієш, що потрібно захищати країну, потрібно йти туди, на Донбас, воювати, щоб війна незабаром не стояла на порозі твого дому, але в глибині душі кожна жінка думає: «Аби не мого забрали, аби не мого!» А цей – сам. Господи, як мама на нього кричала в телефон за те, що не зізнався, не сказав, не повідомив!

– Я п-пам’ятаю цю злітну с-смугу, – несподівано сказав чоловік. – Ми тут вантажилися у вертольоти. Ось т-там отримували з-зброю.

– Бійці! – кричав на пізньому вечірньому шикуванні генерал, нібито від того, наскільки голосно він зараз кричить, залежала доля цієї військової операції. – Перед вами стоїть завдання – зачистити населений пункт, надати допомогу своїм побратимам, які ведуть важкі бої в Іловайську. Штурмова рота набирається з добровольців…

– Штурмовиків знайшли, – гмукали бійці в строю.

Тут базувався звичайний стрілецький батальйон територіальної оборони, який чомусь після місяця занять командири почали називати спецназом.

– …дев’яносто людей, – продовжував бризкати слиною по плацу генерал. – Повний боєкомплект: гранатомети, патрони, все необхідне ви отримаєте прямо зараз!

– Дивися, як радісно віщає, – жмурився Андрюха-снайпер, позивний Дуло. – Ніби на весілля погуляти нас відправляє. Сам точно ж нікуди не полетить!

Дуло, полтавський підприємець, перший раз стріляв із батьківської рушниці років у десять. Разом із батьком, завзятим мисливцем і рибалкою, з рушницею і вудкою виходив усю територію від Карпат до Уралу. До походів і сплавів завжди готувалися самостійно – ретельно зшивали, ремонтували, підклеювали, діставали дефіцитні матеріали і потрібні снасті через туристичні клуби і численних знайомих по всій країні. Весь побут і плани родини довгі роки підкорялися розпорядку походів, життя ділилося на початок і закінчення мисливського сезону, і Дуло в шістнадцять уже стріляв влучніше за батька. Худий, довгий, м’язистий, із вправними руками, він умів замаскуватися і стати невидимим, як хамелеон, здається, на будь-якій місцевості, тому питання, яку військову спеціальність обрати, перед ним у батальйоні не стояло – снайперська гвинтівка Дегтярьова (есведе), з якою він прийшов служити, була кращим тому підтвердженням.

До бійців вийшов замкомбата підполковник Коноваленко: вусатий, великоголовий, категоричний і лаконічний у думках і наказах:

– Все зайве – теплий одяг, їжу – не брати. Командирам взводів прослідкувати, щоб особовий склад боєкомплект поповнив максимально. Йдемо на два-три дні.

Боєкомплект поповнювали до четвертої години ранку: стрілецька зброя, ручні протитанкові гранатомети, по тисячі патронів на брата, гранати, словом, все, чого душа побажає і чого їм не давали на стрільбах в достатній кількості весь місяць. Виявляється, є зброя в армії, є!

– І куди нам стільки? Як ми це понесемо? Тут же на людину кілограм по п’ятдесят! – дивувався Андрій-Десантник, один із тих небагатьох бійців батальйону, хто знав, що таке справжня війна. Середнього зросту кремезний широкоплечий мужик уже з сивим волоссям, він завжди ходив у тільняшці, мав на тілі декілька татуювань, але більш всього пишався тим, що ефектно виглядало на добре розвиненому біцепсі правого передпліччя – з розкритим парашутом, «ВДВ. Ніхто, окрім нас». Десантник у свої п’ятдесят два роки багато побачив і понюхав пороху в різних заварушках по всьому світу, але ніколи, коли щось і розповідав, не уточнював, де саме це сталося. Він умів із закритими очима поводитися практично зі всією зброєю, з якою вони тренувалися, і досить влучно стріляв, так що молодь слухала його розповіді й повчання, роззявивши роти. Олег із Десантником зійшовся як один із перших добровольців, що потрапили до батальйону, та й за віком вони були близькі. Десантник часто дивував Олега своїми розмовами про цю війну, інколи йому хотілося запитати, чому той взагалі тут, але кожного разу він стримувався – навіщо лізти людині в душу, тим більше, гарній людині.

Доозброювали добровольців дійсно ретельно, ні в чому не відмовляли. Невирішеним залишилося хіба що питання з індивідуальними аптечками. Володька, у мирний час – учитель фізкультури, а тут – позивний Санітар, ні на секунду не відставав від замкомбата:

– Товаришу підполковнику! Дозвольте звернутися! Бійці не мають індивідуальних аптечок!

– Що, зовсім нічого немає?

– По одному джгуту і бинти…

– А ти кажеш – нічого немає! Все, що треба справжньому солдату, є!

– Товаришу підполковнику! Як же є?! Як надавати допомогу? Знеболювального дуже мало, знезаражувального взагалі немає! Якщо, не дай бог, щось трапиться, то…

– Коли щось трапиться! Я теж з вами йду, прорвемося! Немає у нас медикаментів, немає! – злився Коноваленко, але було видно – впевнений, що не знадобляться.

Не отримувала боєкомплект лише один людина – Лао. Він сидів, похмуро розглядаючи метушню товаришів, на сходинках казарми і крутив у руках папірець. Серед інших бійців Лао – теж Андрій, виділявся дивним спокоєм і не по роках – було йому років двадцять п’ять-двадцять шість – зваженим поглядом на життя. Якщо уважно послухати більшість людей, то в їхніх головах – суцільна каша, набір стереотипів і гасел, і доки докопаєшся до чогось справжнього, може пройти сила-силенна часу, і то – якщо докопаєшся. В уявленні ж Олега Лао чітко знав, навіщо він тут, чому він, мирна людина, яка закінчила педагогічний інститут за фахом «історія», взяла до рук зброю. Лао захоплювався Сходом – звідси і такий незвичайний позивний, знав бойові єдиноборства, вивчав брошури по китайській медицині й у підрозділі вважався дуже начитаною людиною. Цей невисокий, жилавий хлопець з борідкою Лао Цзи завжди висловлював як радість, так і незадоволення рівним спокійним голосом, з яким хотілося погоджуватися і до якого хочеться приєднатися. В Олега з ним, не дивлячись на різницю у віці, склалися найтепліші стосунки, а Лао на повірку виявився хорошим товаришем.

– Чого сидимо, Андрюхо? – запитав у нього Олег, який саме проходив мимо і просто-таки згинався під незвичною вагою боєкомплекту в розгрузці. – Що там у тебе за папірець такий?

– Повістка, – сухо відповів Лао.

– До військкомату? – Олег заіржав.

– До суду. Сьогодні вдень у частину принесли.

– Не зрозумів? Ти вкрав щось?

– Ні. Дружина подала на розлучення.

– Ні фіга собі! У вас що, конфлікт?

– Так у тому і справа, що все нормально! Жодного конфлікту, душа в душу! – Лао встав, очі його з відчаю горіли. – Нічого не розумію, нічого!

– А ти дзвонив? Може, якась помилка?

– Дзвонив. Каже, покохала іншого.

– Коли встигла? Ти ж тут два місяці всього!

– Ну, це справа така, недовга… А може, давно вже у них, просто чекала нагоди, щоб покинути. Тещі дзвонив, каже, що не в курсі, але відчуваю, що бреше.

– А коли суд?

– Завтра. Не розумію, чому так довго папір йшов.

– Слухай, Лао, а ти з Адвокатом поговори. Він мужик грамотний, може, чимось допоможе. На суд поїдеш?

– Треба. Хочу доньку побачити. Та спочатку на завдання, а потім вже додому. А то ще подумають, що спеціально звалюю, щоб до бою не йти. Та й взагалі… без мене суд не відбудеться, правильно? Доведеться їм потерпіти. А бій без мене не потерпить. Так що я тут більше потрібний. Але як же це все… – солдат стис кулаки, Олегу навіть здалося, що на очах Лао блиснули сльози.

– А скільки доньці? – запитав він.

– Дев’ять місяців.

Вранці штурмова рота 42-го тербату завантажилася у вертольоти. Дочекавшись команди на зліт, МІ-8 замолотили гвинтами і, важко відірвавшись від землі, почали набирати висоту.

– Я с-сидів поруч з Андрюхою-Д-дуло. Це я добре пам’ятаю. Тому що коли вертоліт упав і розбився, і ящики з боєкомплектом придавили нам г-голови і завалили нас, він сказав: «П-перше бойове хрещення п-пройшли, значить, точно виживемо!» Я – ось, в-вижив, а він… н-не знаю.

Наталія підозріло поглянула на чоловіка: вигадує чи правду каже? Як повірити розповіді про медикаменти, наприклад? Не може ж такого бути, щоб солдатів відправили на завдання без ліків?

Збоку вони виглядали, можливо, не зовсім звичайною парою. Звична до важкої праці, Наталія зовні легко тягла велику базарну картату сумку, набиту провізією, інколи зупиняючись і витираючи піт тильною стороною великої долоні. Олег із невеликим армійським рюкзаком на плечах, подарованим кумом-депутатом, трюхикав поруч, тягнучи услід ще одну таку саму сумку з їжею. Наталія виглядала крупнішою за чоловіка, поводилася завжди впевнено і говорила більше і влучніше. Олег при ній переважно мовчав, здавався поруч навіть не чоловіком, а радше молодшим братом, хоча якраз Наталія виглядала значно молодшою. В її родині жінки завжди працювали нарівні з чоловіками, перевершуючи їх у терпінні, встигаючи і ходити на роботу, і обробляти два городи, і тримати домашнє господарство. Мати Наталії, по суті, завжди була главою сім’ї, навіть тоді, коли батько, Царство Небесне, ще не помер від хвороби, яку місцеві лікарі так достеменно і, не змогли діагностувати. Зрідка подружжя обмінювалося репліками, і, можливо, здалеку могло здатися, що вони сваряться, але це перше враження оманливе – Наталія і Олег цілком по-людськи прожили разом більше двадцяти років, інколи бували щасливі родинними святами, частіше – заклопотані поточними справами, ростили двох дочок, і якщо лідерські якості Наталії і впадали в око сторонньому погляду, то в стосунках поміж ними це нічого не означало.

Вони зайшли в штаб, який базувався в кімнаті директора аеропорту. Комбат Наталії сподобався, ще коли вони говорили телефоном – культурний, практично не матюкається, на відміну від тих військових, з якими вона спілкувалася вдома у військкоматі, знову ж таки був тверезий і докладно пояснив, як правильно проїхати з Кіровограда до Краматорська, як дістатися до аеродрому.

– Як ви взагалі наважилися з чоловіком сюди приїхати? – здивувався комбат. – Дружина декабриста просто!

– А як його самого було відпускати? У нього ж ні документів, ні пам’яті.

– Так, Короленко у нас зниклим безвісти вважається. Як ви його знайшли?

– З Одеського госпіталю сам подзвонив. Звідти відправили, вдома зустріли. Потім поїхали разом до Кіровограда, там ваш номер телефону мені добрі люди підказали…

Насправді все, звичайно, розвивалося куди драматичніше: після дзвінка зі шпиталю Наталія не знаходила собі місця – слухавку Олег у той день більше не брав, передзвонив тільки вранці, сказав, що днями випишуть і він приїде додому. Розмови ці складалися дивно, Наталія свого чоловіка інколи навіть не впізнавала – після контузії його голос став зовсім незнайомим; а так, запевняв, усе добре: руки-ноги цілі, тільки от у голові сильно шумить і спина болить, лікарі кажуть, змістилися хребці. Більше за всіх переймалася старша донька, хоча обом дівчатам вдома нічого не розповідали про батька – почула розмову двох учительок у школі: мовляв, Короленко Олег у госпіталі в Одесі, тяжка контузія – прибігла додому, розревілася. А молодша – маленька ще, нічого не розуміє: «Тато скоро приїде? Ура!» З госпіталю приїхав наче і не її чоловік – зовсім інша людина, навіть хода змінилася. Мама, кола побачила його очі, так сильно заплакала, чим безмежно здивувала Наталію: щоб мама за зятем так убивалася? Не помічала за нею такого раніше, та і ззовні наче – здорова людина. «Ти в очі йому зазирни, – відповіла мати. – В середину…» Розпитували всі разом: де був, що бачив, але на всі запитання відповідь одна: «Під Іловайськом!» – більше нічого не пам’ятає. З документів – тільки довідка з госпіталю. Хто тепер знає, де його частина, хто там залишився живий, і чи не шукають його як дезертира? Сходили до військкомату, там розводять руками: мовляв, знаємо лише адресу частини в Кіровограді, куди направляли, але там 42-го тербату точно вже немає. В Кіровограді в пошуках хоч якої-небудь зачіпки їм довелося вештатися містом півдня, не менше, поки на одному з капепе, змилостивившись над її торбами і виразом обличчя чоловіка, черговий офіцер не дав по секрету номер телефону комбата. Вони придбали квиток на автобус до Константинівки, де їх висадили просто на трасі – автовокзал розбомбили – і куди йти, де шукати той автобус, і чи ходить він взагалі до Краматорська, було незрозуміло. Люди на всі питання відповідали невпевнено: мовляв, стійте тут і чекайте, доки хто-небудь не підбере. Під’їхав таксист, молодий хлопчина, спитав, куди їхати.

– Краматорськ. Скільки вийде?

– Сто п’ятдесят.

Наталія полегшено зітхнула – думала, зараз заломить гривень чотириста, не менше. Таксист виявився балакучим, повідомив, що працює на господаря, працювати стало не те щоб важко, а швидше небезпечно, це, наприклад, уже третя машина в нього за три місяці:

– А дві на блокпостах ополченці віджали.

– Як це – віджали? – здивувалася Наталія. – І не повернули? Твої машини?

– Ні, господаря. Хто ж їх поверне? Ну, ви скажете таке! Вони на них тепер самі катаються, для того і забрали.

– І що господар? Вимагає тепер гроші за машини з тебе?

– Ні, що ви! Він же все розуміє. Там немає моєї провини. Підійшли з автоматами: «Вилазь, руки вгору!» – що ти їм зробиш? І пішов пішки додому.

Так і доїхали до Краматорського аеропорту в розмовах про незбагненне і небезпечне життя прифронтових міст.

Поки Наталія говорила з комбатом, у штаб набігли бійці – хто у формі, хто в капцях і трусах. Усі обіймали Олега, плескали по плечу, тиснули руку, що дуже здивувало Наталію – дома, у селі, чоловіка знали як людину непримітну і неговірку, що гамірливих компаній не те щоб уникав, але не любив, увесь свій вільний час проводив удома – або на городі, або займався з доньками, яких любив понад усе. Природно, що коли пішов добровольцем, він самим цим вчинком просто збив її з ніг.

– Ти чому не попередив? – репетувала вона на нього, слідом за матір’ю, в слухавку. – Ти на кого нас тут покинув? Хто картоплю викопає?

– Коля викопає. Брату зателефонуй, він допоможе. Наташа, не кричи. Україну треба боронити, хто піде?

– Та що ти вмієш?!

– Я в армії служив. Все вмію.

– Тобі – сорок п’ять років! Що, більше нема кому, так?

– Нехай краще я, ніж пацани.

Вона не очікувала від нього такої хуткості, такої впертості, гадала, поговорить-поговорить біля телевізора – і піде город сапати. Або кролям люцерни нарве.

Від обіймів, поплескувань і рукостискань Олега качало зі сторони у сторону, як у вертольоті, він стояв, мов п’яний, такий щасливий. Він погано пам’ятав, як вертоліт упав. Чи то зачепився гвинтами за гілку, чи то за дроти, чи то це сталося тому, що бійці встали й одночасно рвонули на висадку – раніше вони на вертольотах ніколи не літали, але, хай там як, вертоліт різко нахилився вправо. Почувся глухий звук ззовні й удар у борт. Бійці, оговтавшись, закричали матом, и тут МІ-8 впав на землю – так що відлетіли гвинти і вибило задні двері. Олег сидів у самісінькому хвості, між ящиками з боєкомплектом, і перша думка, яка вразила його: «Зараз підірветься!» Він спробував устати, але його кинуло ще одним ударом на підлогу і завалило ящиками – вертоліт перевернувся. Поруч, голова до голови, він почув Андрюху-Дула, який також лежав, заблокований боєкомплектом: «Я живий, чи як?» Біль наскрізь пронизав голову.

Пощастило: ніхто не загинув, тільки штурман сильно вдарився обличчям у лобове скло. Бійці 51-ї бригади, біля розташування якої вони здійснювали висадку, швидко відкачали паливо з баків і витягли усіх заблокованих у вертольоті бійців. Одразу пролунала команда висуватися до машин, де їх вже чекали три беемпе 51-ї, прикомандировані в якості супроводу:

– О, спецназ прилетів! – раділи збройники. – Тепер кацапам капут!

«Де спецназ?» – озиралися бійці тербату, а потім зрозуміли, що йдеться про них.

Це був найдовший і найбезглуздіший день у житті ста десяти чоловік, що виїхали колоною з декількох вантажних автомобілів і трьох беемпе до Іловайська на допомогу своїм товаришам. Як тільки колона рушила, одразу почався мінометний обстріл. Не дуже щільний і не дуже точний, але неприємний. Обстріл означав, що їх виявили і в будь-який момент можуть атакувати. Але на війні така вірогідність існує постійно, і до цього бійці були морально готові. Але вони не були морально готові до того, що ні замкомбата Коноваленко, ні командир штурмової роти капітан Чирва, ні навіть бійці 51-ї бригади не можуть зорієнтуватися по картах і правильно визначити, якою дорогою їм їхати. Це стало головною проблемою – колона заблукала. Машини, які підганялися ворожими мінометами, петляли і в’їжджали в одні й ті самі села по тричі, і різні місцеві мешканці кожного разу вказували в різні боки: може, помилково, а, може, і з іншої причини. Після безсонної ночі й перельоту, переживаючи сильний стрес під першим обстрілом, бійці, укріпивши борти вантажівок речами, листами металу і бронежилетами, мало розуміли, що відбувається. Як тільки колона зупинялася більш ніж на десять хвилин, обстріл ставав точнішим і купчастим. Надвечір заїхали у велике село, але не встигли навіть набрати води – побачили, як із траси підскочила «газелька» з вирізаним верхом і, випустивши з міномета декілька мін, рвонула соняшниками. Десь у районі Старобешевого заглухла одна з трьох беемпе. Машину пробували ремонтувати, заводити з товкача – марно, тому розстріляли «мухами», не лишати ж ворогу. Нарешті, поблукавши з вимкненими фарами ще годину, заїхали в поле, розставили машини за десять метрів одна від одної, і попадали на землю, виснажені, спати. Більше за все хотілося пити, але вода закінчувалася. Спати вночі в донецькому полі в кінці серпня виявилося дуже некомфортно. О четвертій ранку, ще і не розвиднилось, штурмова рота опритомніла від важкого неспокійного і холодного сну і, швидко зібравши речі, вибудувала машини в колону.

– Цар, чуєш? – Лао приклав долоню до вуха і задер голову вгору.

– Що? – спитав Олег.

– Дзижчить.

– У мене в голові після вчора так дзижчить, що я нічого не чую! – голосно відповів Олег.

– Т-сс! Це безпілотники, – Андрюха-Десант приклався до бінокля. – Я їх не бачу, але теж чую. Зараз почнеться.

– Що почнеться? – не зрозумів Олег.

– Та тихо ти! Не кричи. Стрілянина почнеться. Тепер хоч виймай батареї з телефонів, хоч не виймай – не допоможе.

І одразу запрацювали міномети. Колона повільно рушила, як і раніше не розуміючи, в якому напрямі їхати. По рації зі штабу намагалися підказувати, але, очевидно, карти там були такі ж нікчемні, як і в колоні. Рух із кожною хвилиною ставав усе більш не безпечнішим і безглуздішим, бійці в машинах розуміли це не гірше командирів. Як тільки колона наближалася до будь-якого села, з-за околиці вилітала червона сигнальна ракета, як тільки покидала село – в небо злітала біла. Бійцям здавалося – хоча ні, чому здавалося? – з ними грають у кішки-мишки, заганяють і підганяють мінометами в потрібне місце, а вони, як вівці, слухняно туди слідують.

Ось це він пам’ятав краще за все – безглуздя і безсилля. Бовтанку в кузові. Спеку. Спрагу. І дикий головний біль, який намагався приховувати, але кожного разу, коли вибухала поруч міна, барабанні перетинки, здавалося, лопалися від напруги.

– Ви його бережіть! Він у вас – справжній мужик! Діти ним гордитися мусять! – говорили бійці Наталії, і вона намагалася сприймати такі слова на адресу чоловіка як належне. Значить, за двадцять років спільного життя не розгледіла чогось, не відмітила, треба звикати.

– Декілька годин потрібно, щоб оформити необхідні документи. Ви можете в штабі почекати, можете в місті, а потім повернутися, – сказав комбат.

– Я б із х-хлопцями х-хотів, – Олег показав дружині на торби з провізією, – посидіти. М-може, пригадаю ще щось.

– Хай іде, поговорить. А я вас до себе заберу, – відгукнулася до Наталії жінка у військовій формі. У мене тут кабінет поруч, там диван, можна відпочити.

Наталія погодилася. Жінку звали Олена. Вона перебралася в зону АТО до Краматорська служити услід за чоловіком, капітаном. Випили чаю, обговорили місцеве життя:

– Ви маєте рацію, Наталію. Тут нас далеко не всі нормально сприймають. Наприклад, я на квартирі живу. Збираюся до стоматолога, так хазяйка радить лікарці не казати, що я в українській армії служу. Люди тут дійсно інші, багато хто на Москву досі дивиться. А що на неї дивитися? Ми все життя на неї працювали, а який був нам із цього зиск?

– Як нам краще до Харкова дістатися звідси, щоб без проблем? – поцікавилася Наталія.

– Від аеродрому краще викликати таксі, якщо кошти дозволяють. Заїдете на автовокзал, поглянете, що їде. А так увечері краще потягом, годині о десятої він вирушає, здається.

У казармі Олег відчув себе навіть комфортніше, ніж удома. Принаймні йому здавалося, що більшу частину свого життя він провів саме тут, серед цих малознайомих людей, яким не потрібно нічого пояснювати.

– Мені б-багато не наливайте. Г-голова сильно п-потім болітеме.

– Та я трохи. Давай, Цар, за хлопців. Пам’ятаєш, як діло було? Як виходили? Розповідай.

Він пам’ятав уривками. Розповідав, а Лао та інші, хто сиділи за столом, додавали подробиці, кожен – свої. Як тільки колона рушила від чергового села, відразу почався купчастий обстріл, з’явилися перші поранені – осколками одному бійцеві перебило стегно, іншому – руку. Санітар надав допомогу, як міг: наклав шину, перебинтував; поранених відвезли нацгвардійці, які їхали в тил, а колона рушила далі. У полі, між двох лісосмуг колона чомусь різко зупинилася. Тоді Олег не знав причини, він їхав у передостанній машині, що замикала рух, і не бачив, що відбувалося попереду, а тепер йому розповіли – беемпе, що йшла першою, невдало різко загальмувала, в неї врізалася наступна беха, в них – вантажівка, в неї – ще одна. Утворився затор, виникла легка паніка, і тут у колону ударили з двох сторін із посадок зі стрілецької і великокаліберної зброї, замкнувши у вогняному кільці. Однією з перших підбили машину, в якій їхав замкомбата Коноваленко. Підполковник отримав поранення в грудну клітку, обидві руки і ногу і лише дивом залишився живий. Андрюху-Дула, який встиг зіскочити з підніжки машини на траву, розірвало на частини.

– Я лише берці бачив. Вони лежали і димілися. Більше нічого не залишилося, – розповідав Лао, і бійці, випиваючи, кивали головами, немов повторюючи, промовляючи це про себе: «Лише берці димилися, так і було…»

– А Десантник, який половину дороги на собі тільник рвав, надерти сраку сепаратистам присягався, як тільки підполковника поранило, тільник зняв, і руки догори підняв, як прапор – і пішов здаватися: «Братики, – кричав, – не стріляйте, я свій!» Ось таким наш герой виявився…

– От с-с-сука! – не витримав від подиву Олег.

– А я про що…

Після початку обстрілу ротний наказав усім, хто знаходився поруч, пересісти на дивом уцілілий «шишарик». Водила, колишній мент, начепивши на голову каску, заволав: «Це мій антирадар! Зніму лише тоді, коли удома спати ляжу!» – і натиснув на газ і до самого Комсомольського ногу з педалі не знімав. Напевно, це їх і врятувало – машина на хорошому ходу і те, що вони стояли в колоні передостанніми. Олег пригадав, як прямо за ними залповим вогнем накрило взвод Діда. Скільки там вижило? Дід, п’ятдесятисемирічний мужик пішов воювати замість сина: «Їм же однаково там, у військкоматі, хто саме, аби статистика… І прізвище у нас із сином однакові, що дивно (посміхався)… Прийшла сину повістка, а у нього дочка тільки народилася, на роботу влаштувався. Ні, подумав, краще я піду, я пожив уже. Дав триста доларів воєнкому хабара – і пішов служити».

– Всю колону знищили. Спалили вщент. Скільки загинуло, досі злічити не можуть. Більшість, ось як ти, Цар, безвісті зниклими числяться, – говорив хтось із бійців за столом, підливаючи в склянки.

Олег від горілки і сліз, що душили, вже погано розбирав, хто і що говорить, так йому було гірко й образливо за безглузді смерті друзів.

Він пригадав, як на елеваторі біля Комсомольського, де вони ховалися в ніч з 27-го на 28-ме, боєць, здається, 51-ї бригади, з тих, кого вони підбирали дорогою в лісосмугах, передав йому паспорт Діми Ілялетдінова, кримського татарина: «Все, що від вашого хлопця залишилося. Знайшли біля машини». Знаходилися люди і з інших частин і батальйонів: побиті, обпечені, подерті. Розповідали страшні речі про загибель товаришів, спалену техніку, про звірства росіян: «У посадці, там, за горою, багато наших полонених, ми намагалися відбити – не вийшло. Там їх чечени і козачки дорізали…» У підбитому танку в кукурудзі знайшли тяжкопораненого, зовсім ще молодого хлопчину років дев’ятнадцяти, як з’ясувалося, срочника російської армії. Пояснював крізь нелюдські стогони, що перед виходом командири забрали у них всі документи, мобільні телефони, сказали – висадка на вчення, показали сектор обстрілу – почали стріляти, а коли отримали у відповідь, то зрозуміли, що на війні. Хлопчина буквально хвилин двадцять протримався і помер, хоча допомогу надали, яку змогли.

Діда тією ж ночі на елеваторі розбив інсульт – відняло праву руку і ногу, не витримав безглуздих смертей молодих солдатів, більшість із яких віком були однолітками його сина. Дід лише про одне тоді просив – щоб не віддали в полон: «Краще я помру! Не витерплю такої ганьби під старість, залиште мені гранату!» Бійці відводили погляди вбік, не хотіли навіть уявляти собі цю картину.

– А що з Д-десантником д-далі стало? З росіянами пішов?

– На х… він пішов! На горі, де росіяни збирали всіх полонених і поранених, він їм здав замкомбата нашого, Коноваленка. Ходив вільно там, руки в брюки, як свій. Його першим і відпустили з полону. Казали, що повернувся додому, в Новомосковськ, за документами, і відразу ж утік. Його нині військова прокуратура шукає.

– А де С-санітар? – запитував Олег про знайомих бійців. – Адвокат? – бійці знизували плечима, ніхто не знав, що сталося з ними, пригадували лише, як Адвокат вилітав із вантажівки, що розірвалася на частини, разом, здається, з Джоником.

Олега радувало лише одне – ніхто не бачив, як хлопців убили, а, значить, є надія. Надія є навіть тоді, коли хтось бачив, як людина падає мертвою, далеко не завжди це означає, що людина померла.

– А Д-дула знайшли? Хоч що-небудь?

– Ні, лише берці. Їх Лао забрав, – Лао одразу ж приніс звідкись із куточка запорошені, всі в червоній глині, зв’язані шнурками, берці. Підібрати в тому пеклі берці тільки що розірваного на шматки побратима, тягати їх із собою сім днів по лісосмугах і байраках, ховаючись від російських солдатів і не кинути – на це здатний лише він, Лао.

Цар обережно взяв берці й заглянув усередину.

– А д-де н-ноги? – здивувався він.

Бійці знизали плечима.

– Хочеш із Дідом поговорити? Він тепер удома, в Харкові, в лікарні лежить. Алло, Діду? Передаю слухавку!

Документи віддали близько шостої. На вулиці сіяв дощик, удалині, десь на північ від Краматорська, чулися вже знайомі гуркоти важкої артилерії: г-гух; г-гух; г-гух. Таксистом виявилася жінка, що, як кажуть, побачила життя і знає, куди потрібно зайти і звідки правильно вийти. Не соромлячись, говорила вголос про те, що хвилювало в ті дні багатьох:

– У мене два сини, так краще хай відсидять у в’язниці, ніж підуть воювати! Не зрозумію, що вам всім там не йнялося? Оголосили б Януковичу недовіру і поставили б свого, а ви війною пішли! Все ж нормально було. Добре жили ж, добре!

Наталія спочатку не хотіла вступати в суперечку, так утомилася від двох днів поїздки без відпочинку, але тут не витримала:

– Так, ви жили, по вашому місту бачу, добре! Бачу, які у вас тут дороги, які зупинки, які вокзали! Ви жили добре, так! – вона не стримувала гніву. – А як уся інша країна жила? Ми ішачили на вас, ми! З кожного міста башляли стільки на ваш Донбас, щоб ви добре жили! Взяти на заводі у вас зарплати, і взяти у нас! Що, не так?

– П-припини! – прагнув заспокоїти дружину Олег, але та ніяк не могла замовкнути, і говорила, говорила, говорила про те, як несолодко живеться в Україні простій людині, як за двадцять з гаком років загубилася віра в щось краще і справедливе.

– За це ж люди і воюють… – почала було говорити таксистка, але вчасно осіклася.

– М-ми за це в-воюємо!!! – розгнівався вже і Олег.

Далі, до самого автовокзалу, мовчали.

– На автобусі або маршруті краще не їхати вам, пізно вже, – порадила таксистка. – Неспокійно у нас. Поки всі блокпости проїдеш… Давайте краще на потяг? Та й на жеде чекати краще.

Плацкартний вагон був заповнений пасажирами. Наталії й Олегу дісталися бокові місця, і вони, відкинувши столик, розклали їжу, що залишилася, і почали потихеньку їсти бутерброди. Поруч розташувалася компанія, очевидно, родина: одягнена дорого, доглянута жінка середніх років, рот – в яскраво-червоній помаді, судячи з розмови, поруч сиділи її брат і їх батьки, до них тут же підсіли знайомі:

– У мене хрещеник, – хвалилася пещена жінка, – в «денеері» вже до майора дослужився! Винагороди має! А був звичайним слюсарем у жеку!

– Ці козли-укропи знову вчора нас бомбили! – підтримували тему знайомі. – Коли вони вже передохнуть? – так вони і обговорювали українську армію окремо й Україну в цілому, не знаходячи для них жодного хорошого слова, поки не повлягалися спати.

Від таких розмов Олег і Наталія, переглядаючись, втягнули голови в плечі. Перед самою відправкою у вагон зайшли троє дебелих чоловіків. Коли вони проходили мимо у пошуках своїх місць, Наталія почула уривок з їх розмови: «Помочили укропів, треба ж і передихнути трохи!» – і гучний сміх. Вона втиснулася в сидіння. Її не покидало відчуття, що вони з чоловіком їздили в екстрим-тур, смертельно небезпечну екскурсію, і ось тепер настає останнє випробування – поїздка в потязі з ворогами.

Пещена з червоними губами вийшла в Харкові, за нею – три бойовики, які ввечері тішилися майбутнім відпочинком. Наталія й Олег виходили з вагона останніми, мовби не хотячи. Їм ще належало добиратися додому декілька годин, але праглося опинитися в рідній області, в рідному селі, серед таких же, як ти, серед тих, хто думає з тобою однаково, хто по тобі не стрілятиме, захотілося в ту саму мить, як тільки ноги торкнулися перону.

Коли сіли в маршрутку, подзвонив Лао. Сказав, що їде, нарешті, на Дебальцеве, там скоро буде гаряче. Олег його розумів: поки їх крутили в кривавій м’ясорубці під Іловайськом, там, десь далеко, в мирному Кременчуці, відбувся суд, і Андрюху заочно розвели з дружиною, по ходу відібравши квартиру і машину і, само собою, доньку – все це раптом виявилося не його.

– Залишився я на вулиці, братику! Голий як липка. Та я б і так доньці все віддав, без суду. Але доньці! – засмучувався Лао. – На неї б усе переписав! Моя мама ходила на суд, бачила, як дружину на джипі якась товста свиня привозила. Дружина на суді, уявляєш, заявила, що донька – не від мене?! І навіть якусь експертизу показували. Все купили, суки!

Спростовувати судове рішення Андрій не став, вирішив, що кращою відповіддю буде Дебальцеве. На те він і Лао: «…кожен мусить здолати свій шлях». Олег закрив очі, пригадав, як вони дісталися до першого українського блокпоста біля Волновахи, як попадали на землю від радості. Нацгвардійцям, які їхали на Многопілля, вони віддали весь свій боєкомплект, до останньої гранати. А далі пам’ятав лише картинки з Одеського шпиталю, до якого не пам’ятав, як і потрапив.

Жалість, з якою Наталія спостерігала за першими кроками чоловіка вдома, – як він обживався наново з речами, як заходив на ґанок, як невміло їв виделкою улюблену смажену картоплю з яєчнею, як жадібно пив колодязну воду, як спав, як кричав уві сні і плакав, і стогнав; і смикав руками і ногами, як закривав і ховав голову від чогось жахливого, як вив, як йшов, пакульгуючи, вулицею, як говорив із людьми, винувато посміхаючись – її жалість змінилася тим, що називають ніжністю. З них обох ніби зняли шкіру, і тепер вони боялися поранити одне одного необережним словом або занадто різким рухом. «Напевно, це і є любов?» – гадала Наталія. Любов, яку вони пізнали інакше, через багато років, прожитих разом. Рахунки за газ і електрику, долари, куплені по вигідному курсу і відкладені на ремонт, – все, що стосувалося матеріальної сторони життя і до війни складало головну його частину, раптом відійшло на другий план, стало здаватися не таким вже і важливим. «Головне, що всі живі-здорові! – думала Наталія. – І щоб не було війни!» Але війна, як і раніше, йшла.

Так, удома все якось стало відбуватися інакше. Не так, як раніше. І не так, як у батальйоні. Не така стояла осінь, як всі інші сорок три, які він вже побачив, але з яких далеко не всі тепер пам’ятав. Олега комісували, визнали непридатним до подальшого проходження військової служби, дали інвалідність – ще одну – до тієї, яку він приховав навесні у військкоматі при зарахуванні в батальйон. Перші тижні рідні з Олега не спускали очей: він йде на вулицю – і вони за ним на вулицю, він із лопатою або граблями на город – і вони за ним нишком на город; боялися, щоб не наклав на себе руки, адже багато історій різних розповідають, важко їм.

Олега ця настирлива опіка дратувала. Близькі ніяк не могли зрозуміти, що людина, яка кілька разів уникнула смерті, бачила смерть своїх товаришів, не вмиратиме добровільно, хіба що лише тоді, коли відчує себе зовсім зайвим. А Цар зайвим себе не відчував, навпаки, він жив із відчуттям виконаного – перед родиною і перед країною – обов’язку. І це теж було для нього нове відчуття, новий смак життя, який він ретельно беріг усередині себе. Єдине, чого він хотів перший час – тиші і спокою, щоб йому не заважали змиритися зі всім пережитим. І дзвінків із батальйону з хорошими новинами. Наприклад, знайшли Адвоката. Або – обміняли з полону Санітара. І що Лао живий. А в усьому іншому – він хотів тиші. І в цьому бажанні, як не дивно, краще за всіх його розуміла теща, яка намагалася пристосуватися до зятя й оцінювала його і майбутнє спільне життя з нового, незвіданого боку. Допомагаючи заповнити невмілі паузи, які інколи виникали в розмовах через його контузії, теща жартувала: «Чотири курочки у нас і один півник, і той кульгавенький!» А через пару тижнів, після двадцяти років шлюбу і життя Олега в приймах, сказала:

– Напевно, зятьок, треба б тебе в будинку прописати.

– Так правильно, м-мама, – погодився Олег. – П-пільги ж будуть.

Суддя Забара і солом’яний «шишарик»

Якби не русло висохлої ріки, що колись протікала вздовж дороги, то їх усіх би накрило за хвилину – з гори ця ділянка прострілювалася метрів на сто. Тому, можна вважати, що всім, хто вистояв після першої атаки, пощастило. Їм удалося сховатися за піщаним берегом і, ховаючись за пропаленим наскрізь бетеером і палаючими «уралами», почати, крізь дим і вогонь, відстрілюватися. Вони з тривогою, оцінюючи кількість боєкомплекту, що залишився, чекали, що зроблять вороги: продовжать обстріл або відразу почнуть обходити з флангів. У будь-якому випадку, шансів вижити ці семеро, що залишилися в живих з усієї колони, не мали – через десять, максимум, двадцять хвилин їх знищать. Рація покотила разом із замполітом, лисим і товстим, немов скопійованим з карикатури про світову закулісу з журналу «Крокодил», завжди смердючим майором, який при першому ж пострілі відчепився від хвоста колони й утік на своїй броні. Тож довкола лише гори, а в горах – лише духи.

– Своїх не кидають! Нам казали, що в Афгані своїх не кидають! – повторював, затинаючись, молодий солдат, який прибув з учебки в розташування десантної мінометної роти лише два тижні тому. Він істерично ридав, скинувши каску й уткнувшись коротко стриженою головою в приклад автомата, але ніхто йому не докоряв і не заспокоював. У повітрі засвистіла міна, на мить звук завис – і одразу ж за двадцять метрів від їх укриття пісок став дибки. Потім ще постріл, ще – недоліт, здригнувся від неточного попадання і без того понівечений бетеер.

– Ей, шураві! Виходь! – закричали моджахеди. – Жити будеш!

– Десь вони зараз до нас підбираються! Дивіться уважно на всі боки, – спльовуючи пісок, розпорядився сержант Панкратов: – Забара, ти – ліворуч, Іщенко – праворуч!

«Треба ж, як не пощастило, – крутилася гидотна думка, – тільки виписався зі шпиталю, і на першому ж завданні – так безглуздо загинути!» У шпиталь він потрапив через виснаженість, яку викликала дизентерія. У частині провели службове розслідування і виявили в заступника по тилу великі розкрадання. Практично всі продукти продавалися місцевому населенню за валюту або обмінювалися на наркотики, як наслідок – особистий склад через прострочені консерви і гнилу тушонку поголовно захворів на дизентерію, а в кількох молодих солдат, яким їжі діставалося зовсім мало – «діди» забирали навіть ті мізерні порції масла і м’яса, які відпускалися – почалася дистрофія. Вчора, по поверненню зі шпиталю, «діди» підходили і плескали його по спині, немов дякуючи за те, що харчування покращилося: начальника тилу взяли під арешт, а солдатам почали давати їстівні консерви, тушковане м’ясо, більше масла і каші. На голодний шлунок «діди» лютували страшно, і ось тепер, коли можна, нарешті, зітхнути вільніше і служба почала налагоджуватися, вони потрапили в смертельну засідку. Мабуть, на це він досадував більше за все. Померти пару місяців тому, коли він важив 53 кілограми, не злазив з очка і регулярно відгрібав від «дідів», було б не так образливо.

Б-бабах!!!

Чому з’явилися вертольоти, випадково або їх хтось викликав – ніхто не з’ясовував ні під час бою, ні після. Головне, що вони заходили зараз для атаки над горою вже на друге коло. Б-бабах-ббабах-бб-абах – і всі, хто, як говорить старшина роти, «вдень паше, а вночі з «ак» хєряшить», або розліталися на шматки, або забивалися в щілини, щоб, коли стемніє, відступити вузькими крутими стежками.

Страшенну спеку, що роздирала повітря, і втому, яка накотилася разом із полегшенням, він відчув лише всередині «вертушки», коли вони підібрали всіх «двохсотих» і «трьохсотих». Він поглянув униз, на розбиту моджахедами колону з двох бетеерів і трьох вантажівок, що досі диміли, і разом із жалем за вбитими товаришами до нього прийшов легкий страх, точніше усвідомлення того, що його теж могли вбити, буквально півгодини тому. І він лежав би зараз із закинутою назад скривавленою головою у вантажному відсіку, загорнутий в плащ-намет, а не загадував про те, що дадуть на вечерю. Забара труснув головою і ще міцніше стиснув у руках автомат. Він добре знав, коли для нього закінчиться ця війна, якщо він не загине раніше – служити залишалося ще цілих півтора роки.

Бабах! Хрр-рр! Бабах! Єгор прокинувся від нелюдського хропіння. До пострілів гармат і танків звикаєш швидко, а до хропіння звикнутися неможливо, в цьому різниця між зброєю і людьми – з останніми набагато важче звикнутися. В погребі було темно і задушно. Пахло гнилими буряками, їдким потом і свіжими ранами впереміж із медикаментами. Приглушене гаубичне «бабах!» звучало з вулиці, здалеку. «Хрр!», як найбільший трактор у світі, торохтіло поруч – це Саньок, здригаючись великим животом, стрясав, напевно, своїм хропінням все село. Картинка давнього бою ще декілька митей не відпускала Забару. Він прислухався – десь недалеко завили «гради» – намацав правою рукою літровий пластиковий бутель і сьорбнув маленький ковток води. «Чому тоді мені було не так страшно, як сьогодні?» – в черговий раз запитав себе. Чому тоді, навіть не дивлячись на безнадійну ситуацію і близькість смерті, він зберіг тверезу голову і твердість духу від початку до кінця, а сьогодні переживав лише одне гостре почуття – безнадії? Невже справа дійсно лише у віці? Ці два бої – той, по дорозі в Гамзі в спекотному Афганістані, і цей, по дорозі в український Іловайськ – розділяло більше двадцяти п’яти років. Що змінилося в ньому від того часу? Або, може, справа не в ньому, а в різниці між двома війнами? Втиснувшись між Саньком і Татом, він ліг на бік на прохолодну землю і закрив очі. Тут, у маленькому сільському погребі, зараз спить до двадцяти людей. Вчора вони дивом уціліли – колону 92-ї бригади, що йшла на допомогу бійцям, оточеним в Іловайську, під Новокатеринівкою знищили практично вщент. Коли вони збиралися на виїзд, начальник штабу підполковник Скирдаченко, посміхаючись і погладжуючи пухкі поголені щоки, повідомив, що завдання дається просте: потрібно допомогти хлопцям – прорвати невеличке кілечко, в яке тих узяли. Про те, що творилося в цей момент в Іловайську й околицях, хто там воював і якими силами – солдати й офіцери, відправлені на операцію порятунку, нічого не знали.

– Є наказ – значить, потрібно виконувати! – геройствував начальник штабу. – Зброї повно, техніка – в наявності, не пішки ж ідете. Навіть на поїзді вас підвезли!

Колона від залізничної станції відразу пішла важко. Ламалася техніка, погано підготовлені водії не вміли тримати дистанцію й не знали порядку переміщення в колоні, постійно виникали проблеми зі зв’язком і управлінням – у хвості не знали, куди рухається голова, в голові не знали, де загубився хвіст. Коли одна з машин виходила з ладу, то зупинялися всі – якщо не вдавалося швидко відремонтувати, брали на жорстку зчіпку.

– Поки ми тут повземо, як равлики, нас сто разів засікли і чекають вже, напевно, з розпростертими обіймами! – водій Колюня говорив мало і висловлював виключно раціональні думки.

Його «шишарик» волочили вже кілька десятків кілометрів, і Колюню, як людину відповідальну і горду, така ситуація дуже бентежила. Скільки себе пам’ятав, він завжди возився зі всякими механізмами – веліками, мопедами, мотоциклами, машинами, ставлячи їх на колеса. Удома, в Ізюмі, в невеликому районному містечку на кордоні Харківської й Донецької областей, де важко визначити, хто свій, а хто чужий; у великій родині, де без ста грамів не розібратися, хто за Україну, а хто – за Росію, друзі і родичі досі думали, що Колюня виїхав на заробітки до Києва. Так він сказав, відбуваючи на службу, і гроші матері посилав регулярно. Для родичів солдат, загиблих в АТО, назва міста, що викликає солодке слиновиділення – Ізюм, сушений виноград – звучало зовсім не солодко. Тут знаходився перший морг, куди звозили загиблих і куди для пізнання часто приїздили рідні. Колюня, якого вела цікавість, вихідними частенько сидів на лавці навпроти: палив і дивився на людей, що приїхали здалеку, входять усередину з таємною надією і виходять з до невпізнання зміненими, чорними обличчями, ніби зовсім різні люди входили і через деякий час виходили звідти. Горе міняло людей за хвилини, робило їх іншими. Він не став чекати мобілізації або бігти, ховаючись, до надто близької Росії, сам прийшов у військкомат: «Дайте повістку!» Таких добровольців у мінометній роті 92-ї бригади налічувалося більше половини. Останні – мобілізовані, але серед і тих, і інших за дивним збігом обставин і волі командування виявилася лише одна людина, що вміла професійно і вправно користуватися мінометом – Єгор Забара. Зовсім молодим Забара пройшов Афган, потім мріяв про оперативну роботу в міліції, але доля розпорядилася на свій смак – він став суддею. Спокійний, упевнений в собі чоловік, худорлявий, високий, із запалими очима – турбували нирки, з обличчям, покритим зморшками не на свій вік. Суддею Забара виявився за сучасними мірками нікчемним – не нажив ні джипів, ні котеджів, хіба що набрав кредитів, дружина працювала економістом у приватній фірмі, дві доньки вчилися в місцевих вузах на бюджеті, виявляється, буває у нас і таке. І міг би Єгор Трохимович і далі працювати і чекати великої державної пенсії, але, як тільки почалася війна на сході, пішов до військкомату. Дружина не заперечувала, знала – марно, дочки сприйняли рішення батька як належне, напевно, в їх розумінні той і не міг вчинити інакше. Зате дуже сильно спершу заперечували у військкоматі – довго не хотіли видавати повістку, пропонували йти в місцевий батальйон територіальної оборони, казали різні недоладні речі, які й повторювати тут не хочеться. Але суддя наполіг на своєму – служити він хотів саме в збройних силах, адже знав, що таке армія, розумів її порядки і не хотів залежати від випадку. В мінометній роті 92-ї бригади, куди Забару розподілили з багатьма земляками, він мав безперечний авторитет: суддя, який пішов воювати добровольцем – сам по собі випадок унікальний, але Єгора поважали не лише через це, на таких характерах, як у нього, тримався моральний дух армії. Та й управлятися з мінометами – хоч 82-міліметровими, хоч 120-ти – він умів із закритими очима, при цьому легко ділився досвідом, так що через пару місяців вся рота стала, як то кажуть, повноцінною бойовою одиницею. Але це стосувалося, на жаль, лише мінометів. Колюнін «газ-66» або, як лагідно називають цю вантажівку в армії, «шишарик» – яскравий тому приклад. І це не дивлячись на те, що перед виїздом Колюня з властивою йому ретельністю перевірив усі слабкі місця машини.

– А що я йому зроблю? – засмучено скаржився він Забарі. – Стара машина, старша за мене вдвічі! Вашого віку автомобіль! Тільки ви не ламаєтеся, а він так ламається, що мовби не залізний, а солом’яний.

Так Колюнін «шишарик» і прозвали – «солом’яним». Машина виявилася нікуди не годною. «В ній лише мертвих срати возити, – як влучно підмітив Тато, кіровоградський фермер, що сприймав свою службу в армії через помірні фізичні навантаження і кількість вільного часу довгостроковою оплачуваною відпусткою в порівнянні зі своєю щоденною звичайною роботою в господарстві. – Так моя бабуся казала». Мертвих – не мертвих, а боєкомплектом «шишарик» навантажили, не звертаючи уваги на протести Колюні, до самого «не можу».

Карта, якою рухалася колона, виявилася вельми умовною. Де знаходився ворог, які мав сили, яке конкретне завдання стояло – всі ці питання продовжували бути військовою таємницею навіть для командирів, які вели за собою підрозділ. Забара їхав мовчки, не висловлюючи ані здивування, ані незадоволення, вважаючи, що раз мовчать – значить, так потрібно, нині й так повно розмов про зраду, особливо в генеральному штабі й серед старших командирів у підрозділах, але все це – лише розмови, жодних доказів, природно, не існувало. Єгор хіба що зрідка підбадьорював водія, хлопця, який відчував себе за кермом важкого, та ще й навантаженого боєкомплектом, «уралу», не дуже впевнено, і весь час палив. Біля високого пагорба, за яким, судячи з карти, був розташований населений пункт, Забара побачив два вертольоти МІ-8, один з яких сів на сусіднє поле. З вертушки вискочив пілот і щось прокричав першим машинам, показуючи рукою в бік пагорба. Бійці захвилювалися, бо вертолітник попереджав, що з того боку – ворожий укріпрайон, засідка, і краще туди не лізти. Колона спробувала рушити в об’їзд на Новомихайлівку – звернули з ґрунтівки на асфальтовану дорогу, але там раптом потрапили під потужний обстріл; поїхали іншою дорогою – знову їх переслідували і гнали міномети. Декілька годин вони тикалися, як сліпі кошенята, не маючи можливості вийти за межі квадрата. У результаті командири, порадившись, прийняли рішення обійти гору і село Новокатеринівку з іншого боку, що Забарі дуже не сподобалося: по-перше, вечоріло, а по-друге, де гарантія, що, виставивши засідку з одного боку гори, ворог не зробив те саме і з іншого? Важко сказати, що більше відіграло свою роль в ухваленні такого рішення – втома, некомпетентність, самовпевненість? – радше все разом. Колона, повільно повертаючи, потяглася в об’їзд. Першим, вирвавшись уперед метрів на двісті, вдаючи розвідку, їхав «уазик» начальника штабу Скирдаченка. Забара бачив його дуже добре, він саме дав команду своєму водієві піддати газу і рухатися в голову колони. Раптом «уазик» начштабу різко звернув убік і пірнув у посадку. Забара висунувся з вікна, чекаючи реакції попереду, але, схоже, за переміщеннями розвідників спостерігав лише він сам. Єгор не сумнівався, що начальник штабу щось або когось побачив, і, вірогідно, зараз він повинен або запустити сигнальну ракету, або, за відсутністю такої, вискочити десь поруч і повідомити, що відбувається попереду. Але ні начштабу, ні його «уазик» із посадки так і не з’явилися, і доки Забара роздумував, що робити далі, колона вже виповзла за ріг, оголивши лівий бік. Тут по ній вдарили перші постріли – і спереду, і ззаду, і зверху, Забарі здалося, що кузов його «уралу» горить, але це спалахнув факелом бензовоз, який ішов слідом. Водій із переляку засмикав коробкою передач, і «урал», намагаючись обігнати тих, що йшли попереду, намертво затих, перегородивши дорогу іншим машинам. У колоні почалася паніка, мало хто розумів, що потрібно робити: тиснули щодуху на педалі газу і гальм, рвали зчеплення, намагалися вискочити з-під вогню, але, здавалося, по них стріляли звідусіль.

У цей час Колюня, який вже їхав своїм ходом, дивився на перевернутий на лівий бік посеред дороги з розсипаним боєкомплектом «урал» 93-ї бригади широко розкритими від жаху очима. Мабуть, попроси його зараз повторити свій маневр – як він мало не на двох колесах об’їжджає палаючу важку вантажівку на своєму солом’яному «шишарику» – з десяти разів не проїхав би жодного. Поряд із ним у кабіні сидів старший лейтенант – замполіт, мобілізований два тижні тому, який із закритими очима, усліпу, обіграв у шахи половину бригади, включно з попереднім чемпіоном – начштабу з гладкими щоками, що, втім, не дивно для власника двох харківських приватних шахових шкіл і володаря почесного звання «Учитель року» по фізиці. Шахіст не виглядав сміливцем і говорив тихим голосом, і коли його підсаджували в «шишарик», Колюня не дуже-то зрадів: замполіти – це завжди головняк, ніколи не знаєш, чого від них чекати. В останньому своєму упередженні Колюня виявився правий: як тільки почалася стрілянина, старлей не забарився, схопив автомат і почав поливати з вікна довколишню посадку. Кабіною літали гарячі гільзи, більшість із них потрапляла на Колюню, падала йому за комір і обпалювала шию. Він страшно матюкався і вивертався, як міг, але замполіт фігачив так завзято, що лише виблискував очима на нього і кричав: «Де ще ріжки? Давай сюди!» Пахло бензином і горілою гумою, темне повітря розтинали вогні пострілів, і Колюня інтуїтивно, з благанням «тільки б ти не здох!» – розвернув «шишарика» в зворотний бік і прилаштувався за чергою з трасера. Тактика, яку він підсвідомо вибрав у цей момент істини, полягала в тому, щоб не тікати від пострілів, а прямувати за ними. Це був дуже ризикований вибір, бо ті, хто стріляв, у будь-який момент могли змінити напрям і почати стріляти у зворотний бік – і тоді шансів вижити не лишалося, але Колюня відчував противника підшкірним жиром. Він дуже чітко уявляв і своє розташування, і загальний рух колони, і загальну картинку і логіку бою в цілому, він немов дивився очима ворога на свою колону і розумів, де слабкі місця і куди потрібно вдарити. Він не служив в армії, в дитинстві не грав у війнушку, не рубався в комп’ютерні ігри, просто він знав, що робити – і все. Навіть потім, набагато пізніше, він ніяк не міг пояснити таке своє повне розуміння військової тактики і стратегії, не кажучи вже про те, щоб роздумувати про витоки свого знання в момент обстрілу, що, певно, і на краще, почав би замислюватися – пропав би. Тому в потрібний момент він, підкоряючись імпульсу, якраз перед краном, що густо димів і з кабіни якого звисало мляве тіло, просто різко крутнув кермо вліво і пішов убік, намагаючись розгледіти між деревами ґрунтівку. Старлей поглянув на нього здивовано, вставив черговий ріжок і, розвернувшись назад до бортів, висунувся з вікна і знову відкрив стрілянину. Але Колюня вже не звертав уваги на бій – він побачив просвіт між деревами і рвонув прямісінько на кукурудзяне поле, що горіло і над яким рвалися снаряди. Але він не чув ні розривів, ні криків, ні стрілянини, він чув лише рев мотора свого «солом’яного шишарика», який працював зараз за межею всіх своїх потужностей.

Домчавшись до розвилки, він лише запитав:

– Тут ліворуч чи праворуч?

– Звідки я знаю? – здивувався замполіт. – Їдь хоч би куди!

Забара відкрив двері погребу і задивився – немов у новорічну ніч, пітьму розсікали спалахи вогнів, тільки зараз у небі, яке ледь світлішало, палали не безневинні феєрверки, а заряди реактивної артилерії. Він поглянув на годинник – четверта ранку, на землі, на відміну від неба, не світилося ще жодного вікна. Втім, учора ввечері, коли вони прорвалися на околицю села, їх також зустріла віконна темінь – люди покинули свої будинки. «Все одно не може такого бути, щоб всі виїхали, – роздумував Єгор. – Хтось та залишився. Так завжди буває, хтось завжди, з різних причин, але обов’язково залишається. Такий закон життя. Навіть якщо йдуть всі до одного». Він вирішив, поки артилерійська війна гриміла осторонь, обережно пройтися селом – хоч би дізнатися, якщо пощастить, назву, щоб потім зорієнтуватися на місцевості. Село виявилося невеликим, три вулички на дев’яносто-сто будинків. У двох із них Забара помітив рух ближче до п’ятої ранку, підкрався ближче і побачив діда, що порався на подвір’ї біля кіз. Кого підтримував дід – українців або сепаратистів – вгадати неможливо, адже міг і видати, але Єгор вирішив ризикнути, сподіваючись на своє уміння говорити з людьми.

– Доброго ранку! – привітався.

– Здорово, – відповів, не обертаючись, старий. Певне, він примітив солдата раніше.

– Як ваше село називається?

– Берегове.

– А далеко звідси до Комсомольського?

– Далеченько.

– А відвезти нас нікому? Ми заплатимо.

– Ні, всі виїхали, – дід, нарешті, нагородив Забару поглядом. – Тут довкола росіяни, здаватися вам треба.

– Звідки ви знаєте, що росіяни? – Забара не здивувався цій новині. За характером вчорашнього бою йому було зрозуміло, що воюють вони не з ополченням, а з регулярною армією.

– Вони ж у магазинах лише рублями розраховуються. Ще радіють, що пиво таке дешеве. Вас тут давно чекали, з двадцять третього числа. Обкопалися, танків нагнали, гармат наставили…

– А де вони?

– Та вони тут скрізь, я ж тобі кажу! – дід розсердився, що його словам не довіряють. – Не вибратися вам звідси, ідіть у полон. І машину свою від хат заберіть, а то стріляти почнуть, не подивляться, що тут люди живуть.

Відігнати вантажівку виявилося нелегкою справою. На виході з кільця «урал» отримав пошкодження, і тепер то заводився, то глох, то їхав, то зупинявся. Забара кілька разів спробував активізувати мобільний телефон, але як тільки йшов зумер, починався обстріл – напевно, безпілотники все пеленгували. Довелося сховатися знову в підвал, де вони довго сперечалися, не звертаючи увагу на бій, який поновився кілометрів за десять, що робити далі: виходити пішки або ремонтувати машину. Сперечалися, доки дозорець не побачив шістьох офіцерів, які з автоматами бігли до села. Вчора, коли стояло питання, що робити далі, Забара наполіг на тому, що ніч потрібно перечекати тут – можливо, хтось вийде ще. «Треба вирушати!» – звучали різкі голоси проти, але куди вирушати, точно ніхто не знав. «Ми не мусимо кидати своїх!» – повторював Забара, не знаючи, чим вони зможуть допомогти товаришам у разі їх порятунку. Але з 92-ї ніхто більше в Берегове до них не дійшов. Шість молодих лейтенантів, які тільки закінчили військові училища, виявилися з 51-ї бригади. Вони сиділи в погребі зі стопками в руках і круглими від страху і порожніми від безвиході очима, не вірячи, що залишилися живі.

– Що там? – запитували у них мінометники.

– …м-м-м, – мугикали у відповідь лейтенанти, не розуміючи, з якої букви починати розповідь про жах, який вони пережили.

Випивши по п’ятдесят грамів із рук невтомного Санька і закусивши солоними огірками з діжки, хлопці трохи відійшли від шоку і розповіли, що сьогодні зранку колону, у складі якої вони рухалися, накрили за горбом під Новокатеринівкою. Забара і Саньок перезирнулися: чи це не те саме місце, від якого їх відвернули вертольотчики? Не може ж такого бути, щоб учора вдень, по прибуттю в частину, ті не доповіли своєму командуванню про ворожий укріпрайон? Проте сьогодні зранку в цю саму засідку потрапляє чергова колона, яка йде на допомогу батальйонам, застряглим в «Іловайському котлі». Як таке можна пояснити?

Вантажівку, нарешті, завели і навіть поміняли колесо. Коли ремонтувалися, під’їхала синя «шестірка», з якої вийшов священик і привітався гарною українською мовою.

– Хай вам Господь допомагає, – сказав батюшка, і солдати здивовано перезирнулися. У них давно склалася загальна думка, що на цій території всі священики виступають проти української армії.

– Нам би вирватися звідси, – не посоромився жартівливо поскаржитися Саньок. – А то ні зв’язку, нічого. То хай допоможе…

– Я помолюся за вас, – виважено відповів священик.

– А подзвонити за нас ви можете, батюшка? – запитав Забара.

– Звичайно, можу. Давайте номер. Я зараз на похорони їду в Старобешеве, небіжчика відспівувати. Там зв’язок мусить працювати.

Бійці недовірливо переглядалися. Так, священик, але все одно якось… незвично.

– Я з УПЦ Київського Патріархату, отець Георгій мене звати.

– Як же вас, отче Георгію, – запитав підозріло Саньок, – як представника ворожої церкви, сепаратисти досі не розстріляли?

– Хотіли розстріляти – так прихожани не дали. Всім селом піднялися: і баптисти, і віряни Московського Патріархату, і наші, і навіть невіруючі. Господь не допустив.

Забара продиктував телефон і звання-прізвище комбата.

– Я після похорону до вас сюди повернуся, – сказав на прощання отець Георгій.

– Та нас тут уже не буде! – крикнув услід «жигулям» Саньок, але, як виявилось, погарячкував.

Пішов дрібний неприємний дощ. Вантажівка, як на зло, знову заглухла, не встигнувши проїхати і двохсот метрів. Щоб «урал» не маячив посеред села, бійці скотили його під гору в очерети, до річки, де він і застряг, тужливо заскавчавши на прощання зчепленням. Водій із брудними від масла руками похнюплено сидів на капоті й дивився на двигун, ніби чекаючи одкровення.

– Нє, ну ти подивись, краща ж машина в батальйоні, в дорозі жодного разу не ламалася! Щоб тебе, б…, – лаялися бійці, але навіть це не допомагало. Тепер нічого іншого, як виходити ногами, не залишалося, а дощ – це навіть на краще, безпілотники не запеленгують.

– Давайте, мужики, – сказав Забара, – рухаємося.

– Куди рухатися? Довкола росіяни! Не вийдемо! – декілька чоловік зібралися в купку і виглядали зовсім деморалізованими. – Треба здаватися!

– Не треба здаватися, – порадив Забара. – В даній ситуації – це порушення присяги…

– А під розстріл нас вести – це порушення чого?!

На щастя, більшість бійців підтримали суддю. Той, наводячи аргументи, міркував логічно, розсудливо описував ситуацію і навіть не підвищував голосу.

– Хто сіятиме паніку, на п’ятнадцять діб посаджу! – пожартував він під загальний сміх.

На тому і порішили: за загальним умовчанням, не звертаючи уваги на те, що в підвалі ховалося близько десятка молодших офіцерів, командування непомітно перейшло до старшого сержанта Забари.

– Як до вас звертатися, за яким званням? – наївно запитав у нього молоденький лейтенант. Очевидно, зважаючи на те, як його слухалися підлеглі-мінометники, він вирішив, що Забара – підполковник, не менше.

Єгор задумався, а потім сказав:

– Суддя Забара. Так буде правильно.

Лейтенант відійшов, трохи спантеличений. Мінометники заіржали:

– Нову посаду в ВСУ ввели!

Ремонти, суперечки і збори зайняли пару годин. Довелося трохи повозитися і з пораненими з новоприбулих – перев’язати і накласти шини. На щастя, важких не виявилось, і вони, пустивши двох найсміливіших і здоровіших уперед на розвідку, рушили в дорогу, розраховуючи більше на успіх і підмогу, ніж на те, що їм удасться прорватися самостійно. На околиці села їх наздогнав отець Георгій.

– Я ж казав, що повернуся, – сказав священик. – Докладаю: з командуванням зв’язався, вам наказали вибиратися самостійно. У них немає можливості прислати допомогу.

– Як це – самим?!

– Сказали дослівно так: як хочуть, так хай і виходять.

– Б…! – заволав Санбок. – Пі…си! Кинули під танки, скільки хлопців поклали!

– Не кричи, – тихо попросив Забара. – Ви можете нам допомогти? – звернувся він до священика.

– Я за цим і повернувся. Самим вам не вийти, скрізь блокпости, танки. Ви пішки і двох кілометрів не пройдете: або розбомблять, або в полон візьмуть. Треба чекати ночі.

– Не можна нам тут залишатися, скоро зачистка села почнеться. А хто на блокпостах стоїть, росіяни?

– Окрім них, нікого не бачив. Сепаратистів уже два дні, як язиком злизало.

– Ви можете узяти одну людину і відвезти її в машині в Комсомольське? Хай розвідає, хто там є. Нам казали наче, що пункт збору після операції буде Комсомольське. А ми доки в посадці сховаємося, там, за дорогою.

– Так, без проблем, поїхали.

– Саньок, перевдягайся!

Звідкись узялися сині спортивні штани, злегка, правда, короткуваті на здорового Санька, світло-сіра футболка і класичні гумові капці.

– Паспорт є? – запитав отець Георгій. – Добре. Тоді сідай на переднє сидіння. Якщо запитуватимуть, відповідай, що працюєш різноробочим у нас у церкві.

– Батюшка, там же танки! Не боїтеся? – запитав на прощання Забара.

– Все в руках Господа. Дасть Бог – прорвемося.

– А якщо не дасть? – запитав Саньок. – Тоді що?

– Саньок у нас – атеїст, – вибачився за товариша Єгор.

– Нічого, це скоро минеться! – розсміявся священик.

– Я, – відгукнувся Саньок, – якщо ми живі залишимося, у вас, батюшка, похрещуся тоді! Слово даю! – У блакитних очах у нього залягла тривога.

– Ось бачите, вже минає, – посміхнувся отець Георгій. – Нам час.

Колюня і замполіт озиралися назад на дорогу, розглядали узбіччя і посадки, але, схоже, вирватися на машині з колони вдалося лише їм двом – і Забара, і Саньок, і Тато, та й усі інші їх товариші залишилися десь там, далеко, на самому дні пекла. «Солом’яний шишарик» не заглух і навіть не запирхав жодного разу до самої частини в Дніпропетровській області. Хто б міг подумати, що серед усієї бригадної техніки не підведе, не заглухне і вивезе тільки один старенький «шістдесят шостий»! І це незважаючи на те, що там, у полі, вони повернули не в той у бік і дали кілометрів п’ятдесят гаку територією, яку тепер, певно, контролюють сепаратисти. Села Донбасу і Дніпропетровської області разюче відрізнялися. На Донбасі на вулицях нікого не побачиш, навіть курка не бігає, не кажучи вже про людей або корів, а якщо і з’являються мешканці, то прагнуть швидше сховатися у двір, щоб не зачинати розмов. «Воно і правильно. Хто його знає, що у цих вояків на умі? Може, це «Правий сектор» або інші карателі?» – похмуро пожартував із цього приводу замполіт. Дорогу підказали їм лише двічі: в Комсомольському мужик, в якого син, за його ж словами, також служив у 92-й бригаді зв’язківцем, і у Волновасі – просто жінка з дочкою. А тут, у Дніпропетровській області, в селах йшло звичайне життя: бігали діти, паслися корови, їздили на велосипедах підлітки, жінки носили воду з колодязів, а мужики торохтіли на тракторах. Заправляли «шишарик» бійці за свої гроші – і мчали, мчали, мчали без зупинки, щоб розповісти командирові й товаришам про все, що вони бачили: про загиблих і поранених, про огидні карти і мінометний обстріл, про палаючі машини, про жах і боягузтво, про героїзм і зраду, про тупість і нехлюйство, про… Та багато про що ще хотілося розповісти Колюні командирам, тільки розумів він, що нічого його розповіді не змінять і нікого не воскресять. Замполіт після того несподіваного спалаху войовничості, яка виявилася під час бою, знову впав у своє звичне флегматичне заціпеніння, і Колюні не хотілося турбувати його: хто знає, може, зараз він грає в умі одночасно з п’ятдесятьма суперниками?

Коли вони виїхали з Донецької області, подзвонили насамперед додому. Але якщо замполіт мав, що сказати дружині, наприклад: «Не хвилюйся, зі мною все добре, просто тут зв’язок поганий. Детальніше я тобі потім розповім…», то Колюня ані дівчини, на якій він збирався б одружитися, ані самої дружини не мав, тож подзвонив мамі і спокійним голосом поцікавився, як вона себе почуває. Мама почувала себе добре, і Колюня залишився задоволений.

У частину вони приїхали ввечері, коли все начальство вже пішло додому. Під’їжджаючи, вони уявляли, що тут зараз повна полундра – щосили готується рятувальна експедиція, командир і старші офіцери безперервно сидять у штабі й планують, як урятувати людей. Проте всі офіцери, яких вони зустріли, безтурботно посміхалися і говорили про що завгодно, тільки не про те, що відбувалося під Іловайськом. Замполіт і Колюня тинялися територією, немов інопланетяни. Вони відчували себе винними – там, усього за двісті кілометрів звідси, продовжували гинути їх товариші; поранені, які потребують допомоги, лежать у посадках і полях. Потрібне щось робити, щось організовувати, відправляти підмогу!

– Дай мені номер телефону командира частини! – грубо звернулися вони до чергового. – Дуже треба! Там хлопці наші гинуть!

– Ви, мужики, якщо понапивалися, – відповів черговий миролюбно і сонно, – то йдіть краще спати, від гріха подалі.

Поставивши «солом’яного шишарика» в бокс і здавши в зброярню автомати, розгублені і пригнічені, Колюня і замполіт пішли до їдальні, але шматок у горло насилу ліз. У них не вкладалося в голові: як таке може відбуватися? Чому ніхто не б’є тривогу? Адже зараз, саме в ці години триває справжнісінька катастрофа! Але, слухаючи ліниве постукування ложок по тарілках і згадуючи жах, який гнав їх на всіх парах сюди, в частину, вони зрозуміли, що ніхто рятівну руку їх товаришам у даний момент простягати не збирається. Зіставляючи факти, Колюня обережно запитав у замполіта:

– Що думаєш?

Замполіт зрозумів це абстрактне питання правильно. Помовчав, немов прорахував шахову комбінацію до кінця:

– Гадаю, продали нас.

– На коліна, я сказав! На коліна! – приставивши пістолет до голови, кремезний чоловік у камуфляжі болячи давив дулом у потилицю, і Саньок повільно опускався на землю.

– Я – будівельник! – швидко повторював він. – Вам батюшка підтвердить! Я в церкві працюю!

– Я тобі зараз мозок виб’ю! Де інші?

– Та які інші? – голосив Саньок. – Які інші? Я сам працюю, каменяр я! Мене двоюрідний брат покликав, грошей зовсім немає, а тут попи платять…

– Ти! Сепаратист хрінів! – людина в камуфляжі дістала наручники і вправно застібнула їх у Санька на зап’ястях. – На блокпостах за бабки стоїш, ага?!

– Хто сепаратист? – здивувався й образився Саньок. – Я?

– Ну не я ж! – розсердився ще більше боєць.

– А ви взагалі хто?

– Ми – «Донбас», добровольчий батальйон. Так що не пощастило тобі, сепаре вонючий! Чув про нас?

– Чув, – зрадів Саньок, – ще й як чув! А я – мінометник 92-ї бригади. Чув про таких?

– Та ну! – не повірив боєць. – А якого хріна ти в цивільному тут посеред села з мобільником бігаєш? Військовий квиток є? Де твоя зброя?

– Я з-під Іловайська вийшов. Лише паспорт. Воєнник і зброя в командира залишив. Ми в Береговому, в погребі, там багато поранених, за ними піп поїхав. Там його Суддя чекає.

– Піп, Суддя, – «донбасівець» замотав головою. – Це хто такі?

– Просто піп… – невпевнено почав Санек, – і Суддя…

– Це що, позивні?

– Ні, не позивні! Це робота у людей така! – знайшовся, нарешті, з правильною відповіддю Саньок. – Зніми браслети, братан! Я тебе обійняти хочу.

До вечора отець Георгій своєю машиною за три ходки перевіз в Комсомольське спочатку поранених, а потім і всіх інших бійців з берегівського погреба. Там вони чекали міні-автобуса, на якому бійці батальйону «Донбас» Жак і Фрол збирали околицями всіх, хто зміг вибратися із смертельного котла. У невеличкий бусик набилося людей сорок: голодних, контужених, поранених. Враженнями не ділилися, хоча бійці зібралися з різних військових підрозділів, і, певно, могли б розповісти багато цікавого один одному про те, що пережили, але навряд чи – щось нове. Мало хто вірив, що вже врятувався, що все лишилося позаду, але всіх мучило одне питання: як таке могло статися? Вголос це не звучало, але кожен думав про себе і в думках приміряв це звинувачення до командування: нас зрадили, нас відправили на бійню, нас не підготували до цієї війни. Хто заплатить за це? Отже, їхали і мовчали, інколи зупиняючись і підбираючи ще бійців. Один солдат Забарі особливо запам’ятався – йшов по дорозі, не ховаючись, з автоматом напереваги, знявши із запобіжника, при повному боєкомплекті, стискуючи в руці гранату.

– Утомився я ховатися, мужики, – відповів на репліку про гранату. – А в полон би не пішов.

«З такими солдатами війну важко програти, – думав Забара. – Але в штабі можуть дуже постаратися. Може, в цьому і є різниця між тією війною, в Афгані, і цією? У тій війні не думали про перемогу, її просто не існувало як кінцевої мети, там був лише дембель. Вижив – значить, переміг. А тут, на своїй землі – хочеться до перемоги дожити, зробити для неї якомога більше, тому і вмирати на самому початку не хочеться?»

Отець Георгій попрощався зі всіма бійцями за руку.

– Закінчиться війна – приїду до вас хреститися, батько Георгій, – пообіцяв Саньок. – Якщо живий залишуся.

– Куди ти подінешся! – розсміявся Єгор.

– Суддя Забара, дозвольте звернутися! – устряв молодий лейтенант.

– Суддя? – розчув фрагмент фрази, підходячи ближче і кваплячи з від’їздом, Жак. – Позивний?

– Ні, – серйозно відповів Єгор. – Доля.

Уранці замполіт і Колюня «солом’яного шишарика» в боксі не виявили.

– Ей, а де наш «газон» із боєкомплектом? – запитали вони в механіка, який возився тут же.

– Не знаю нічого. Я о сьомій прийшов. Не стояло тут ніякого «шишарика».

– Як це – не стояло? Ми його з-під вогню вивели, самі сюди пригнали вчора ввечері з-під… витягли з тієї чортової сраки, словом! Де наша машина? – заволав замполіт і схопив механіка за грудки.

– Та не бачив я вашої машини! Я серйозно кажу! – закричав той. – Ідіть до начальника тилу, у нього запитуйте!

Начальника тилу, худого майора з веселим пропитим обличчям вони знайшли на подив швидко. Той сидів на лавці біля їдальні в новенькій, з голочки, формі в оточенні поварих і курив. Поварихи весело сміялися. Поруч, біля погано вибіленої стіни, лежали собаки і ліниво махали хвостами.

– Дозволите звернутися? – запитав замполіт, ледве стримуючи лють.

– Звертайтеся.

– Ми вчора пізно ввечері повернулися з-під Іловайська. Ми йшли в складі колони, яку відправили туди 26 серпня, а 27-го увечері її знищили під Новокатеринівкою… Загинуло багато людей…

Заступник по тилу слухав розповідь про біду, що спіткала близько чотирьохсот людей з його частини, дуже уважно.

– Я все знаю, – перервав він старлея, – не потрібно далі при цивільних особах…

Вони відійшли вбік і лютим шепотом поскаржилися майорові на зникнення «солом’яного шишарика».

– А зброя хоча б ваша на місці?

– Ми її в зброярню вчора здали!

– А ви перевірте! А з приводу вашої вантажівки, як ви стверджуєте, повної боєкомплекту – мінами, так, гранатами, гранатометами – мені нічого не відомо. Ви точно на ньому приїхали? Не попутками дісталися? Може, втома або ще що?

– Що?

– Алкоголь. Такий стрес… Може, і не було ніякого «шишарика», мужики? А? Може, він згорів там, вибухнув разом із боєкомплектом?

– Ви на що натякаєте?

– Я не натякаю, я уточнюю.

– Ми в зброярню сходимо поки, – невизначено відповів Колюня. – Подивимося, що там.

Зброярня виявилася замкнутою.

– Послухай, фігня якась. Ти взагалі хоча би слово зрозумів з того, що майор нам говорив? Де наш «шишарик» подівся? Чому він сюди нас відправив? – запитував, нервуючи, замполіт. – Ну, скажи, от куди наша зброя з частини може подітися?

– А куди ціла вантажівка з боєкомплектом поділася?

– Та чого ми паримося? – запропонував замполіт. – Давай підемо відразу в особливий відділ, напишемо рапорт. Не подобається мені ця історія… Крайніми вийдемо.

Особливий відділ теж виявився зачинений. Вони сіли чекати на траву в тіні під дерево. Замполіт, накидавши на вирваному із записника аркуші рапорт про зникнення «шишарика», за звичкою мовчав і в думках прямував до п’ятдесяти шахівниць суперників, а Колюня, притулившись спиною до товстого стовбура верби, зосередився на доріжці, що вела до особового відділу. За годину на ній з’явився командир частини.

– Здравія бажаємо! – піднялися бійці, які не чекали побачити тут полковника.

– Вільно. А ви чого тут сидите?

– Чекаємо кого-небудь з особового відділу.

– З якою метою?

– Та ось, рапорт написали. Вантажівка наша зникла з боєкомплектом, прямо з боксу. Ми вчора з-під Іловайська вийшли, там…! Ми… там наші! Треба допомогу туди! Терміново!

– Знаю, знаю! Займаємося! Сам президент займається! – Було видно, що полковнику ця тема дуже не подобалася. Прочитавши рапорт, він насупився, склав листочок удвічі й засунув до кишені. – Гадаю, це непорозуміння. Ідіть у бокси, ваша машина повинна стояти там. Тільки до зброярні спочатку зайдіть, – і, не чекаючи, поки здивовані бійці рушать з місця, почав нервово тикати пальцями в кнопочки мобільного телефона.

У зброярні їх зброя виявилася на місці. Черговий по частині дуже здивувався їхньому проханню поглянути на автомати, але двері відкрив. Матюкаючись і нічого не розуміючи, Колюня і замполіт пішли до боксів і зі здивуванням виявили там свого «солом’яного шишаріка». Той стояв, як ні в чому не бувало, на тому самому місці, де вони його залишили вчора ввечері. Довкола «шишарика» крутився заступник по тилу і несхвально зиркав на бійців:

– Ось ваша колимага, на місці, – недружньо бурчав він. – Куди вона подінеться з підводного човна…

Колюня заліз у кузов, підняв тент – начебто весь боєкомплект лежав цілий. Спробував посунути ящики – не вийшло, повні, відкривати не став.

– Не йметься їм! Вийшли – і слава Богу, відпочивайте, радійте життю, – убік, нібито й не на їхню адресу, зло бурмотів потертий життям майор. – Боєприпаси, однак, усі вже списані…

– Що це було, Колюня? – запитав замполіт, коли вони вийшли на вулицю. – Ти думаєш те саме, що і я?

Колюня ствердно кивнув головою. Йому стало так бридко, що захотілося напитися і поблювати.

– Та ти ж не п’єш! – здивувався замполіт.

Наступного ранку «солом’яного шишарика» списали і поставили розбирати на деталі.

– Справжній «солом’яний шишарик» у тебе, Колюня, виявляється, був. Як в українській народній казці! – захоплювався замполіт такому повороту подій.

– У сенсі?

– Пам’ятаєш казку про солом’яного бичка?

Колюня замотав головою.

– Солом’яний бичок діда і бабу від убогості врятував, а вони його, розбагатівши, на сонці залишили, він там і розтанув.

Уночі Колюня не міг довго заснути:

– А чому бичок на сонці розтанув? – запитав він у замполіта, точно, як мала дитина.

– Він же з соломи був, смолою засмолений.

– Шкода бичка, – зажурився Колюня. – І «шишарика» шкода.

Але переживати про солом’яних бичка і «шишарика» Колюні довго не довелося. Через кілька хвилин йому на мобільний подзвонив Єгор Забара і сказав, що вони вийшли з «котла» і їдуть у частину.

Замполіт, не витерпівши, відразу ж побіг за горілкою в найближчий «нічник».

Іншого їм нічого і не лишалося – вони не знали, коли скінчиться війна.

Якби мурахи були великими

Потрібно робити так: провести язиком від кінчиків пальців якомога вище до ліктя, покласти руку на мурашину стежку і чекати. Якщо є слина і пощастить з транспортним коридором, то через годину мурахи почнуть повзти по слинній доріжці, і тоді можна їх хапати ротом із зап’ястя і їсти. А якщо вже зовсім пощастить, то в пастку потраплять руді мурахи – вони кисліші, після них на деякий час зникає спрага. А якщо не пощастить або, наприклад, слини зовсім немає, тоді доведеться пальцями ловити мурах на землі, а вони прудкі, добре знають місцевість, особливо чорні. Але коли третій день лежиш у посадці з відірваною ступнею і пораненою рукою, без води і їжі, втрачаючи останні сили, то перебирати харчами не доводиться – чорний, рудий… Головне, не квапитися ковтати – голод усе одно не вгамувати, тому краще створювати ілюзію, що гарно снідаєш (обідаєш-вечеряєш) і неспішно, ретельно перетирати їх зубами.

Полювання на мурах займає декілька годин, але інших занять, окрім як намагатися не померти, тут однак немає. Перші дні, поки ще лишалися сили, жилося легше – зміг викопати яму, щоб заповзти туди, і холодна земля охолодила тіло, яке горіло високою температурою, а доки копав – зловив, палицею придавивши до ґрунту, і з’їв кілька дощових хробаків. Уживати хробаків, заздалегідь не промивши і без приправи, несмачно – земля хрустить на зубах, але теж корисно для організму. Все, що тут повзає і літає довкола, що можна з’їсти і випити – несмачно, але корисно і необхідно. Дуже корисно мочитися, поки маєш чим: сечу можна пити, сечею потрібно обробляти рану, намагаючись зупинити зараження. Коли сеча закінчується – це поганий знак. Отже, сечу бажано економити. А ось із мухами – зовсім інша історія. Мух – великих, жирних, але не можна сказати, що апетитних – літає багато. Вони збираються чорними рухливими плямами, дзижчать на розірваних прямими попаданнями тілах загиблих, які лежать зовсім поруч, метри за два. Отже, мухам тут їжі – на тижні вперед, і вони аж ніяк не хочуть підлітати і сідати на тяжкопораненого, немов натякаючи, що скоро і так здохне, встигнемо. Поки ловилися мурахи, й організм віддавав надлишки рідини, сама думка про те, щоб з’їсти муху, яка тільки що харчувалася тілом твого мертвого товариша, видавалася блюзнірською. Але потім відбувається повільна еволюція свідомості, і в голові починають виникати варіанти облаштування пасток. Муха поступово перестає бути волохатою, огидною пожирачкою трупів, перетворюючись на засіб для виживання. Цікаво все ж таки, як швидко і безболісно у людини стираються табу перед лицем смерті – організму потрібні рідина і білок, щоб відновити втрату крові – і людина готова за будь-яку ціну перетворитися на павука і змайструвати павутину. Як її сплести? Такі відповіді приходять самі собою.

Зловити муху руками неможливо: ліва – поранена і не рухається, права втратила різкість рухів. На правій руці синім маркером написані група крові, прізвище, ім’я, домашній номер телефона. Для того щоб написати, маркер довелося затиснути в зубах. Коряво, звичайно, вийшло, але розібрати за бажанням – не проблема, у деяких здорових людей і робочою здоровою рукою почерк значно гірший. І, до речі, не так це і складно, як можна подумати – затиснути маркер у зубах і нашкрябати декілька слів і цифр на тильній стороні зап’ястя. Просто потрібна вправність і кілька вільних годин для тренування з усвідомленням, що ці букви і цифри можуть зовсім скоро врятувати життя. Написане розбірливо правою рукою на лівій руці сьогодні втратило актуальність – кров із рани пішла під шкіру, і вийшло все одно, що вугіллям написати на шкільній дошці. Отже, деякий час мурахи, перш ніж стати їжею, бігали на персональних даних; могли при нагоді, якщо перестануть глушити зв’язок, подзвонити дружині й поскаржитися: «Він нас їсть!»

Так як же спіймати муху? Болісне питання, яке все частіше спливає звідкись ізсередини, з темних глибин підсвідомості, коли не розумієш – спиш чи не спиш, дихаєш чи ні, бачиш чи ввижається. Єдине, що не підлягає сумніву, – на нозі гниє рана. Ступня бовтається на двох смужках шкіри, а все, що посередині – щиколотка і гомілка – вирвано великокаліберною кулею. По рані повзають опариші, такі бридкі на вигляд слизняки, але на харч вони підуть лише після мух. Від мух жодної користі немає, лише моральні страждання, а ось опариш – тварина корисна, він убиває мікроби і призупиняє зараження. Лише потрапивши в таку ситуацію, розумієш усю мудрість древніх: святий Симеон-стовпник, який простояв десь у Сирії на стовпі кілька десятиліть, опаришів, які падали з його гниючих ніг, підбирав і повертав до трапези зі словами: «Їжте, їжте грішну плоть!» Не про опаришів піклувався Симеон, як тепер зрозуміло, і не себе змучував, а рятував від зараження організм. Тому опариші – лише після мух. Їжте, їжте грішну плоть!

Добре лежати без свідомості – не хочеться ані пити, ані їсти. Рани болять, але і в тебе – і одночасно ніби – і не в тебе. Приходять святий Симеон-стовпник – несамовитий проповідник, і святий Михайло – ангел-охоронець, можна поговорити. Коли ще так пощастить? Інколи приходять командири і запитують, як справи. Командирам хочеться дати в морду. Найчастіше повторюється епізод – перший і він же останній бій, після якого вони опинилися тут, у лісосмузі.

Бій показують крізь шерех гілля і мерехтіння тіней і сонячного світла, за створення звукових ефектів відповідає двигун беемпе, яка стоїть за кілька метрів і досі несамовито торохтить. Та сама беемпе, на яку вони встрибнули після того, як поклали у вантажівку поранених. У колону почали стріляти, і вся техніка, як зайці, кинулася врозсипну по полях, намагаючись утекти від скаженого перехресного вогню. Їм не пощастило – перші ж постріли прошили беху наскрізь. Через відкритий люк, якщо зазирнути з хмари, можна побачити, що всередині – кривава каша з командира машини і механіка-водія. Бійці з броні стріляють у відповідь, але, схоже, не встигають зрозуміти, що відбувається, і прийняти правильні рішення. Вижити в такому вогняному місиві – все одно, що витягнути щасливий квиток. Гострий біль пронизує ліву руку, доводитися падати на правий бік і ховатися за башту. Чуються дивні хлопки ззаду, ніби лопаються великі мильні кульки. А далі – пекельна розкадрівка, в якій кілька секунд умістили в собі тонни подій. Очі, звичайні людські очі, які лежать на броні й гаснуть, наче парафінові свічки; поруч темноволоса голова – і перша думка: «Чому без каски? Стріляють же!» – а потім усвідомлення: голова без тіла, із спокійним, немов восковим, сумирним, білим, як папір, обличчям. І лише очі залишилися кольоровими, ясно-зеленими, з німим питанням у зіницях.

«Дивно! – вражено розглядаючи свій, весь у світлих шматках м’яса бронежилет. – Чому м’ясо без крові? Це моє м’ясо? Чому мені не боляче? Де кров? У кіно, коли людей розриває на шматки, завжди багато крові».

Насправді крові практично немає. Удар у ногу: «А де берць? Чому немає берця? Я ж його добре шнурував уранці!» Підняв ногу і зовсім здивувався – стопа висить на двох смужках шкіри. Дістав рефлекторно з санітарної сумки джгут і наклав, відчуваючи, що ліва рука практично не працює. Ще одне попадання важкого снаряда поруч із бехою – і оглушлива пітьма оповиває світ, лише окремі, найгучніші звуки бою досягають свідомості.

– Є хто ще живий? – розганяє темряву і повертає до життя знайомий голос, лише не міг упізнати, чий саме. Власник голосу невміло стягує пораненого з беемпе.

– Акуратніше тягни, стопу відірвеш! Клади на живіт, так більше шансів вижити, якщо вирублюсь.

– Тобі видніше, ти ж санітар.

Вивернувши шию, озирнувся – довкола посадка: високі густі дерева, кущі – гарне місце, напевно, з боку поля люди тут непомітні. Беха зупинилася, і, упершись у дерева, продовжує голосно і натужно торохтіти двигуном. Вона схожа на велику потворну нещасну стару черепаху, в якої померли діти.

– У середину заглядав?

– Так, усіх посікло. Весь екіпаж – дощенту… І на броні чоловік п’ять-шість на клаптики, хто більш-менш цілий, я позбирав… – Показав на купу людського м’яса, з якого стирчали ноги в берцях. – З живих один поранений в руку і ногу; одному щоку відірвало. Я, як зміг, перев’язав; ти і я…

– Ти поранений?

– Ні. Пощастило. Ані подряпини.

– А-а-а… – спробував перевернутися на спину і відключився з думкою, що ось так і вмирають більшість тяжкопоранених – утрачають свідомість від больового шоку.

– Санітаре! Санітаре!

– Далеко від бехи не відтягай, щоб знайшли мене потім.

Смак часу втрачається разом із відчуттям реальності. Свідомість повертається повільно. Поруч – все той же боєць. Сидить, згорнувшись калачиком, обпершись спиною об дерево, схиливши русяву голову на руки, міцно затиснувши ногами автомат. Заснув?

– Агов, друже! Ти що тут робиш?

Бійцеві років тридцять – Санітар уперше побачив його обличчя – почорніле, з утомленими сірими очима, що втратили віру, – дивився на нього і нічого не бачив, мабуть, сильна контузія.

– Агов, друже! Це я, Санітар!

– А… так. Заснув.

– Ти що тут робиш? Чому не йдеш?

– Я тебе не кину. Ми тебе потягнемо… Ми вийдемо.

– Хто потягне? – двоє поранених лежали без руху неподалік. – Один кров’ю спливає, другий сам ледь іде.

– Я потягну!

– Ми так не вийдемо, друже. Мене на ношах нести потрібно двом здоровим – я важкий, дев’яносто кілограмів. Ти виведи цих двох, а потім повернетеся за мною. А так потягнете, впустите, смикнете яку-небудь артерію – і все, прощай, Володька. Ні, я тут полежу. Лише перемотай мене, я розповім, як правильно.

– Добре.

– Ти лише повернися, друже. У тебе карта є?

– Звідки? Карт навіть у командирів не було. Забув, як їхали?

– А мобілка? Агов, брати! – окликнув поранених бійців, які розплющили очі. – У вас телефони є?

Ті покачали головами.

Дістав із санітарної сумки мобілку, вставив акумулятор – ділення «зв’язок» блимало останньою сходинкою. Написав повідомлення куму: «Нас розбили. Лежу поранений в посадці. Дзвони на цей номер», – натиснув «відправити» і підкинув телефон якомога вище, майже до самих гілок. Телефон перекинувся в повітрі і впав метрів за два від Санітара.

– Подай телефон, друже.

Боєць приніс телефон:

– О! – зрадів, есемес-повідомлення відправилося. – Візьміть собі. Тут однак зв’язку немає, він вам більш потрібний буде, – віддав без жалю трубку. – Як тільки з’явиться зв’язок, повідомите, де я, хай забирають.

– Кому дзвонити?

– А хто його знає, кому. Дружині дзвони, вона розбереться. Або в штаб.

– Добре. Тримайся, друже.

Санітар залишився один у посадці. Один, якщо не рахувати розірваних товаришів, чиє м’ясо він шматок за шматком повільно віддирав від бронежилета і відкидав подалі. Неспішно провів ревізію санітарної сумки: води немає, їжі немає, медикаментів, не рахуючи бинтів, джгутів і пари пачок активованого вугілля, немає. Зате є запальничка і півпачки сигарет – велике діло. Палив помалу, по кілька затяжок, економив. Невідомо, скільки чекати допомоги: добу, дві?

Незабаром пішов дощ, і Санітар подумав, що це добре з двох причин:

1) зникнуть безпілотники і його товариші встигнуть вискочити з-під мінометного обстрілу, а, дасть Бог, і з усього «котла»;

2) можна набрати в каску води.

Набралося пів каски, попив, стало легше. Години через три довелося вирішувати дилему з джгутами: якщо не зняти – нозі очевидний кінець: омертвіє – відріжуть і віддадуть собакам; а якщо зняти, то можна померти тут одразу ж, від утрати крові. Вирішив ризикнути і відпустити джгути. Віджавшись на правій руці від землі – ще мав сили – поглянув на рану і жахнувся від одного лише вигляду. Як не дивно, кровотечі майже не було, в сон не хилило, і він відпустив джгути ще більше, даючи крові можливість циркулювати. Після дощу одяг промок до останньої нитки. Але в цьому, поки не настав нічний холод, є свої переваги – можна брати в рот тканину і висмоктувати воду. Чи знайдуть його свої? Як бійці, що пішли, пояснять, де він знаходиться? Ні карт, ні зв’язку, нічого… А чужі? Якщо і знайдуть, то лише за звуком увімкненого двигуна, не трактор же в посадці молотить. Як його вимкнути? Лише чекати і сподіватися, що палива в баку залишилося небагато. А в цілому, жити деякий час можна – вода в касці є, рана майже не кривавить, місце зручне – боєць відтягнув його в тінь, і листя надійно закриває від сонця. Санітар намагався не спати і вслухався крізь гуркіт двигуна: чи ніхто не іде – не їде, а якщо йде і їде, то хто і куди? Але ніхто не йшов і не їхав: ні свої, ні чужі. Довкола, не вступаючи в конфлікт, метушилися в своїй нескінченній турботі на благо громад лише мурахи – руді і чорні, і роїлися над трупами жирні мухи.

Крізь липкий слиз сну і нічний холод Санітар чув, як десь зовсім поруч запрацювали «гради», відчув, як полетіли на нього купи землі, як падають гілки дерев і обурено шелестить листя, що не дожило до жовтіння. Він пошукав рукою збиті гілки, намацав одну, другу, потягнув на себе, накидав зверху, згріб листя і підгріб під живіт, намагаючись хоч би так захиститися від дикого холоду. Його сильно трусило, і він ніяк не міг упоратися зі своїм неслухняним тілом, яке підкидало над землею. Санітар розумів, що потрібно налаштуватися на іншу хвилю, дістати з пам’яті що-небудь приємне і близьке, розвернути антену в інший від війни бік. Він намагався правильно дихати, думати про щось приємне, згадувати будинок і дружину, згадувати дітей і маму. Він згадував рідну школу й улюблені класи, кращих учнів, інститут фізкультури, де вивчав медицину, улюблених викладачів і тренерів. Він знову побував на змаганнях з бігу, акробатики і плавання, де займав перші місця й отримував спортивні розряди. Він згадував усе підряд – чітко і ясно, і йому було добре від тих спогадів, вони допомагали забутися. Інколи бачення-спогади спотворювалися, немов антена хилилася вбік під силою вітру і болю, і тоді серед чорно-білих блискавок і кольорової екранної крихти з’являлися ті, кого він раніше бачити за визначенням не міг. Наприклад, ближче до ранку з-за беемпе повільно вийшов святий Михайло, високий худий сивочолий чоловік в іконоподібному одязі, тримаючи на повідку, як собак, двох величезних мурах у намордниках – рудого і чорного. Трійця повільно наближалася до Санітара, який уві сні зміг вільно встати на обидві ноги й поспіхом думав, як буде правильніше звернутися до святого: «Ваше Святійшество» чи «Ваше Преосвященство»? Тут антена, мабуть, упала остаточно, і в голові настала темрява.

Опритомнівши, він захотів попити, але виявив у касці замість дощової води лише рідкий липкий бруд – нічними вибухами каску закидало землею. Розчарування ледве не розірвало йому груди, так хотілося пити. Полежавши трохи і подумавши, Санітар зачерпнув жменю грязі й видавив у рот кілька крапель бурої рідини. Десь зовсім недалеко, немов воскреслі з пекла з волі Люцифера демони Другої світової війни, гарчали танки, цвіркотали автомати, бухкали гармати і зенітки. Шум бою то віддалявся, то наближався і ближче до обіду зовсім стих, але зовсім ненадовго. Санітар розумів, що, доки йде стрілянина, за ним не повернуться, і надії немає. А сил не залишалося навіть на те, щоб обтрусити з себе землю, якою його обкидало під час обстрілу, ніби при вітрянці прищами. Терміново потрібна вода, терміново потрібна їжа, потрібний білок, інакше він скоро знепритомніє, а потім помре.

Зовсім поруч, повз руку, продираючись крізь траву і купи землі, мурахи знову тягли на собі палички, сміттячко, листочки, метушилися, кудись квапилися у своїх мурашиних справах. Звичайні маленькі мурашки, без намордників. Мирні комахи, які не знають, що таке «ураган», вирішували свої проблеми природним шляхом. Дуже хотілося пити. Він підтягнув каску і заліз усередину рукою – тільки висохлий бруд. Чому так жарко? Вчора він лежав у тіні. Вивернув шию, поглянув вгору – а, от у чому справа: вгорі сяяв шматок блакитного неба, з якого нещадно палило сонце. Дерева, які вчора густим листям захищали від попадання прямих сонячних променів, тепер стояли голі, як сироти – гілки акуратно, немов бензопилою, зрізало обстрілом. «Чому такі великі мурахи?» – пригадав сон, не здивувавшись ані святому Михайлу, на свято якого народився, ані намордникам на мурашиних мордах, і відчув, як по руці, розносячи лоскіт, хтось біжить. На смак кислий, але якщо розібратися, яка різниця? Якщо йому потрібен білок, то білок ось він, бігає поруч, його лише потрібно зловити. Значить, робити потрібно так: провести язиком від кінчиків пальців якомога вище до ліктя, покласти руку на стежку мурах і чекати…

У сумці, окрім бинтів, джгутів і маркера, Санітар виявив записник. Чому ні? Спробував написати перші слова: «Ранок 29 серпня. Я ще живий», – вийшло непогано. Далі, щоб не втрачати відчуття реальності, він намагався згадувати і вести щоденник, ловити мурах і викопувати дощових хробаків. Вночі піднялася температура, і, спорудивши з гілок короткі лопатки, він знову рив яму, а потім нагріб скуйовджену обстрілом землю довкола себе – збивав жар із палаючого тіла.

Зі щоденника Санітара:

«…Місце дислокації – невідомо. Годинник зупинився о 8.06. Час приблизний – після обіду. Пройшов дощ, боюся, що вночі замерзну. Хочу пити. Воюють політики, а ми – м’ясо, скрізь на мені – м’ясо, хлопців розірвало. Шматки людського м’яса схожі на баранину. Вже злітаються мухи. Ось для кого війна – мати рідна. Болять пальці на нозі, і п’ята, і кісточка, якої вже немає. Синові – вчися, мамі – гордися, дружині – не впадай у відчай, дочці – послідовності. Боляче. Братові – допомагай. Собі – мене знайдуть ще живого. Юра Х. – влітку в гості. Знову пішов дощ. Якщо до вечора не висохну – замерзну. Встати не можу. Від болю втрачаю свідомість, можу поворушити лише правою рукою і лівою ногою. Кістки стирчать з гомілки, як зі свинячої ноги – білі і круглі, багато скалок. Стирчать… Дірка наскрізь, а крові мало. Стопа висить на шкірці й м’ясі. Бульйон застигає. Сонце сідає в 19.30, зараз близько 16–17. Живіт мокрий, перевернутися не можу. Послабшав, немає чіткої думки. Олеже, спасибі за броник, реально допоміг, тільки навіщо, невідомо… Відпущу джгут, повинен заснути. Довкола знову обстріл, до мене не дійти. Рука ліва холодна – погано, трусить всього, озноб. Зараження крові? Скільки протягну? Перекинутися б на бік або на спину. Постійно бомблять, на бронику дірки і шматки м’яса, шматки м’яса скрізь. Спробував перевернутися – відключився. Відключився наскільки? Хочу спати…

Удома – ХРАМ, день храму першого Пречистого. Скільки наших розірвало? Двох, трьох, чотирьох? Екіпаж не вибрався. А може, і вибрався і десь поруч лежить. Де я узяв другий джгут, не пам’ятаю. Спина мерзне. Хочу на сонечко. Поруч міна вибухнула, влучний розрахунок. Чий? Як я зліз із броні? Нога болить. Скільки ноги відріжуть, якщо знайдуть? Хто різатиме? Хто-небудь вижив? Стріляють поруч. Залетить міна в «зеленку» – мені хана, відмучився. Вітер холодний, може, підсохну. Хто знайде хлопців? Хто знайде мене? Коли відправлять додому, чи будемо безвісти зниклі ми? А у мене місця на кладовищі немає. Коли на моїй нозі почнуть пастися мухи? Коли вона почне гнити? Чи доживу? А нам обіцяли медикаменти. Суки. Нічого не дали, окрім джгута і бинта. Де моя аптечка? Як ми заїхали в осине гніздо? Де варта, де колона? Хто і коли збере трупи? Погниємо тут безвісти. У мене не лише ногу відірвало, шкарпетку також і берць. Бинт просочився кров’ю, обліпили мухи. Ще півпачки сигарет. Вночі підкурювати не можна, обстріляють. Пити. А ми лінії… мінометів і беемпе. Не можу зрушити з місця. Відключаюся. Якщо не затихне, обстріляють. Не одні, так інші… Сонце сідає. Навряд чи дотягну до ранку. Завжди намагався чинити по совісті, якщо кого коли-небудь образив, прошу вибачення. Маю честь.

Доброго ранку. Замерз так, що боків не відчуваю, б’є все тіло. Росу не випив, а що питиму, не знаю. Вночі працювали «гради». «Зеленку» не впізнати. Поруч били. Потрібно обробити рану і перемотати. Цікаво, де берць? Як він? Хочу квашених яблук. Мокрих і соковитих. І кавун. Мене вже, напевно, записали в «двохсоті», і похоронку прислали. Як там мама переживе? Дочка з сином не поїдуть на навчання. Даремно. Вже близько шести, а обстрілу немає. Близько 7 ранку. Пити. 29. Холодно, одяг сирий. Де отці-командири, які обіцяли нікого не кидати? А вони і не чухаються, насрати їм на нас, власні шкури їм дорожче. Беха ще працює. Там тепло. Завтра почнуть смердіти трупи і моя стопа. А ще через пару днів і я. Якраз до 1 вересня. Іронія долі. Галюцинації і сни наяву – друзі приносять воду, багато води, а я не можу напитися.

Уранішній моціон почався – обмін мінами. Під час обстрілу точно ніхто не прийде. Останній раз їв учора в обід. Необхідно підтримувати сили. Ловлю мурах. Мало, але хоч щось. Тремтіння, але вже не від холоду, а від слабкості. Довкола канонада. А наді мною пташки співають. До чого б це? Близько 11-ї вже. Мене так мучить спрага. Поганий знак. Загальна слабкість. Сонливість. Озноб. Хочу заснути в сауні. Стріляють скрізь із мінометів, хто де, не розібрати. Кумедно слухати, як над тобою пролітають міни. Якщо хоч одна попаде в дерево і розірветься, мені кранти. Роздовбати б комбата за те, що випустив без індивідуальних аптечок. Зараз згодилися б. Потрібен сильний антибіотик. Близько 12 – 13-ї. Самопочуття хрінове. Куплю спальник, кину в нього грілку і не вилазитиму.

Під’їхати через 5 днів трупи зібрати. А можна і на поранених наштовхнутися, а їх лікуй ще потім. Іронія долі. Я сам зміг допомогти лише 3 хлопцям, а собі четвертому вже нічим не можу. Сама рана майже не болить. А п’ята ось-ось із середини розірветься. Шкіра на руках зморщилася – зневоднення. Близько 14 – 15-ї. Беха нарешті замовкла. Тиша, хоч око виколи. Зате міномети краще чутно. Рій мух злітається, у них банкет. Немає сил накрити рану. Вже не можу спіймати мураху. Дожився. Пальці на нозі, як… При спробі поворушитися – пекельний біль у рані. Дружина, спробуй відновити сім-карти, хто залишився живим. Можна передзвонити.

Дім – є, син – є, дерево не встиг посадити на стадіоні, щоб ховалися в тіні й мене згадували. Відчуваю, не дотягну до 55. Прожив добре, повноцінним насиченим життям. Думаю, буде кому мене згадати. Вмираю, як у казці: лежить молодець у чистому полі, над ним ворони кружляють. І мухи. Вечоріє. Шанси, що мене знайдуть, зменшуються. Вночі ніхто шукати не піде, а її ще пережити потрібно. Судома зводить пальці на здоровій правій руці, цікавий симптом…»

Не пам’ятаючи себе, Санітар опритомнів і відчув, що якщо зараз, протягом короткого часу, його організм не отримає рідини, хоч би кількох крапель, не отримає хоч би кількох крихт їжі, то він помре вже через кілька годин – якщо не від спраги і голоду, то з відчаю. Дихання давалося насилу, за декілька діб ніс забився слизом, і Санітар подумав, що було б непогано… Акуратно, немов безцінний напій, він видавив рідину з обох ніздрів і змастив нею сухий язик і потріскані губи, відкрив рот і став терпляче чекати. Перша муха прилетіла хвилин через п’ятнадцять, довго і ненависно-нестерпно лоскітно повзала на губах, відлітала, як тільки він кліпав віками, тому очі довелося закрити і працювати наосліп. Нарешті, муха заповзла на язик, і Санітар різко закрив рот і одним ковтком проковтнув здобич. «Не треба так квапитися. Треба жувати, ретельно ворушити щелепами», – насварив він себе. Наступна муха прилетіла хвилин через п’ять, її Санітар зловив одразу, і, ніжно розчавивши зубами, неспішно пожував. Жодної відрази він не відчув. Просто плямкнуло в роті тільце – і все. «Шкода, що не можу відірвати крила. Від них, однак, жодної користі». Вночі його колотило від холоду так, що він боявся, що відірветься ступня.

Опритомнів він від чоловічих голосів, які чулися прямо над головою. Не свої і не чужі, місцеві мужики, троє. Санітар не вірив своїм вухам – не святі, не мурахи і не опариші, а звичайні живі люди, з крові й плоті, стояли над ним і вели розмови. Серце забилося від радості, він хотів закричати зі всієї сили: «Я тут! Допоможіть!» – але дихання перехопило, і він лише тихо захрипів, видавивши з себе хіба що кілька звуків, мало схожих на людські.

– Дивися, снайперка розбита лежить! Михалич, он патрони, позабирай. Е, тут людина під гілками! Живий? – голова нахилилася над купою гілок і зависла над Санітаром. Він ніяк не міг розгледіти, як виглядає його рятівник – не було сил підняти голову.

– Ні, мертвий, – глухо пожартував у зім’яту траву. Мурахи розсміялися і покидали, тримаючись лапами за животи, свою ношу.

– Куди тебе бабахнуло?

– У руку і ногу. Ступню відірвало.

Мужики розібрали гілки, поглянули на рану і почали тихо матюкатися.

– Тут же погнило вже все, б…!

– Пити.

– У нас немає з собою.

– Подивіться в беемпе.

– Там немає нічого, ми дивилися. Давай, полежи тут трохи, ми зараз, – і швидко пішли.

Санітар закрив очі й знову відкрив – нікого, але гілки розкидані. Значить, дійсно хтось приходив, говорив. А, може, це він сам у мареннях розкидав своє укриття, намагаючись вирватися з полум’я жару? І говорив сам із собою?

Повернулися скоро, з жінкою на ім’я Свєта, яка вколола димедрол і посипала рану знезаражувальним порошком. Мужики підсунули маленьку каструльку холодного борщу, хліба з салом, але Санітар спочатку надовго припав до пластикової пляшки з водою. Напившись, спробував їсти борщ, але зміг лише випити рідину, жувати гущавину не мав сил.

– Дякую, мужики. Але сало з хлібом не зможу вкусити.

– Ну, ти як? Краще? Ти давай, полеж тут, почекай, ми тобі Червоний Хрест зараз приведемо. Вони їздять тут, трупи збирають, так що якось так…

– Не йдіть!

До вечора Санітар кілька разів засинав, прокидався, впадав у безпам’ятність. Сказати, що він жив надією, було б неправильно – він жив мерехтливим відчуттям, що він ще існує. Навряд чи це відчуття можна назвати надією. Він лежав і дивився в одну точку – як через його руку проклали доріжку життя невтомні мурахи, які тягають на собі, не зупиняючись ні на мить, мурашка за мурашкою, необхідні для мурашиного буття деталі світоустрою: смітинки, павутинки, крила мух, травинки, личинки і багато ще того, чого Санітар або не розгледів, або не запам’ятав. Коли стемніло, мурахи зникли, а замість них з’явилися сумні мужики.

– Червоний Хрест сюди відмовився їхати. Кажуть, тут стріляють. Отож давай, повзи сюди… – і дістали велике квітчасте диванне покривало.

Акуратно, прагнучи не потурбувати ногу, мужики віднесли Санітара в старий «москвич-412» і поклали на заднє сидіння.

– Нормально?

– Так.

– Ти той, добре, що в такій формі, на російську схожа… І без нашивок. Коли блокпости проїжджати будемо, кажи, що ополченець.

– Хто?

– Ополченець з «денееру». Ферштейн?

– Яволь.

– Ну, давай-давай, поїхали, – один сів за кермо, двоє почали штовхати машину. – Акумулятор кулями посікло, зрозумів? Ось така війна, б…

Їхали недовго, до заправки. Санітарові здалося, що пістолет від колонки побув у бензобаку всього декілька митей. Запитав:

– Бензину немає?

– Бензобак у машині пробитий. Все, що вище за літр, витікає. Так і їздимо тепер.

По дорозі заскочили в село набрати води. Почув уривок з розмови: «Нічого після обстрілу не працює, вода лише колодязна…» Чиста, холодна, нічого смачнішого Санітар не пив останні років сто. Його переповнювало відчуття радості, перемоги над смертю, він розумів, що перше своє завдання – вижити, він, напевно, виконав, а що буде далі…

– Зберися, давай, укропе. Зараз блокпости підуть. Тебе як звати хоч?

– Володька.

– Звідки сам?

– З Полтавщини. А ми куди їдемо?

– У Старобешеве, в районну лікарню, більше нема куди. Ти там, коли на свою Полтавщину повернешся, всім розкажи, що українська армія вбиває мирних мешканців. Вас тут, укропів, ніхто не хоче. Так і скажи!

Санітар сперечатися не став. Але й обіцяти також. На першому блокпосту проблем не виникло: перевірили паспорти, запитали, хто на задньому сидінні, мужики відповіли, що поранений ополченець. Солдат заглянув у машину і нічого не сказав, махнув рукою: мовляв, проїжджайте. Другий блокпост пройшли так само: паспорт – Санітар відзначив, що всі солдати відкривають паспорти вертикально, ніби закордонні – хто в машині, куди їдете, проїжджайте.

У лікарні все було, як у посадці, лише зі стінами: світла немає, медикаментів немає, лікаря немає, їжі немає, вікна розбиті. Коли діставали з машини, під Санітаром порвалося красиве квітчасте покривало, і хтось із мужиків перелякано заголосив: «Ну, все, капець мені! Дружина за покривало голову відкрутить!» Мужик скаржився на долю так щиро, що Санітар не витримав і голосно істерично засміявся, так, що другий раз злякався, що від здригання тіла відірветься ступня. Це ж треба: ризикували життями, їздили під обстрілом, везли укропа, бак у машині пробитий, акумулятор розбитий, а ось за покривало убивається людина!

– Е, ти чого?! – мужики перелякано заметушилися довкола нього. – Ти в голову не поранений?

– Нервове, – спробував він зупинити тремтіння, але вже не зміг.

Медсестри поклали Санітара на стіл у санпропускнику і почали на нього дивитися, розводити руками й охати, як на прокаженого. Поки півгодини несли глюкозу для крапельниці й перекис промивати рану, вони розпитували мужиків про бій і політику, цікавилися, чи буде війна йти далі й чи погодиться Україна на від’єднання Донбасу. Санітар із цікавістю розглядав своїх рятівників, але ніяк не міг запам’ятати їх імена, настільки в той момент вони здавалися однаковими: темні спортивні штани і майстерки, футболки невизначеного кольору, гумові капці, безбарвні очі, темно-русяве волосся, середнього зросту, ніби брати. Коли стали віддирати засохлі бинти, по кімнаті розійшовся солодкий трупний запах плоті, що розкладається, і одна з медсестер утекла, ридаючи і тримаючись рукою за рот, стримуючи блювоту. Перекис із алюмінієвих кухлів лили прямо на рану, змиваючи опариші у відро. Санітар, сівши, бачив, як вони один за одним, мимоволі випадають зі своїх затишних ямок в його нозі. «Так і не встиг спробувати», – подумав без жалю. Рідини разом з опаришами і гноєм набралося з чверть відра.

– Ви могли б мені додому подзвонити, дружині? – запитав Санітар. – На домашній, я номер пам’ятаю. А то вона з двадцять восьмого серпня…

– З якого?

– Двадцять восьмого.

– Сьогодні – перше вересня.

– Перше? Двадцять восьме, двадцять дев’яте…

– П’ять діб майже.

Про що говорив із дружиною, Санітар не запам’ятав. Запам’ятав лише тишу в трубці після своїх слів і тихий стогін: чи то від радощів, чи то від відчаю, не розібрав.

Через кілька годин його забрала воєнізована «швидка» з Донецька – в районній Старобешівській лікарні для нього зробили все, що змогли, і навіть, напевно, більше. Двоє чоловіків – один місцевий сепаратист у військовій формі з «ак», другий – козак у волохатій папасі й шароварах – поклали Санітара на ноші й заштовхали в машину. Санітар, побачивши козака, відразу подумав, що це галюцинація – ну, не може доросла людина абсолютно серйозно ходити в такому клоунському одязі, тому запитав у місцевого:

– Карнавал у вас?

Місцевий аж розсміявся:

– А вони завжди так ходять, ці козачки!

– А ти козак який? – запитав у рядженого. – Запорізький?

– Кубанський я, – незадоволено відповів козачок. Така розмова, очевидно, йому не подобалася.

Перед тим, як їхати, Санітара ретельно обшукали – витягла з кишень паспорт і військовий квиток, погортали. По факту Санітар потрапив у полон, але ця обставина його вже мало хвилювала. Він, виходячи зі стану рани, з відчаєм думав, що рахунок йде, ймовірно, на години, якщо не на хвилини – зараження по нозі піднялося занадто високо, й існувала висока вірогідність, що перекинеться на весь організм.

До Донецька їхали не менше години, з незрозумілими зупинками. Місцевий і козачок весь час між собою сперечалися, але суть розбіжностей Санітар не вловив. Дорога була більш-менш рівна, його швидко вколисало, і все, що відбувалося, він сприймав крізь біло-рожевий візерунок напівзабуття.

По дорозі заїхали в першу ж лікарню, на яку натрапили в Донецьку, під’їхали до санпропускника. Неспішно з відділення спустився лікар:

– Кого привезли?

– Укропа.

– Ми укропів не лікуємо.

«Зате чесно», – подумав Санітар.

Узяли ноші, засунули назад у машину і поїхали, матюкаючись, далі. Донецьк – місто велике, їхали недовго.

– Візьміть пораненого, з ногою у нього зовсім погано!

– Нацик?

– Звідти.

– Дайте поглянути. Твою маму! Ми таких гнійних не беремо, у нас операційна стерильна, – ніби операційні бувають нестерильні.

Наступна лікарня:

– «Правий сектор»?

– Ей, укропе, ти – «Правий сектор»?

– Ні, я вчитель фізкультури.

– Та однаково у нас хірурга немає!

– Так куди нам його?

– Та куди хочете. Хоч під парканом викиньте!

– Під паркан – це ідея! Заманався я вже по вашому Донецьку колобродити!

– Ні, козачок! Ми, якщо взялися, то мусимо в лікарню його здати! Зрозуміло? – відповідальний попався сепар, тут Санітару пощастило. А, може, просто комизився перед козачком, хто його знає.

Санітар не рахував, скільки лікарень вони об’їхали, і не міг визначити точно, скільки часу пройшло, але вже почало світати, це однозначно точно. Нарешті почув: «Заносьте!» – і прочитав краєм ока табличку «Донецька міська лікарня № 9». Молодий хірург, ймовірно, черговий, довго оглядав, зморщившись, рану. Дізнавшись, скільки Санітар пролежав у лісосмузі, поцікавився:

– Чому ти не помер?

Санітар питання проігнорував, а запитав те, про що болісно думав останні кілька годин:

– Ви мені ногу до коліна відріжете чи вище?

– Побачимо. Буду старатися нижче, але обіцяти нічого не можу.

– Загальний наркоз?

– Ні, вколемо в спину, щоб нічого не відчував. Хоча тобі й такий наркоз давати ризиковано, слабкий зовсім. Але що робити, ризикнемо. Ти коли нормально їв останній раз?

– «Не питай, чом заплакані очі…»

– Що-що? – не зрозумів жарту хірург.

– Пісня є така. Українська народна…

На цих словах Санітар випав із реальності. Опритомнів уже в палаті. На нього недружньо дивилася молода жінка:

– Я волонтер. Вам допомагатиму, – сказала вона. Санітар не відчув ані тепла, ані співучасті в її словах. – Принесла вам мило, рушник, зубну щітку і пасту. І капці… Себто… один, – зніяковіла і мимоволі поглянула на ноги Санітара. Він відчував із самого початку – щось не так, щось не те, спробував підвестися – Інна, так звали волонтерку – підхопила за руку. Доторкнувся до місця, де має бути нога – порожньо. Порожньо майже до самого паху. Зчепивши зуби, опустився на подушку, крупні краплі поту виступили на лобі. Це все міняє, це настільки все міняє – тому, хто має дві ноги, ніколи не зрозуміти, яка величезна різниця – ці сорок-п’ятдесят сантиметрів від гомілки до паху. Це різниця в ціле життя: у сотні не пройдених самостійно кілометрів, в тисячі не здійснених найпростіших справ, у десятки тисяч не зроблених елементарних рухів. Не знайти слів, щоб передати цей відчай і цей біль, які Санітар відчував у ті дні.

Незабаром Інна принесла їжу і чисту футболку, а ще через день – милиці. Розмови між ними відбувалися короткі, в основному на побутові теми. Як тільки мова заходила про політику, Інна насторожувалася і запитувала: «Навіщо ви до нас прийшли?» Питання звучало настільки абсурдно, що Санітар спочатку губився, що відповідати. Інна дозволяла зі свого мобільного телефону дзвонити дружині, і сперечатися з нею Санітар не хотів. Дружина трималася з останніх сил і говорила, що робить усе можливе, щоб його визволити: дзвонить по штабах, включає в списки по обміну, виходить на знайомих у Донецьку і ще десь поруч, а він кожного разу просив привезти, коли його випустять, квашених яблук і кавун, свої улюблені ласощі.

Перші кілька днів після операції Санітар пам’ятав погано, й Інна залишалася його єдиною єднальною ниточкою із зовнішнім світом. Світ внутрішній занурився в морок і хаос – він лежав у лікарні в окупованому сволотою чужому місті з відрізаною майже до пояса ногою; пам’ять відмовляла, думка працювала пунктирно і непослідовно, він знаходився в полоні і перспективи вийти мав вельми туманні.

– Чому ви мені допомагаєте? – запитував він кілька разів в Інни, але та нічого не відповідала. Мабуть, це питання Санітара звучало для неї настільки ж абсурдно, як і її запитання: «Навіщо ви сюди прийшли?» – для Санітара.

Через чотири дні приїхали кілька чоловіків з автоматами і забрали його у військовий шпиталь ім. Калініна, де в підвалі поклали разом із кількома пораненими українськими військовополоненими. Прямий зв’язок із дружиною зник, про Інну можна було лише згадувати, наче про світлого ангела або архангела Михайла. Годували інколи кашею з водою і хлібом, а інколи або забували принести навіть і цей скромний харч, або просто не хотіли нести, але Санітар хліб ховав про запас під футболку, і так рятувався в голодні дні. Кілька разів приходили люди з різних сепаратистських відомств і управлінь безпеки, розпитували: хто такий, номер частини, хто командир, яке завдання? Словом, нічого надзвичайного, хіба що не вірили, що він – простий санітар: мовляв, не може непідготовлена людина вижити в таких умовах із такими пораненнями. Значить, спецназівець, розвідник, тож давай розповідай, де проходив спецпідготовку. Санітар міг хіба що сміятися у відповідь, але не сміявся – зайве це. Відповідав детально, багато та ні про що. Та й що він міг знати? Їм наказали – вони завантажилися у вертольоти. Прилетіли, сіли в машини, поїхали, заблукали, потрапили в засідку під обстріл. Пів батальйону – трупи. Ось і вся його війна.

Кілька разів Санітар чув, як на вулиці стріляє в повітря охорона шпиталю – це рвалися в підвал сепаратисти, які привезли на операції своїх понівечених у боях товаришів. Хотіли поквитатися з укропами, дострелити поранених полонених – не пропустили.

З одним із співробітників місцевого МДБ, добре начитаним чоловіком із двома вищими освітами, який чудово говорив українською мовою, у нього навіть зав’язався діалог на геополітичні теми. Той із задоволенням розвивав теорії жидо-масонських змов і був ревнивим прибічником соціалізму з людським обличчям. Долю Донбасу як окремої держави вважав зумовленою історично. Єдине, що йому не подобалося – як розташована гама кольорів на прапорі «денеер»:

– У нас кольори на прапорі – чорний вгорі, червоний і синій. Чорний – вугілля, а червоний і синій – кольори прапора Української Радянської Соціалістичної Республіки, – віщав і активно ворушив у темпоритм розмови волохатими бровами над великим носом і розмахував протоколами допитів емгебешник. – Так от я і сперечаюся з ними: якщо чорний – це уугілля, то чому він угорі? Чорний внизу має бути, під землею ж вугілля, а не в небі!

– Це небо від війни закоптилося, – пожартував Санітар, але емгебешник його, здається, навіть не почув.

Сергій Володимирович – так його звали – приходив до Санітара кілька днів поспіль, і кожного разу йшов задоволений, з об’ємно заповненим протоколом. «Що він там пише? – дивувався Санітар. – Він же і не запитує ні про що конкретно», – але стосунки прагнув не псувати.

І треба ж було так статися, що в один із вересневих пізніх вечорів за великим п’яним столом в одного з ватажків сепаратистів – Біса, який обмивав чи то чергове звання, чи то чергову медаль, Сергій Володимирович розговорився з українським полковником Рубаном, який займався обміном військовополонених. Випили, поговорили про те, про се, Рубан дістав списки військовополонених, Сергій Володимирович пробігся очима і ткнув пальцем у рядок:

– А я з цим хлопцем сьогодні вранці розмовляв. Без ноги, в шпиталі ім. Калініна лежить у підвалі.

– Обміняємо на твого? – Рубан ніколи не упускав сприятливих можливостей для переговорів. – Завтра зранку?

– Чому ні? Гарний хлопець.

Уранці Сергій Володимирович зайшов до Санітара в підвал і звалив його на плечі:

– Ну, друже, машина за тобою приїхала. Міняти будемо, – сказав і виніс нагору.

19 вересня ближче до обіду Санітара і ще двох солдатів обміняли на трьох сепаратистів. «Ти яблук і кавунів наквасила? – перше запитання, яке він задав дружині телефоном із машини полковника Рубана. – М’яса ще хочу і печінки смаженої», – так сильно він думав про їжу. Навіть не думав, ні – так наполегливо говорила всередині нього людина, яка хотіла жити і їсти.

У Дніпропетровському шпиталі дружина знайшла його в палаті під крапельницею: жовтого, худого, знесиленого. Володька простягнув руку – поцілувала, стала навколішки поряд із ліжком. Поки дружина мовчки плакала, хотів пожартувати, але довго підбирав слова, жарт ніяк не жартувався – насправді це він так намагався відволіктися, щоб не заплакати самому.

Потім він довго і з насолодою їв квашені яблука, печінку, м’ясо, кавуни, печінку, знову яблука, поки дружина не забрала з табурета тарілки, злякавшись завороту кишок. «Хочеш, тебе розвеселю? – запитала, і показала на мобільному телефоні збережене повідомлення з «твітера» президента.

Сьогодні було звільнено з полону троьох українських офіцерів-розвідників:

Догоса В. М., Йовіца Д. А., Мандижу Е. П.

Слава Україні!

Вони довго сміялися – всі прізвища в повідомленні президента виявилися молдавськими. Молдавський спецназ якийсь! Звичайно, це випадковість, збіг обставин, але однак – дуже смішно: ну, який із нього, звичайного вчителя фізкультури в технікумі, «офіцер-розвідник»?! Але і кольнула ця дрібна президентська неправда, підготовлена для яскравого слівця, для публіки – боляче. Хіба не можна було написати так, як є? Хіба цінність життя простого санітара менша, ніж цінність життя «офіцера-розвідника»?

Наступного дня Санітар здивувався по-справжньому. В палату, несміливо посміхаючись, зайшов боєць у лікарняному одязі – Санітарові здалося, що він десь його бачив, майже випадково, мигцем, але зустріч ця була дуже значною, важливою в його житті. Боєць стояв і нікуди не квапився, посміхаючись, ніби доброму знайомому:

– Візьми, – сказав, – і простягнув його старий телефон.

І тут Санітар його впізнав, хоча і зачіска в того була коротша, й обличчя світліше, і, головне, очі зовсім інші – людини, що ожила. Горинич – такий у бійця виявився казковий позивний – розповів, як вивів двох поранених із «котла», як ішла на виручку Санітарові й іншим пораненим група і як попала під міномети, залишивши в полі одного «двохсотого». Це була недовга розповідь, але дуже потрібна для Санітара – зараз, опинившись у такому паскудному положенні, для нього вкрай важливо було почути, що його там не кинули, не забули, і, як би вони, бійці-добровольці, не лаяли командирів і штаби, його намагалися врятувати, навіть, як виявилося, ціною чийогось життя. І Санітарові стало неймовірно шкода того хлопця, який склав голову десь під Новокатеринівкою заради того, щоб знайти невідомого йому хлопця з Полтави, який лежав невідомо в якій посадці з відірваною ступнею, невідомо, живий чи мертвий.

Санітар розповів Гориничу все, що з ним сталося, до найдрібніших подробиць, нічого не втаюючи, так, як навіть не розповідав і дружині – від мурах до повідомлення президента в «твітері». Посміялися. Потім доїли печінку і закусили квашеними яблуками.

– Дуже смачно, – сказав Горинич. – Спасибі, друже!

– Та немає за що. Ніяк наїстися не можу, знаєш…

– Чесно кажучи, – сказав Горинич, – там, у посадці, коли ми пішли, я не вірив, що ти виживеш. – Поглянув із жалем на ногу Санітара. – Але все могло закінчитися інакше, коли б не міномети. Якби дійшли до тебе…

– Закінчилося б інакше, якби мурахи були великими, – відгукнувся Санітар.

– Що? – не зрозумів Горинич. – Поясни.

– Якби мурахи були великими, – повторив, посміхаючись, Санітар, – мені б не довелося їсти мух. Розумієш?

Дядько Ваня

Єдиного просив я у Господа, і лише того шукаю, щоб мені жити в домі Господньому впродовж днів життя мого, милуватися красою Господньою і відвідувати храм Його.

Бо Він прихистив би мене у скинії Своїй в день лиха, сховав би в утаємниченому місці поселення Свого, підніс би мене на скелю.

Псалом 26:5

«Газон» йшов накатом, на самих дисках. У кабіні, нервуючи водія, неголеного молодшого сержанта з позивним Фелікс, люто шипіла залишена комроти рація. Далекий голос комбата наказував пересідати на вцілілу техніку, але відділення, яке зміцнилося в кузові рюкзаками і ящиками з провізією, коней на переправі міняти не квапилося. Так, їх вантажівка схожа на решето, шини нагадували розірвану тузиком грілку, зате в кабіні сидів живий водій, а борти були підшиті листами металу. Отже, стрибати на іншу машину під таким божевільним вогнем противника, поки ця не зупинилася остаточно, не мало сенсу. Вони відстрілювалися наосліп, зігнувшись у три погибелі за бортом і тримаючи автомати над головами. Били по лісосмугах, туди, звідки свистіли кулі, але смертельна небезпека більше надходила від мін і снарядів, які прилітали з невідомого далека, розриваючи і пропалюючи наскрізь.

Тут йшов бій між сліпими і глухими: сліпі воювали і помирали, не бачачи ворога, а глухі залишалися байдужими і нещадними до стогонів сліпих.

Коли вони опинилися вже зовсім у хвості колони, «газон», нарешті, голосно, пирхнувши на прощання, здох. Відділення не встигло зайняти кругову оборону на землі, як під’їхала інша вантажівка, повна «мух» і стрілецької зброї, пригальмувала, і вони миттю заскочили в кузов – місця там виявилося мало, але їхати однак краще, ніж лежати.

Там, у посадці, ніби цього і чекали – по вантажівці щільно запрацював великокаліберний кулемет, і Іван почув, як у такт кулям, що били в борт, хтось з товаришів монотонно тихенько закричав: «А-а-а-а-а-а-а-а!» Чи то боєць був поранений, чи то він так боровся зі страхом, Іван не встиг зрозуміти – сильний удар розірвав ногу біля стегна, і біль зігнув його навпіл. Одразу, через два десятки метрів, вантажівка зловила в кабіну заряд від саушки або танка – машину підкинуло вгору, і всі, хто сидів у кузові, як іграшкові солдатики, підлетіли разом із нею і посипалися на землю.

Упав Іван невдало – поранена нога завернулася мало не за шию. Пересилюючи пекельний біль, однією рукою підтягуючи і підтримуючи покалічену кінцівку, він відповз на кілька метрів убік від факела машини, і побачив Джоника, який сидів праворуч, просто сидів на узбіччі й дивився на палаючу вантажівку. В обгорілій формі і чорній, ніби обвугленій, касці він був схожий на чорне чудовисько. Далі, розкидані вибухом, диміли, розіпнувшись, тіла мертвих бійців. Іван впізнав лише Фелікса – за командирським годинником «Схід» на руці, які дивним чином уціліли.

– Джонику! – покликав товариша Іван. – Джонику!

Джонік не озивався.

– Джонику! – Іван заволав.

Боєць обернув голову в його сторону і дістав гранату.

– Джонику! Це я, Адвокат! Джо-онику, не роби цього!

– Добровольці не здаються!

– Джонику, віддай гранату. Встигнемо ще! Здохнути ще встигнемо! – кожне слово давалося Івану неймовірно тяжко. Він і не знав, що людині може стати так важко говорити.

Джоник послухався і заховав гранату в розгрузку.

– Допоможи мені, – Іван полегшено зітхнув. Все-таки переконувати – це колись було його роботою. – Повзи сюди.

Джоник слухняно ліг на асфальт і поповз.

Іван відібрав у нього гранату і виявив, що та без запалу. Чи знав про це Джоник? Яка різниця. Головне, що він вірив у можливість самознищення. Автомат Івана зачепився ременем за кузов, коли він вилітав з машини, це він добре запам’ятав, про автомат. Але як вони взагалі залишилися живі? Іван смутно згадував, як чиїсь сильні руки підштовхнули його і перекинули через борт за мить після поранення і за мить перед вибухом. Це зробив Джоник? Напевно. Принаймні всі інші з їх відділення лежали мертвими біля вантажівки.

Вони причаїлися на узбіччі, серед невисокої трави. Як розумів свою дислокацію Іван, до найближчого села – Новокатеринівки – звідси було кілька кілометрів. Та і хто там, в цій Новокатериниці? Свої, чужі? Як туди дістатись фактично без ноги? А десь тут, у посадці причаївся нещадний ворог, який лише і чекає, щоб всадити в тебе побільше свинцю. І чим оборонятися? Зі зброї вони мали лише магазини з патронами і дві гранати. Одну Іван віддав товаришеві, про всяк випадок. В індивідуальній аптечці знайшов вельми скромний набір засобів першої медичної допомоги: жодного знеболювального, зате зрадів, що є бинти і джгут.

Колона пішла далеко вперед, бій перемістився слідом за нею. Але як тільки Джоник почав перемотувати Іванові ногу – перебита кістка стегна, але нічого, щоб накласти шину, поруч не знайшлося, навіть шомпола від автомата – по них відкрили вогонь. Били короткими чергами, трасерами, кулі пролітали за метр-два, ніби перевіряючи – чи живі? – а, може, діяли на нерви, примушуючи до втечі, щоб скосити потім на бігу.

Джоник і Іван лежали, не ворухнувшись. Довкола горіла трава, і полум’я з кожною хвилиною просувалося все ближче.

– Як думаєш, дійде вогонь до нас? – прошепотів Іван, не повертаючи голови.

– У-у-у-у, е-е-е-е, – сказав Джоник. – Не-е зна…

Вогонь стих практично під ними, коли вже почав лизати берці. Івану коштувало великих зусиль не поворушитися – він точно знав, що померти від куль значно легше і швидше, ніж згоріти живцем на повільному вогні. Стріляти по них перестали, бій розгойдувався і гув уже біля самого села. Разом із боєм перед очима Івана розгойдувалося і гуло небо – хмари кружляли, наче каруселі, і лише сонце, ніби лампа слідчого, направлена в очі, висіло над ним і було готове в будь-яку мить упасти на голову і випекти його в розжареній печі, наче казкового колобка. Дуже хотілося пити. З трави перед ним раптом з’явилася голова замкомвзводу, потім голови ще двох бійців:

– Со там? – запитав Іван. Губи пересохнули і не дозволяли вимовляти всі слова правильно.

– Там п…ц, – «замок», був як завжди, лаконічний.

– Кхто там? – уточнив запитання Іван.

– Там поранені, вбиті.

– Багато?

– Дохера. Давайте за нами в посадку.

– З посадки стріляють.

– В іншу, ось туди дивися! Бачиш? Туди треба йти.

– Нога перебита, не можу рухатися. Допоможіть.

– Ні, бійці, давайте самі. За мною! – скомандував «замок» двом своїм. З розгрузки у нього стирчала рація.

«Завжди був падлом! – не засуджуючи, подумав Іван. – Може, хоча б по рації повідомить, де ми». Трійця переповзла дорогу. Один із бійців, схаменувшись, не озираючись, кинув у їхній бік аптечку. Пакет упав посередині дороги, за три метри від краю.

– Треба ж, як пощастило, – сказав Іван для Джоника, дивуючись, що по втікачах ніхто не вистрелив, але товариш не відреагував. – Джонику, там аптечка! Можна зробити укол! – Іван показав характерний жест. Джоник кивнув головою і поповз за медикаментами. Тут же з посадки, наче по команді, відкрили вогонь.

Вони пролежали нерухомо близько години. Періодично в їх сторону пострілювали. За характером пострілів Іван визначив, що це, швидше всього, бетеер лупить великокаліберними, 14.5. Від смерті їх рятували невеликий горбок і події, що розвивалися довкола – час від часу там, у далекій посадці, відволікалися на інші цілі. Джоник підтягнув ноги до підборіддя і закрив очі, демонструючи повну байдужість до смерті. Мабуть, йому дійсно було байдуже. Можливо, саме тому він і записався в батальйон. Наскільки Івану було відомо, Джоник пішов із родини і кинув бізнес задовго до Майдану і війни, але що послугувало першопричиною внутрішньої кризи у товариша, він не знав. В армійському побуті Джоник був милою усмішливою людиною, до того ж ніхто краще за нього в батальйоні не готував плов і м’ясо. Плов і м’ясо – це колись було дуже смачно, але зараз від однієї думки про шашлики Івана вивертало – вітерець, що підіймався, дурманив голову солодким запахом згорілої людської плоті, що йшов від обвуглених товаришів. «Як я зможу забути цей запах? – із жахом думав Іван, і крупні краплі поту виступали на лобі. – Як?» Краплі він витирав зовнішньою стороною долоні, яку потім облизував – від спраги не рятувало, але хоча б трохи відволікало. Іван відчував нестерпний біль, і розумів, що ще трохи, і він почне втрачати свідомість. Добре, що вдалося зупинити кров, але чи надовго? І як звідси вибиратися? Де наші? Де вороги? Хто вороги? Він почув шелест трави – в їх бік повзли люди. Повзли тихо, обережно, значить, свої. Зачаївшись у невеликій улоговинці метрів за десять, вони стали надавати допомогу своєму тяжкопораненому товаришу, але шанси у того лишитися в живих, судячи з розмови, були мінімальні:

– Давай, братику, не спи, не спи!

– Він іде!

– Уколи йому що-небудь!

– Та що я вколю?

Іван подумав, що ці хлопці тягнуть свого товариша на собі й борються за його життя до останнього, і по-доброму позаздрив.

– Ей, братику! Ти живий? – це окликнули його, Івана.

Він подав голос. До нього підповз добре екіпірований боєць зі снайперською гвинтівкою.

– Допомога потрібна?

– Мені ногу перебило. Потрібно знеболити і шину накласти.

– А з ним що? «Двохсотий»? – кивнув на Джоника.

– Контузія. Ви обережніше, он із тієї посадки шмаляють.

Підповз санітар. Івану вкололи два знеболювальних, обробили і перев’язали рану. Шини не знайшлося.

– Що там?

– Скоро попустить трохи. Важка рана. Потрібно в госпіталь. Можеш без ноги залишитися. – А там? – Іван поглядом показав убік, звідки вони з Джоником приїхали.

– Там п…ц.

– А ви звідки?

– Ми звідти, – снайпер показав убік Новокатеринівки. – В посадці не дуже великі групи: міномети, бетеери, кулемети. Далі «гради» стоять. Онде, на горі біля села – російські десантники, укріпрайон, ми їх добре з мінометів «погладили». Зенітки у них там, агееси. Хотів попрацювати щільніше, – кивнув на гвинтівку, – не дозволили. Дивна війна, я на такій вперше…

– Доводилося вже?

– Так. Ірак. Ще деінде. Неважливо. Ходімо, братику. Буди друга.

Іван підштовхнув рукою Джоника. Той підняв голову, ніби нічого не відбувалося, і посміхнувся.

– Веселий який! – здивувався снайпер. – Запитай його, він зможе тебе тягнути? Нас там п’ятеро, – показав поглядом на улоговинку. – Один уже «двохсотий», тільки-но. Але я його не кину – ми з ним три війни пройшли; один поранений в ногу і руку, третій контужений і дезорієнтований. Ми лише з санітаром цілі. Отже, тягнути тебе, окрім нього, нема кому.

– Джонику, ти зможеш мене тягнути?

Джоник усміхнувся.

Снайпер і санітар поповзли до своїх. Іван узяв руку Джоника і приклав до свого одягу:

– Хапай!

Джоник упирався ногами в землю щодуху, але сил у нього залишилося небагато. Звиваючись, Джоник нагадував знесиленого чорного дощового хробака, на якого не клюне навіть найголодніший карась в озері. Він ледве дотяг Івана до улоговинки і, важко сапаючи, відкинувся на спину. Обличчя його покрилося потом, із лівого вуха текла кров. По першій групі з посадки відкрили вогонь, далі переміщатися було ризиковано, і Іван порадів хоча б тому, що тут, в улоговинці, вони мають тепер надійніше укриття. Звідси добре було видно асфальтовану дорогу в обидві сторони, тут не так сильно вигоріла трава. Снайпер повернувся:

– Чого лежимо? Ми вже в посадці.

«Ризиковий мужик».

– Він мене не дотягне.

– Тоді хай йде разом із нами. Санітара поранило, так що давай, братику, план такий: ми відходимо в посадку і чекаємо, поки стемніє. Потім тебе заберемо. Зараз тебе не витягнути, сам розумієш.

Іван прорахував цей варіант наперед і повністю з ним внутрішньо погодився. Тепер залишалося умовити Джоника піти зі снайпером.

– Джонику, ти повинен піти з ними. Вночі за мною повернешся. Друже, ти зрозумів?

Джоник нічого не зрозумів, лише махнув головою і показав гранату. Снайпер знову заусміхався, хоча це було зовсім не смішно.

– Повзи за ним! – і Джоник, не озираючись, поповз.

– Прикидайся мертвим, братику! – порадив наостанок снайпер.

«Буду намагатися».

Іван залишився один. Час, який зупинився кілька годин тому, знову прийшов у рух. Дуже хотілося пити – води залишалося, може, грамів п’ятдесят, на самому денці фляги, і він не ризикнув спожити останній запас. Їсти не хотілося, хоча підкріпитися не завадило б, але рюкзак із небагатими запасами згорів разом із машиною, а в кишенях він нічого не носив: ні сухарів, ні шоколаду. Так він пролежав до вечора, кілька разів засинаючи або впадаючи в прострацію – подіяло знеболювальне. Ближче до вечора подув легкий вітерець, і дихати стало легше. Коли почало темніти, з боку посадки пролунали дивні звуки – ніби ламали гілки, і Іван крізь сон подумав, чи не для нош ламають його товариші дерева? Але потім почув голоси: «Виходь! Не бійся!» – і тут же постріли. Одиночні постріли дуплетами звучали і з боку розбитої колони, і він із жахом зрозумів, що йде зачистка, і це добивають поранених. Він стиснувся до розмірів чорної мурашки і пошкодував, що люди не володіють властивістю хамелеонів зливатися з навколишнім середовищем. «Помітити мене нелегко, – умовляв він сам себе. – Земля – червоно-чорна, трава – чорна і жовто-зелена, і я весь такий же: червоний від крові і чорний від гару».

На щастя, зачистка тривала недовго. Швидко стемніло, і голоси і шерех кроків стихли. З пітьмою прийшов холод, і Іван почав замерзати. Вже зовсім пізно – годинник показував 22.51 – туди, звідки приїхала колона, розтинаючи ніч і доповнюючи вогнями Чумацький Шлях, полетіли снаряди реактивної артилерії. Стріляли, швидше за все, українські «гради» й «урагани». Росіяни підігнали свою реактивну арту спочатку ближче до розбитої колони, звідки випустили кілька залпів у відповідь, а потім машини в супроводі беемде підійшли на відстань 20–30 метрів до Іванової улоговинки і стали завдавати ударів у відповідь. Іван ніколи раніше не бачив, як працюють «гради». Їхня канонада – снаряди, що пролітають над головою в бік ворога і залишають у нічному небі палаючі хвости, наче дрібні комети, артустановки, що заряджаються і відстрілюються у відповідь поруч – здавалися чимось нереальним, несправжнім. Йому не вірилося, що ці вогні можуть когось убити, комусь заподіяти шкоду.

Близько другої години ночі «гради» і беемде поїхали, але нічна канонада не вщухла. Відчувши, як клякнуть від колючого нічного холоду пальці на руках і здорова нога, він вирішив повзти в посадку. При найкращих розкладах Іван розраховував там сховатися, але спершу хотів зрозуміти, що сталося із загоном, із яким пішов Джоник. Може, вони просто чекали, коли виїдуть «гради»? Але їх також могли знайти і вбити, і тоді цієї ночі розраховувати йому точно немає на кого. Повзти Іван міг лише прямо, перебите стегно не давало можливості маневру. Метрів 300–400 до посадки він здолав за дві години. На самому початку лісосмуги Іван наткнувся на снайпера. Він упізнав його по касці, що валялася поруч – той лежав, утнувшись головою в руки, немов приліг відпочити на хвилинку або прикидався сплячим. «Прикидайся мертвим, братику!» – пригадав Іван останню пораду снайпера. Гвинтівки він не знайшов. Через кілька метрів, пересуваючись з останніх сил, наткнувся на укріпрайон: бетон, бійниці, окопи, дерева, на яких набито залізо. Укріплення тягнулися в темноту лісосмуги, і Іван не ризикнув шукати вхід. Йому залишалося лише здогадуватися, що сталося з Джоником, санітаром та іншими бійцями – вони врятувалися або їх захопили в полон? Може, їх також застрелили, як інших поранених і полонених? А якщо вони втекли, то де вони зараз і чи варто йому розраховувати на допомогу? Хочеться вірити, що втекли, а снайпер їх прикривав, і жертва його не виявилася марною. Чому він не скористався укріпрайоном? Не встиг? Раптово пішов сильний дощ, і Іван залишився лежати деякий час біля снайпера, перевернувши його каску. Коли в неї трохи набралося води, він жадібно випив. Він полежав ще, промоклий до нитки, розраховуючи набрати води про запас, але дощ закінчився. Іван облизав мокре листя з кущів, до яких міг дотягнутися рукою, і, набравшись сил, вирішив повзти на своє місце, в улоговинку, ближче до дороги – в укріпрайон і посадку в будь-який момент могли повернутися вороги.

…Вранці приємно прокидатися в полі, серед трави, під тріск коників і спів птахів. Але того ранку під Новокатеринівкою в полях стояла неприродна тиша. Іван розплющив очі й довго дивився в чисте небо, в якому швидко набирало силу безжалісне сонце. Промоклий, він сильно замерз уночі, але найстрашніше, як він розумів, чекало його попереду – спекотний нескінченний день невідомості. Організм просив води і їжі, нога несамовито боліла, і Іван переживав, що може початися зараження, і тоді – прощай, ліва нижня кінцівка. Раптом він почув сильний гуркіт: до села мчали українські бетеери, близько десятка. По них відразу ж відкрили вогонь з посадки, але бетеери не зупинилися і продовжили атаку. Тут же запрацювали «урагани», і Іван пошкодував, що стільки добра пропадає даремно – снаряди падали в полі, метрів за чотириста від цілі. Однак одразу ж прилетіла українська авіація і завдала масованого удару по лісосмузі, а бетеери тим часом безуспішно, але героїчно намагалися прорвати оборону. Якби в той момент до них підійшло підкріплення, хоча б пару танків, то, напевно б, їх героїзм приніс результат. Один з бетеерів мчав повз Івана, з люка виглядав боєць і щось кричав у рацію.

– Ей, ей! Забери мене! – Іван розумів, як мало він зараз схожий на бійця української армії. Просто лежить якась чорно-червона людина із забинтованою ногою посеред випаленого поля край дороги і просить його забрати.

– Зараз, зараз! – закричав боєць з люка. Беха на повній швидкості, поливаючи кулеметом, встромилася в посадку, де одразу ж отримала в бік із «мухи» і задиміла. З неї почали вискакувати бійці – Іван бачив, як падають хлопці, скошені автоматними чергами, на траву, як тужно звучать їх передсмертні крики і стискував від болю і ненависті кулаки. Чим він міг допомогти?!

Він слухав бій, який перемістився углиб села і йшов, вочевидь, з перемінним успіхом.

Близько 15.00 все вщухло – Іван був переконаний, що українські війська вибили ворога з Новокатеринівки і розвивають наступ далі, тому налаштувався на краще. Проте час ішов, але ніхто не поспішав шукати поранених і вбитих. Навколо все наче вимерло, і коли б не мошки, Іван подумав би, що так воно і є. Він дуже переймався, що в нозі вже почався запальний процес, зараження, ще трохи – і ампутації не уникнути. Однак, якщо його знайдуть у найближчі кілька годин, то при сучасному рівні розвитку медицини можна сподіватися, що ногу врятують. До того ж він знав, що багато важкопоранених відправляють на лікування за кордон, тобто надія не полишала його. Іван перебирав у думці, кому зі знайомих лікарів потрібно подзвонити, як тільки його доставлять до госпіталю; кому взагалі потрібно подзвонити в першу чергу, коли йому до рук потрапить телефон і з’явиться зв’язок: дружині, дітям, мамі. Поступово він захопився своїм перебуванням удома: «Шафу давно хотів переставити. Диван поміняти потрібно, зовсім спати незручно, продавили з Оленкою». Запланував віддати дочку з вересня в художню школу, начебто у неї непогано малювати виходить, в садочку хвалять. Іван розумів, що зі службою в армії для нього покінчено, він своє відвоював. Напевно, отримає інвалідність, але все одно повернеться до адвокатської практики: «Ну, тепер-то все буде інакше, – розмріявся він. – Без хабарів вони точно програють!» Справа, про яку він пригадав, була давня, негучна, таких сотні в кожному місті – ДТП за участю міліціонера. Потерпіла залишилася інвалідом, обтяжливі обставини – алкоголь, перевищення швидкості, пішохідний перехід. Здавалося б, що складного? Все зрозуміло. Але в ході слідства свідки почали міняти свої свідчення – на кожного з них у міліції знайшлася управа. І ось вже, виявляється, потерпіла йшла не пішохідним переходом, а поруч, і не йшла, а бігла, і не на відкритому просторі, а вискочила з-за автобуса. Слідчий підмінив результати експертизи ДАІ, безслідно зник зі справи тест на алкоголь – і ось вже «одним простим рухом руки» постраждалу перекваліфіковують у винуватця аварії. Суддя прямо назвала Івану суму, яку потрібно заплатити за позитивне рішення, перед цим на гроші натякав слідчий, але самотня літня жінка таких грошей не мала, та і не практикував Іван хабарі. Вони, звичайно, програли суд, програли апеляцію, тепер справа два роки мертвим вантажем лежала в касації – там просили три тисячі доларів лише за початок слухань, навіть не за результат – і з посмішкою показували кімнати, завалені іншими подібними справами і скаргами, які лежали там у черзі на розгляд. Тим часом мент, що збив бабусю, подав позов із вимогою компенсувати розбиту машину. І якщо він цей суд виграє, у старої відберуть квартиру – інших грошей відновлювати коштовний джип майора міліції у неї немає. Звідки у звичайного майора міліції джип за 70 тисяч доларів, нікого не хвилювало. Івану ця справа не приносила ні слави, ні грошей, одні неприємності, але він уперто ліз на рожен і псував стосунки з міліцією і суддями, що в Україні для адвоката однаково, що поставити на професії хрест. Потерпіла не викликала у нього симпатій, вона виявилася неймовірно сварливою жінкою, недаремно, напевно, самотньою, алеводночас – неймовірно впертою, і боролася до кінця. Напевно, тому що не мала іншого виходу. Справу можна було вважати класичним випадком, сяйливою вершиною цинізму системи, і тому для Івана, не дивлячись на удаваний дріб’язок, вона стала дуже важливою і дуже особистою, не дивлячись на всі «але». Саме в цьому дріб’язку ховалася вся підлість – диявол ховається в дрібницях, чи не так? – коли і так беззахисних людей держава позбавляє останнього права на справедливість. «А тепер все зміниться, – роздумував, лежачи в обгорілій траві, Адвокат. – Тепер, після Майдану і Небесної сотні, після тисяч убитих і поранених у цій війні, в якій ми обов’язково переможемо, ніхто не посміє вимагати хабара і порушувати закони!» Напевно, якщо говорити про ту пружину, яка відправила Івана на фронт, то називалася вона саме так – жага справедливості. Власне, в її безперечному тріумфі він був абсолютно переконаний – нехай навіть і в рамках чинного законодавства, і тому важке поранення не сильно його турбувало. Він пішов добровольцем, прекрасно розуміючи, що його можуть убити. І якщо за тріумф справедливості потрібно заплатити таку ціну – він був готовий, як би пафосно це не звучало. Але зараз, звичайно, він хотів вижити. Він зовсім не хотів віддавати своє життя за безцінь так безглуздо – прилетіли на вертольотах, сіли в машини, потрапили в засідку – гора трупів і спаленої техніки. Що це за така бездарна війна?! З роздумів його вирвав звук велосипеда, що їхав десь поруч. Неголений мужик невизначеного віку в гумових чоботях, синій бейсболці й із цигаркою в роті рівномірно крутив педалі, прямуючи до Новокатеринівки.

– Допоможіть, – прохрипів Іван, – будь ласка. Дайте води!

Мужик байдуже поглянув на солдата і, не зменшуючи і не додаючи швидкості, попрямував далі. Можливо, він навіть продзвенів дзвоником, а можливо, це Івану просто здалося, але в тому, що велосипедист його чітко бачив, він не сумнівався. Іван любив звук велосипеда, що їде, але не сучасного, спортивного, а доброї старої «України» – він пам’ятав і шерех шин, і скрип ланцюга і зірочок, і всі мелодії дзвоників. Мужик, поза сумнівами, проїхав на «Україні». Проїхав по Україні. Питання, куди? Може, по допомогу? Або за сепаратистами? Швидше за все, в магазин, за горілкою. А потім – за сепаратистами. Іван пошкодував, що виказав себе.

Через півгодини він побачив, як по шосе на середній швидкості їде легкова машина синього кольору. На дзеркалах і антені майоріли великі білі ганчірки, так мирні жителі позначали себе в цілях безпеки. Іван подумав, як він швидко може дати про себе знати, чи встигне він підповзти поближче до узбіччя? Не встигне. Раптом по машині з посадки відкрили стрілянину – Іван навіть здригнувся від несподіванки. За звуком він визначив, що луплять великокаліберними. Машина – це виявився «дев’ятий» «жигуль», «дев’ятка» – різко загальмувала й уперлася за узбіччя в десять метрів від Івана. З боку водія вискочив темноволосий чоловік у світлій сорочці, почав розмахувати білою ганчіркою і голосно кричати в бік посадки: «Не стріляйте, не стріляйте, тут мирні!» – і тут же отримав ще одну чергу трасуючими. Кулі влучили в грудну клітку, чоловік захрипів і впав на асфальт. Іван не міг повірити своїм очам: війна є війна, і коли вбивають солдатів, це в порядку речей. Але хто і навіщо стріляв по цивільних? Не побачити, що це звичайна легкова машина з білими ганчірками, неможливо! Стріляли спокійно, з розстановкою, як у тирі, жодна куля не пішла мимо, все лягло точно в ціль. Через кілька хвилин чоловік, хриплячи – кулі наскрізь пробили легені – зміг відповзти на пару метрів від машини і помер. Обережно, дуже обережно – Іван побачив, як хтось дуже обережно відкриває задні двері, і на узбіччя в траву спочатку опускається маленька дівчинка років чотирьох-п’яти з прив’язаною до плеча хусткою, а за нею випадає молода жінка, стікаючи кров’ю. Жінка лягла на траву, однією рукою прикриваючи скривавлений живіт, а другою обіймаючи і закриваючи собою дівчинку. Жінці було дуже боляче, Іван добре бачив її обличчя, перекошене сильними стражданнями, але вона не стогнала і прагнула не подавати вигляду, тихенько лише так умовляла дівчинку не плакати і полежати спокійно:

– Хвилиночку давай тут полежимо, відпочинемо. Мама дуже втомилася, будь ласка, – жінка прикривала кофтою собі живіт, намагаючись спинити кров.

– Мамочко, у мене плечико сильно болить!

– Зараз давай поцілую, а потім мамуля відпочине, подує ось так легенько – і плечико вилікує. Добре?

– Добре, – дівчинка уткнулася головою в мамине плече.

Іван поспіхом думав, чим він може допомогти. Повзти до машини він буде довго, та й поки доповзе, вже ані знеболювальне, ані джгут, ані бинт можуть і не знадобитися. Та і як він доповзе? Застрелять же.

– Ви важко поранені? – окликнув він жінку.

Та злегка підняла голову:

– Що? Де ви?

– Я тут.

– Не можете показатися?

– Не бійтеся, я солдат. Я теж поранений. Мені перебило ногу, практично не рухаюся. Виглянути не можу – застрелять. Що з дівчинкою? Ви важко поранені?

– Її в плече поранило, мене – в живіт, – жінка говорила напівлежачи, важко обіпершись на лікоть.

– У мене є бинти. Ви можете підповзти? Якщо поповзете по незгорілій траві, онде, трохи далі, то вас за машиною і травою не побачать.

– Так, ще можу, – сказала жінка, – але не хочу. В машині – моя старша донька, їй тринадцять років, і мама – їй шістдесят три. Мій чоловік… теж убитий. Я не зможу з цим жити, ні.

– Як вас звати?

– Тетяна.

– А дівчинку?

– Яна.

– Скільки років?

– Скоро буде п’ять.

– Мене Іваном звати. Таню, але ж Яна жива! Їй потрібна ваша допомога, їй потрібна мама, розумієте?

– Мені потрібно терміново в лікарню. Терміново! Ви це розумієте? У мене живіт весь у дірках, я руками тримаю нутрощі, щоб вони не випали. Мене не врятувати тут. Ви це – розумієте?

– Не хвилюйтеся, будь ласка. Ви зможете зробити собі укол знеболювального? У мене залишився один.

– Мені фізично не боляче. Дивно, але я нічого не відчуваю. Лише серце розривається, так болить. Не можу повірити, не можу усвідомити, що це сталося – тут, у нас, з нами, зі мною, з моїми дітьми.

Вона не плакала, не скаржилася на долю, просто міркувала вголос. Іван вирішив говорити менше, щоб зберегти їм обом сили.

– Тримайте, – кинув, як міг, щосили індивідуальний пакет із бинтами, який не долетів до машини метра. – Не можна здаватися.

– Мама, а з ким ти розмовляєш? – відгукнулася Яна.

– Яночка, це дядько Ваня, мій гарний друг. Коли я засну, ти повинна його слухатися. Він відвезе тебе до бабусі. Добре? Пообіцяй мені, котику!

– Так, мамочко. Обіцяю.

– Ви не повинні спати, Таню! Спробуйте дотягнутися до пакета. Він неподалік, поза видимістю кулемета, машина його закриває.

– Не хочу. Даруйте. Він вам більше потрібний.

– Перев’яжіть доньку, – Іван розумів, що у Тетяни – больовий шок, і вона може приймати неадекватні рішення. Але те, як вона оцінювала характер своїх поранень, звучало переконливо. Сумно, але переконливо і невідворотно.

– Як ви тут опинилися?

– Ми їхали від бабусі, з Харцизька, додому в Донецьк. По Харцизьку ходили чутки, що в місті не сьогодні-завтра почнуться активні бойові дії. Вирішили, що потрібно терміново їхати. Нарвали старе простирадло на білі прапори, навісили на машину. Заїхали до брата чоловіка під Успенку, у справах. Ніхто не чіпав. Потім поїхали по цій проклятій дорозі. Хто міг це зробити? Кому потрібно стріляти по дітях?

– Мамо, а де тато?

– Тато спить.

– А чому бабуся і Діана в машині?

– Вони дуже втомилися, Яночко. Полежи ще трішки біля мене, будь ласка.

– Добре, мамо.

– А що з вами сталося?

– Нашу колону тут розбили, на цій дорозі. Бачили спалені вантажівки?

– Так. Багато людей вздовж дороги. Убитих, чорних, безголових. Страшно дивитися.

– Це наші… Кому пощастило – втік, інші тут залишилися. І я теж. Вже добу… Моїх товаришів, які мусили мене забрати, напевно, вбили. Онде, в посадці, точно лежить один. Де інші, не знаю.

– Ви мобілізований?

– Ні. Я – доброволець.

– А я – вчитель математики.

– Моя дружина теж учитель, географічка.

– Ваню, у вас є діти?

– Двоє: хлопчик десяти років, а дівчинці – скоро шість, трохи старша за Яну.

– Чому ви пішли добровольцем? У вас же – двоє маленьких дітей.

– Саме тому і пішов – за них.

– Через гроші?

– Ні-ні! Я – адвокат, непогано заробляв.

– Послухайте, Ваню. Тут, у машині, на задньому сидінні, десь лежить моя сумка… За мамою. Там – документи, мобільний, гроші, тисяч шість. В телефоні знайдете номер бабусі з Харцизька, вона так і записана «Бабуся Харцизьк». Лідія Миколаївна Терьохіна, це мама чоловіка. Запам’ятаєте?

Тетяна давала інструкції стримано, тихо, ніби розповідала подрузі рецепт новорічного торту.

– Ваню, ви повинні врятувати Яну, вивести її звідси. Не знаю, як, але у вас немає іншого виходу. Обіцяєте?

Іван пообіцяв. У машині, напевно, мусить бути і вода і якась їжа, плече дівчинці він перев’яже. А що потім? Біль у роздробленій нозі відходив на другий план, його власна доля відходила на другий план. Він, як і раніше, хотів вижити, але усвідомлював, що ціна його порятунку тепер набагато вища – це життя цієї дівчинки.

– Ваню, тут, здається, пахне бензином. – Тетяна помацала рукою за спиною. – Так, пробило бензобак, я практично лежу в калюжі. Що робити?

– Якщо вистрілять і влучать, то машина вибухне, – Іван похолоднішав. – А ви згорите. Треба прибрати дитину звідти. Вона маленька, хай акуратно повзе сюди, онде далі трава висока.

– Ви впевнені?

– Таню, я пропоную, а ви приймайте рішення.

– Добре. Яночко, янголятко, поглянь на мене, будь ласка. Яночко, давай пограємо в гру: тобі потрібно тихенько доповзти по траві до дядечка Івана, щоб я тебе не помітила. Добре? Дивися: лягай на животик і повзи, відштовхуйся від землі ручками і ніжками. Ти лише голову не підіймай, а то блискавка вдарить.

– Блискавка?

– Так, блискавка. Бачила блискавку, що нашу машину зламала?

Яна перелякано закивала головою.

– Ай-ай, колеться, мамо! Травичка колеться!

– Потерпи, сонечко. Ти тією ручкою, що болить, не штовхайся, притисни її до себе, а сама на бочок лягай, на бочок, і повзи, ось так, молодець!

Дівчинка невміло поповзла в траву.

– Пішла? – запитав Іван.

– Так. Тут важливо, щоб вона вам повірила, розумієте?

– Так.

Через кілька хвилин на нього дивилося замурзане невдоволене дитяче личко: світло-русяві кучерики, великі сірі очиці, кирпатий носик. «На маму не дуже схожа, – навіщось відзначив Іван. – Добре, що футболка темна».

– Я перемогла?

– Що? – не зрозумів солдат, але потім схопився. – Так, звичайно! Повзи сюди, – поплескав рукою поряд із собою, куди нарвав і нагріб дві мізерні купки трави.

– А де мій приз? – дівчинка підповзла, і Іван уклав її поряд на бік, так, щоб бачити очі.

– Таню! Таню! – тихенько покликав.

– Даруйте, важко…

– Яна тут.

– Добре…

– Таню…

– Мамо! Мамочко!

– Мама спить.

Кусаючи губи, намагаючись стримати емоції, Іван дивився крізь траву – Тетяна лежала, поклавши голову на витягнуту руку, підібгавши коліна до живота, в крові і бензині.

– Таню! – погукав останній раз і якомога бадьоріше запитав дівчинку. – Ну що, давай знайомиться ближче? Мене дядьком Іваном звати. А тебе як?

– Яна.

– Скільки тобі років?

– Скоро буде п’ять. А тобі скільки?

– Тридцять шість.

– Ого, дядьку Ваню, ти вже великий. А що ти тут робиш?

– Лежу. Мені ніжку ранило, мені ходити боляче. Давай поглянемо, що у тебе з ручкою, добре?

– Добре.

Поранення, на щастя, якщо не приймати до уваги, що це – дитя, виявилося не небезпечним – наскрізне в плече, дрібний калібр, кістку не зачепило. Просто диво, що при такому обстрілі вона залишилася жива, очевидно, мама, зорієнтувавшись, прикривала доньку собою. Іван порвав футболку на кшталт бинтів і зробив Яні перев’язку. Дівчинка зовсім не плакала, ніби й не відчувала болю, лише сипіла і морщила личко.

– Можна, я піду до мами? – вона спробувала встати.

– Ні-ні, мама спить, не ходи, а то блискавкою вб’є! – Іван схопив Яну за руку так сильно, що здається, побіліли пальці. – А давай в хмаринки пограємо?

– У хмаринки?

– Так, у хмаринки. Знаєш таку гру? Ні? Хочеш, я тебе навчу?

– Так!

– Потрібно тихенько лежати на траві й шукати в небі хмаринки, схожі на звіряток. Хто більше звіряток знайде, той і виграє. Лише одне правило – руки вгору не піднімати і говорити пошепки. Домовилися?

– Я не зможу, хмаринки занадто далеко.

– Зможеш, варто лише спробувати – і ти побачиш там цілий зоопарк!

Рахувати на небі звіряток Іван почав давно, коли ще зустрічався з майбутньою дружиною, і вони на велосипедах виїжджали далеко за місто і валялися на траві, розглядаючи небо. Потім вони рахували їх на небі з сином, потім – з донькою і разом усією родиною.

– Я бачу кролика! – сказала Яна.

– Де? Розкажи.

– А он він скаче! – хмарка дійсно мала два подовження збоку, ледь схожі на кролячі вуха, але на цьому схожість хмарки з кроликом закінчувалася.

– От бачиш! Один – нуль на твою користь! – прошепотів Адвокат.

За кілька хвилин Яна знайшла на небі ще одного кролика, трьох котиків і дві собачки. Іван не знайшов нікого. Поки дівчинка займалася небесними звірами, він щосили думав, як діяти далі. Вирішив, як тільки стемніє, повзти до машини – за водою, їжею, грошима і документами. А потім… потім сподіватися на ще одне диво.

Ближче до вечора Яна заснула. Проспала десь із годину, і, ледь розплющивши очі, попросила пити і їсти.

– Нічого немає, – прошепотів Іван і погладив дівчинку по голові. Від свого безсилля йому хотілося закричати. Плече, як і раніше, кровоточило, і Іван стежив за тим, щоби вчасно робити перев’язки. – Зараз, потерпи трохи…

Коли стемніло, поповзли до машини. Десять метрів далися Івану неймовірно складно, сили швидко покидали тіло. Дівчинка підповзла, як Іван не старався, першою, доторкнулася до маминої ноги:

– Мамо, мамочко! Вставай, поїхали додому. Ну, будь ласка.

Тетяна не ворушилася. Весь вечір Іван підбирав слова, розмірковував, що він скаже, коли вони підповзуть до машини. Він повинен був знайти якесь пояснення, але як пояснити незнайомій дитині смерть її мами? Залишатися одна в улоговинці Яна категорично відмовилася – як тільки він починав рух до машини, вона теж починала рухатися, зупинявся – вона теж завмирала, як у дитячій грі.

– Яночко, мама дуже втомилася. Вона міцно спить, – Іван не придумав нічого кращого.

– А коли вона прокинеться?

– Ми зараз візьмемо все, що потрібно, і підемо шукати твою бабусю. А потім із бабусею ви зустрінетеся з мамою.

– З татом і Діаною?

Іван затримався з відповіддю:

– Так. Але спочатку нам потрібно знайти бабусю.

– Дядьку Ваню, ти не розумієш – бабуся лежить в машині!

– Тсс, тихесенько. Мама нам сказала – пам’ятаєш? – шукати іншу бабусю, бабусю Ліду. Ви у неї в гостях були. Ти ось тут посидь, не заважай мамі відпочивати, а я поки погляну, як там вони себе почувають…

– Добре, – погодилася Яна. Лягла, розпластавши своє маленьке худе тільце, розкинувши руки, нахилила голову зовсім низько до трави, що пропахла гаром, бензином і кров’ю, і пошепки заговорила, ділячись з мамою успіхами сьогоднішнього дня. – Мамочко, я знайшла на небі двох котиків, двох кроликів і три собачки. Вони такі пухнасті…

Дівчинка продовжувала говорити, як уві сні, а Іван, долаючи опір мертвого тіла, намагався стати на одне коліно і пошукати на задньому сидінні сумочку Тетяни. Бабуся лежала на сидінні на правому боці. Іван розглянув у темряві, що ноги їй практично відірвало великокаліберними кулями, а живіт перетворився на криваве місиво. Іван підтягнувся на руках і помацав наосліп поруч: кров, ганчірки, шматки нутрощів. Опустився вниз, так йому стало легше триматись, пошарудів рукою по підлозі, витягнув дві сумки, в одній з них знайшов усе, про що говорила Тетяна: гроші, телефон, свідоцтво про народження. Все розіпхав по кишенях. Копирсаючись у чужих речах незнайомих і мертвих людей, Іван не міг позбавитися відчуття провини, хоча і копирсався з дозволу і через необхідність. На першому сидінні, відкинувши красиве обличчя набік, напівлежала старша донька Діана. Іван уважно її оглянув – померла, швидше за все, миттєво від численних кульових поранень. В цілому поверховий огляд автомобіля показав, що його припущення виявилися вірні – ймовірно, стріляв бачений ним біля посадки бетеер із великокаліберного кулемета 14.5, також на дверцятах видно отвори 7.62. Найголовнішого для себе – води, він не знайшов, всі пластикові пляшки покришило кулями. Зате знайшов три бутерброди з сиром і маслом, один тут же, не виповзаючи з машини, гублячи крихти, жадібно з’їв.

– Кажи мамі «добраніч», – звернувся до дівчинки, віддаючи бутерброди. – Візьми, поїж.

– Добраніч, мамочко, – потяглася до мами і поцілувала в лоб. – Добраніч, моє кошенятко! – відповіла, інтонуючи, за маму. – Я не піду, – раптом сказала Яна. – Я з мамою спатиму, я втомилася, – і лягла поруч, прямісінько в пляму крові, що вже почала підсихати.

Іван поморщився. Він сидів, упершись спиною в машину, зручно влаштувавши поранену ногу. Після бутерброда йому захотілося спати, але спати було заборонено. Якщо вони хотіли вижити, їм потрібно вибиратися звідси, в будь-який момент можуть прийти ті, хто убив цивільних: поглянути, чи не залишилося живих свідків, помародерствувати, підпалити машину і тіла, приховати сліди злочину.

Село мерехтіло далекими вогниками. Вчора на тому місці зяяла суцільна темінь, напевно, жителі або втекли, або ховалися в підвалах – бій артилерії йшов страшенний, а сьогодні повернулися додому, значить, щось знають, коли не бояться.

– Яночко, ти пам’ятаєш, що говорила тобі мама?

Дівчинка картинно закотила очі.

– Мама говорила тобі слухатися мене і шукати бабусю Ліду. Так?

– Так, – відповіла дівчинка. – Але тепер, дядьку Ваню, я поряд із мамою. Вона прокинеться, і ми разом із нею знайдемо бабусю.

– Мама сама не прокинеться, – Іван шукав аргументи. – Маму може розбудити лише твоя бабуся.

«Що ж це я так брешу, Господи?! Як же їй потім пояснюватимуть, куди поділися тато з мамою, сестра і бабуся? Я ж виглядатиму в її очах жахливим брехуном!»

– Це як у казці про сплячу принцесу? Я повернуся, поцілую маму – і вона прокинеться?

– Так, – зрадів солдат. – Це як у казці. «Дуже страшній казці».

– А навіщо відьма приспала принцесу?

– Яка відьма?

– З казки.

– А, з казки! – Іван пригадав сюжет. – Ну, у неї був мотив. Король не запросив відьму на свято – на день народження принцеси, і тому вона образилася.

– А який мотив у блискавки?

– У блискавки?

– Так, у блискавки. Вона нашу машину зламала і всіх приспала: маму, тата, бабусю Сашу, Діану.

Іван задумався. Він не знав – ні як солдат, ні як адвокат – який може бути мотив у тих, хто розстріляв машину з безневинними людьми.

– Яно, нам потрібно поквапитися.

– Я піду, тільки коли ти мені розповіси казку!

– Добре, – погодився Іван. – Але казку вибираю я. І доки я розповідаю, ми разом будемо повзти. Домовилися?

– Так.

– Тоді лягай поряд. Будемо, як дві зміючки, лізти.

Порівняння зі зміючками Яні, вочевидь, сподобалося, і вона влаштувалася під боком в Івана.

«Добре, що дівчинка в джинсах, – подумав він. – Хоч коліна будуть цілі». З сумки з речами він дістав тонкий спортивний светр із довгими рукавами і насилу змусив одягнути – Яна не хотіла піднімати поранену руку; було дуже боляче, але вона, однак, не плакала, лише чинила слабкий опір.

– А тепер казочку, – скомандувала.

– Ну, слухай, – сказав Іван і почав потихеньку повзти. – Жили-були дід і баба. Були вони бідні, дітей не мали, і ось говорить дід бабі: «Пошкреби, бабо по засіках, помети віником, назбирай борошна, заміси тіста і випечи нам Колобка». Пішла баба по хатині з віником: по засіках пошкребла, віником помела, назбирала борошна, замісила тіста, в піч поставила…

Івану повз і ловив себе на думці, що як добре, що він має доньку приблизно такого ж віку, як Яна, і як добре, що йому інколи доводиться читати їй на ніч казки. Хто б міг подумати з дорослих, що казка на ніч – це настільки життєво необхідно?

За дві години Іван проповз десь сто метрів. За цей час він устиг розповісти, окрім «Колобка», «Ріпку», «Рукавичку» і двічі – «Сплячу красуню» на біс. Повзти і говорити одночасно виявилося дуже складно, тому Іван спочатку проповзав два-три метри, приминаючи траву і прокладаючи дорогу, потім по цій стерні до нього підповзала Яна, і він розповідав наступний епізод. Яна лягала поруч, притискалася – їй було страшно і холодно – і уважно слухала. Інколи, відпочиваючи, вони грали в зірочки – хто зможе скласти із зірок більше сузір’їв-звіряток. Яна весь час вигравала з розгромним рахунком. Іван намагався повзти вздовж дороги, орієнтуючись на запах стигнучого гудрону, хоча з того часу, як розстріляли машину – близько 16.00 – досі по ній не проїхало жодного транспортного засобу. Гудіння бетеерів він почув здалеку. Те, що машина йшла не одна, він розібрав добре. Напевно, йде колона. Значить, він устигне доповзти до краю дороги і якось дати про себе знати. Але як? Іван уперше в житті пошкодував, що не курить. Мав би запальничку або сірники, то запалив би траву або одяг, а так можуть і не побачити в темряві. В той момент йому здалося, що всі неприємності позаду. Звісно, він хотів, щоб це йшла українська колона, але, за великим рахунком, він був радий будь-якій, аби тільки передати дівчинку лікарям. Він здолав метрів зо два, не більше, як повз промчало два бетеери без пізнавальних знаків, Іван навіть не встиг здивуватися. «Не може бути, – подумав він у відчаї, – не може бути!» – і знесилено опустив голову в траву.

– Дядьку Ваню, не плач, – Іван розплющив очі. Здається, він на якийсь час знепритомнів. – Мені страшно, погрій мене, – Яна лежала поруч і міцно обіймала тонкою рукою солдата за шию.

– Я ж тобі наказав нікуди не ходити! – розсердився Іван.

– Я лежала-лежала, а потім злякалася, – дівчинка сіла і показала рукою в напрямку села, – і пішла тебе шукати.

Іван насилу підняв голову і поглянув туди, куди показувала Яна. Метрів за триста-чотириста від них, а може, й за кілометр – йому важко було оцінити відстань точно – яскраво горіло вогнище, вихоплюючи з темряви два бетеери. Довкола вогнища ходили люди і досить гучно, не намагаючись залишитися непомітними, розмовляли і сміялися.

«Росіяни. І бетеери такі самі, що по нас лупили – без маркування». Іншого виходу, як намагатися дістатися до них, Іван не бачив.

– Яночко, послухай мене, – звернувся він до дівчинки. – Бачиш, там вогник горить?

– Так.

– Це хороші дядечки палять вогнище. Ти хочеш пити?

Яна мимоволі облизнула губи:

– Та-ак. Дуже.

– Потрібно підійти до цих дядечків і попросити у них чаю. А потім ти покажеш їм своє плечико і віддаси телефон і ось цей папірець, – Іван дістав із кишені мобільний і свідоцтво про народження. – Якщо будуть запитувати про маму і тата, покажеш, де вони сплять і розповіси про блискавку. Добре?

– Добре!

– Тоді йди.

– Не повзти?

– Ні, ніжками.

– Я без тебе не піду!

– Яночко, я ж не можу ходити, у мене ніжка болить.

– Я одна, однак, не піду, там темно. Мені страшно.

– Я за тобою слідом поповзу, добре?

– Ні, – не погодилася дівчинка. – Тоді і я поповзу.

Іван посміхнувся і зітхнув. Як важко.

– Давай так зробимо: ти йдеш трішечки, потім зупиняєшся і мене кличеш. Я відгукуюся – ти йдеш далі. Коли підійдеш до дядечків ближче, ти обов’язково одну ручку вгору піднімеш і гучно скажеш: «Допоможіть мені, будь ласка!» Запам’ятала?

– «Допоможіть мені, будь ласка!» Все?

– Ну, можеш ще сказати: «Я поранена!»

– «Я поранена».

– Молодець. Тепер іди.

– А ти точно за мною поповзеш?

– Обіцяю.

Хмари, як назло, заволокли весь небосхил, кудись подівся місяць. Лише вдалині мерехтіло вогнище, єдине світло, яке допомагало дівчинці орієнтуватися. Іван вирішив відправити її одну з багатьох причин: докричатися б вони не докричалися – не почують, та і невідомо, як би відреагували ті, що біля вогню. Могли ж і постріляти в темряву, так, про всяк випадок, щоб виключити ризик, хто їх знає, тих росіян. А якщо Яна зможе підійти ближче і звернути на себе увагу, то стріляти точно не будуть. Почують, що голос дитячий, напоять чаєм і відвезуть, швидше за все, в село.

Яна пройшла не більше п’ятдесяти метрів, Іван здолав два.

– Дядько Іване! – покликала.

– Що? Я тут! Йди далі! Не зупиняйся!

І тут небо осяялося спалахами, і пролунав знайомий звук реактивної артилерії. «Гради» працювали кудись на південь, але залпи пролітали просто над головами. Яна закричала і щодуху кинулася назад. Іван спостерігав, як вона біжить, бачив, як спішно гасять вогнище росіяни, чув, як вони заводять бетеери і рушають з місця. Єдине, чого він не розгледів – в який бік вони поїхали. Та й неважливо. Безвихідність накотила на нього хвилею байдужості, і якби доля послала йому зараз смерть, він би прийняв її, як визволення. Напад відчаю тривав недовго, рівно до того моменту, поки Яна не впала поруч і не заховалася йому під плече. Вона лежала і здригалася з кожним новим залпом, що тепер освітлювали небо замість зірок, які вона рахувала не більше години тому, і місяця, на якому вони разом шукали людей-місяцян. Іван слухав, як б’ється її серце, гладив чорною рукою з розбитими пальцями по голові й чекав, коли вона заспокоїться і засне. Він притискував її до себе якомога щільніше, він добре пам’ятав холод попередньої ночі, і прагнув ні про що не думати. Дуже хотілося пити.

Прокинувся він від тепла. Ніч пройшла, якщо не рахувати «градів», під звуки і сяяння яких вони провалилися в забуття, тихо. Іван кілька разів розплющував очі й скрипів зубами від холоду і болю, але організм настільки ослаб, що відключався сам по собі. Іван відчував, що протягне ще добу, можливо, дві, і в думках уже розпрощався з пораненою ногою. Яна спала ще годину. Прокинувшись, попросила води і сказала, що дуже втомилася. Вона виглядала значно блідішою, ніж учора, очі запали, кровотеча не припинялася. Іван доторкнувся до лоба – дуже гарячий, піднялася висока температура. Ситуація значно ускладнювалася, і якщо він мав ще сили боротися, то дівчинка – ні.

– Кошенятко, ти можеш устати?

– Ні, у мене ніжки крутить.

– Яночко, ти повинна встати і піти в село. Його звідси видно.

– Ні.

Іван обхопив голову руками. Годинник показував шосту тридцять п’яту. Пощастило, що ця ніч виявилася не такою холодною, як попередня. А може, він просто не помітив. Потрібно йти.

– Яно, – покликав. Дівчинка навіть не розплющила очей. – Я зараз поповзу в село, а ти лежи тут. Я знайду людей, і вони тебе заберуть. Добре?

Дівчинка не відповіла. Іван, згнітивши серце, почав повзти. Сьогодні кожен новий рух давався насилу, біль від ноги віддавав по всьому тілу, він, як і Яна, весь горів. Розумів, що до села йому не добратися, але повз.

– Дядьку Ваню! Дядьку Ваню! – дівчинка йшла, ледве пересуваючи ноги, за ним. – Тобі ж не можна так багато повзати, у тебе ж ніжка болить.

«Яке щастя, що в посадках вже немає тих, хто стріляв по нас учора».

– Я піду вперед, а ти повзи за мною. Добре?

– Добре, – відповів Іван і подумав, що як часто навіть маленькі жінки бувають сильнішими за великих чоловіків.

– Але казку сьогодні вибираю я. Ти яку хочеш?

Іван усміхнувся. У такій компанії і померти не страшно. Він зовсім не відчував свого тіла, розумів, що від зневоднення і браку енергії скоро знепритомніє. Він підняв голову і якомога суворіше сказав:

– Йди! Тільки не зупиняйся! – і побачив двох жінок із сумками на плечах. Жінки йшли по дорозі з боку Новокатеринівки.

– Яно, біжи туди!

Яна також побачила жінок, але бігти до них не квапилася, навпаки, повернулася до Івана. Хвилин через десять жінки порівнялися з дівчинкою і солдатом, які лежали метрів за тридцять від дороги.

– Скажи «добридень»! – підказав Іван із трави. Його, швидше за все, жінки не бачили.

– Добридень! – сказала Яна.

Жінки зупинилися і уважно огледілися, прагнучи зрозуміти, звідки чують дитячий голос. Яна встала в повний зріст і помахала рукою. Жінки ніяк не відреагували на це й рушили далі. Іван аж закляк від здивування.

– Егей, – прохрипів він, – стійте. Будь ласка!

Жінки зупинилися:

– Хто там такий?

– Я солдат, поранений. Ногу перебило. А це дівчинка, вона теж поранена, у неї родину убили. Допоможіть нам.

Жінки мовчки рушили далі.

– Допоможіть нам! – відчайдушно закричав Адвокат. – Дайте хоч би води!

– Хай дівчинка підійде, – сказала одна з жінок.

Яна підійшла, і жінка дістала з торби літрову пляшку з водою і віддала.

– Дівчинку можемо забрати з собою, – сказала жінка. – Є куди подзвонити рідним?

– Є номер мобільного бабусі й свідоцтво про народження. Яно, йди з цими тітками.

Яна жадібно допила воду і повідомила:

– Я без дядька Вані не піду.

– Ви можете викликати «швидку»? – попросив Іван. Він точно знав, що Яна нікуди не піде, й умовляти її марно. – У дівчинки висока температура!

Жінки помотали головами.

– Ми ж помремо тут!

Жінки мовчки попрямували далі по дорозі.

«Що таке відчай? Що таке – відчай? Відчай – це ніщо в порівнянні з утратою віри. Як можна продовжувати вірити в людей?».

Іван облизував шийку пластикової пляшки, намагаючись схопити останні краплі. Яна лежала поруч. Здається, вона знову спала. Іван намагався якось прикрити її від сонця, яке палило все сильніше. Довкола знову вирувало життя: дзижчали бджоли, цвірінькали коники, клацали і щебетали птахи. Десь удалині працювала техніка, напевно, військова, по звуку Іван визначив її як танк. Чоловіку, який йшов по дорозі з косою, він навіть не зрадів.

– Чуєш, мужик, – запитав просто, не вітаючись і не ховаючись, – дай води.

Мужик мовчки підійшов і дав попити з великої фляги. Вода була чистою, холодною, прямо з криниці або джерела. Іван ледь не захлинувся від щастя, так йому видалося смачно.

– А з дівчинкою що?

– Поранена, – коротко відповів Іван. – Машину з батьками і сестрою вчора з посадки розстріляли.

– Я бачив, там «дев’ятка» синя на узбіччі стоїть…

– Слухай, а що це там за техніка працює? Українська, російська?

Мужик знизав плечима: мовляв, а мені яка різниця?

– Узагалі-то, неважливо. Слухай, зі мною – будь що буде, а дівчинці погано зовсім. Слабшає вона. Сходи туди, попроси, щоб приїхали. Христом молю – врятуй дитину!

Чоловік здивовано поглянув на Івана.

Через тридцять хвилин приїхала беемде з нанесеними на борт червоними хрестами. З неї вилізли двоє у формі без пізнавальних знаків.

– А де батьки дівчинки? – запитали.

– У машині, на дорозі, – відповів Іван. – Убиті. Допоможіть їй. Вона поранена, температура піднялася.

З беемде принесли ноші, поклали дитину, повернулися:

– А ти хто такий?

– Дядько Ваня.

– Форма схожа на військову. Ти, напевно, укроп?

– Напевно.

– Ну гаразд, давай, залазь сюди.

Йому підставили носилки, в які він заповз самостійно, віднесли до беемде і поклали зверху на броню. Стартували різко, ноші мало не злетіли на землю. Поки їхали, трясло так, що по сторонах дивитися не встигав, стежив за тим, щоб не впасти. Проїхавши приблизно два кілометри, зупинилися, зняли Івана з нош, поклали на землю. Допитував командир машини, здоровий сержант із типовою зовнішністю середньої смуги Росії, років двадцяти п’яти – двадцятивосьми. Бив із розмаху тильною стороною долоні по обличчю і кричав:

– «Правий сектор»?! «Правий сектор»?!

Іван посміхнувся: одна справа, коли бачиш гострий напад кретинізму по телевізору, і зовсім інше – спостерігати своїми очима.

– Я його, як і ти, лише по телеку бачив.

– Нацгвардія?! Відповідай – ти з Нацгвардії?!

– Вони футбол охороняють.

– Що? Який ще футбол?

– «Металург» (Запоріжжя) – «Динамо» (Київ)…

– Тоді ти, сука, мінометник! Ваші мінометники нашу роту тут поклали! Номер частини і звання!?

«Добре відпрацювали мінометники, молодці!»

– Ми на Маріуполь колоною їхали, а ви нас спалили вщент. Купу народу побили! За що, братани? – спробував пробити на жалість Іван.

– Вантаж його всередину, поїхали, – розпачливо махнув рукою сержант. Досвід допитів він мав, вочевидь, мінімальний.

Івана завантажили в середину бехи, і тут він останній раз побачив Яну. Дівчинка спала на ношах. Її доглядав санітар, молодий хлопчина, і по тому, як він піклувався, Іван зрозумів, що з Яною все буде гаразд. Санітар обстежив ногу Івана, але накласти бинти заборонив сержант. Коли приїхали на місце – це виявився пагорб із глибокою ямою на вершині, в якій лежала і сиділа величезна кількість поранених українських військових. Яну передали комусь із місцевих. Адвокат полегшено зітхнув і, в цілому, залишився задоволений своєю роботою – він зробив усе, що міг. Івана вивантажили з нош, точніше вивернули прямо на землю, туди, в загальну купу таких же, як він, тяжкопоранених, але йому вже було байдуже. Байдуже. Хіба що дуже хотілося їсти і пити, і він інстинктивно помацав рукою по кишенях – і зі здивуванням виявив там сухпай і цукерки.

«Хлопчисько, санітар із російської бехи непомітно підклав. Не все ще втрачено, Адвокате. Треба вірити…»

З’їсти Іван нічого не встиг – через мить його свідомість згасла.

Ями на пагорбах

Минулої зими з Муркою трапився дивний випадок. Можливо, навіть ціле диво. Для себе наразі вона трактувала подію саме таким чином. В Україну привезли дари волхвів – двадцять вісім золотих пластин із грецької гори Афон, куди, як відомо, жінкам вхід суворо заборонений – і Ганні дуже хотілося доторкнутися до святинь. Вона вважала це для себе критично необхідним, хоча навряд чи могла називатися релігійною людиною. Однак так улаштовані деякі люди – вони вірять, що одна подія, одне паломництво, одна гаряча молитва якщо і не змінить їх життя докорінно, то гарантовано покращить. «Покращення уже сьогодні…» Ганна не прагнула, ні – її порив мав більш глибоке коріння, але яке саме, вона й сама не могла сказати, просто знала – мусить їхати. В той день трасу Одесу – Київ замело снігом, і міліція, не приймаючи жодних пояснень ні про дари, ні про волхвів («Із замету вас хто, волхви витягатимуть?») завернула їх автомобіль – хуртовина розігралася не на жарт, і просуватися далі ставало небезпечно. Її супутники повернулися до Одеси, та Ганну завірюха і міліція не зупинили – вона бачила, що великі фури пропускають, і вирішили почекати на трасі – в надії добратися автостопом. Її підібрала перша ж фура. В Києві вона була близько опівночі; одразу поїхала в метро, сподіваючись невідомо на що, на Печерські пагорби – монахи якраз зачиняли ворота Лаври. Ганна у відчаї розплакалася і на запитання, в чому проблема, розповіла монахині, вдягненій у все чорне, як сильно вона хотіла побачити дари волхвів і як довго вона сюди добиралася. Важко раціонально пояснити, на що вона розраховувала, коли їхала проти ночі до Лаври, але вона і гадки не мала, щоб шукати десь ночівлю, просто приїхала туди, куди їй було потрібно – і все. Ворота зачинилися, але Ганна не йшла. На що чекала? Ні, не чекала – просто стояла, приголомшена несправедливістю, та дивно – віра не зникала, а навпаки, заповнювала її до решти. За п’ятнадцять хвилин до неї вийшли сестри милосердя і забрали на ночівлю до монастиря. Зранку Ганна стала на день волонтером, допомагаючи тисячам паломників – інвалідам, жінкам із малими дітьми і просто вірянам, що прийшли вклонитися святині. Цілий день вона стояла на вході і показувала, куди потрібно проходити людям із малими дітьми. Мороз стояв мінус двадцять три, але Ганна не відчувала холоду. Те, що з нею трапилося, перебільшило всі її сподівання – вона не тільки отримала можливість побачити дари волхвів, доторкнутися до них, але й стала частиною дійства – її покликали допомагати людям. Значить, недарма вона відчувала, що повинна прийти сюди, недарма стояла на дорозі в хуртовину і їхала через всю країну, значить, саме тут їй передбачено знаходитися в цей день і час. То вже потім вона прочитала, що дари волхвів, які не вивозили з Афону п’ятсот років, в подорожі Україною супроводжував Ігор Стрєлков-Гіркін – терорист, що захопив Слов’янськ, а сама поїздка зі святинями оплачувалася з кишені російського олігарху Малофєєва, якого звинувачують у фінансуванні «російської весни». Але тоді їй здавалося, що світ навколо сповнений любові, і люди, що доторкнулися до святині, не здатні на зло. З цієї поїздки, окрім світлих спогадів, у неї залишився натільний хрестик, за який при перших вибухах – по пагорбу била, швидше за все, українська артилерія – вона міцно схопилася і почала молитися. Вітерець копав окоп, вигрібаючи каміння і шматки всохлої землі з ями подертими в кров руками, та скористатися цим укриттям їм не довелося – приїхав російський бетеер: своїх поранених поклали всередину, українських – нагору. Мурка лежала на броні, що обпікала спину, і Дрин, щоб не було так боляче, коли машина підлітала на ямах, підкладав їй руки під голову та спину. Ганна намагалася зрозуміти, куди їх везуть, озиралася по сторонах: бачила спалений разом із людьми автобус «Богдан», де люди сиділи всередині чорні, обвуглені, з до болю в очах білими зубами, у деяких замість голови стирчав хребет; по всьому полю, наче початки кукурудзи, розкидані з дірявого мішку, валялися люди, мертві або поранені, невідомо. Вітерець плакав, не приховуючи сліз.

У селі, куди їх привезли, Мурку завантажили в танк. Вітерець, прощаючись, натягнув їй на голову свою каску:

– У мене однак заберуть, а тобі пригодиться.

– Мені потрібна допомога, – звернулася до росіян, намагаючись викликати співчуття, – можна, медбрат поїде зі мною?

Не дозволили.

Її привезли на російський блокпост і одразу ж поставили крапельницю. Зробили уколи і залишили на ношах серед інших поранених.

Поряд стогнав хлопчина років вісімнадцяти-дев’ятнадцяти, блідий та переляканий.

– Мене Ганною звати, – звернулася вона до пораненого. – А тебе як?

– Альоша, – відізвався той.

– «Ти помнішь, Альоша, дорогі Смолєнщіни…» – процитувала вона рядок із відомого вірша Константина Симонова. – У мене племінника так звати, – зраділа збігу, який ні про що не говорив. Мурка відчувала дивний підйом сил, наче це не її поранило в ноги та спину кілька годин тому. – Звідкіля ти?

– З Іванового.

– О, місто наречених, – пожартувала Ганна, і солдатик також змучено посміхнувся.

– Так, у мене весілля мало бути в жовтні, дівчину Танею звати, – поділився своїм горем Альоша і скривився. – У живіт поранило, дуже боляче. Тепер, напевне, доведеться відкласти.

– Напевне, – погодилася Ганна. – Не потрібно було в Україну воювати їхати, не довелось би весілля відкладати.

Альоша здивовано подивився на Ганну.

– Ми ж у Росії, яка це Україна?

– Альошенька, ми – в Україні! Десь біля Старобешевого, Донецька область. Знаєш таке місто – Донецьк?

– Не може бути!

– Чому це – «не може бути»? Ось я – з Одеси. Як ти думаєш, як мене могло в Росію занести і тут поранити? Ти пам’ятаєш, як ви сюди їхали, «ти помнішь, Альоша, дорогі Донєччини»?

– Ну, в нас вилучили всі документи, мобілки і відправили сюди. Сказали, що на навчання, наближені до бойових… – обличчя Альоші спохмурніло. – Ми полями їхали з боку Ростова. Там знаків ніяких немає…

Хвилин через сорок приїхав броньований санітарний «камаз», на якому вони години дві збирали поранених російських солдатів. Вивантажилися у військовому польовому шпиталі – Мурку витягли з машини, зробили укол, перев’язали ногу і понесли до вертольота.

– Куди ви, – зупинив санітарів грубий крик, – її тягнете? Вона ж українка!

Ноші повернули до наметів, але всередину не занесли – залишили на вулиці, і до вечора наче і забули про неї. Вночі стало страшенно холодно, Ганну трусило, як у лихоманці. До неї пару разів підходили санітари – кололи знеболювальне, однак ковдру не дали, як вона не просила. Крізь напівсон і напівзабуття вона спостерігала, як під’їжджають танки і бетеери, як із них вилазять люди з розкосими очима і тягнуть своїх поранених у намети. І їй здавалося, що вона перенеслася на кілька століть назад, тільки замість коней воїни Батия примчали на танках.

Зранку розпочався допит. Молодий ефесбешник свердлив Мурку поглядом, наче хотів просвердлити наскрізь (вона так і прозвала його про себе – позивний Свердло) і ставив конкретні запитання про командирів добровольчих батальйонів. Певне, росіяни весь цей час слухали рації українських військових, тому що Свердло наполегливо розпитував про тих бійців, чиї позивні Ганна найчастіше чула в ефірі. Вона подякувала собі за передбачливість: блокнот із позивними всіх поранених, які лікувалися в санчастині школи в Іловайську, і номерами телефонів їх родичів, вона встигла викинути в палаючу траву, як тільки її поранили, ще біля автобуса.

– Та я тут у гостях, – вигадувала вона на ходу легенду. – Приїхала до знайомих хлопців – погуляти, побухати, ну, самі розумієте… А тут – оточення, поранення… Потрапила в халепу, одним словом. Не пощастило страшенно.

– А от на пальцях у вас натерто. Може, ви – снайпер?

– Та я зброї в руках у житті не тримала, це принципово! – тут Мурка сказала правду.

Вона навіть ніколи не фотографувалася зі зброєю, не хотіла торкатися знаряддя вбивства. Допомагати, ризикуючи своїм життям, солдатам – це одне, а стріляти самій, забирати чужі життя – зовсім інше. Допомагати людям – у цьому вона вбачала свою місію, але не вбивати, ні.

Ближче до обіду Мурці зав’язали очі, поклали в машину і перевезли в інше місце, де в ямі сиділи поранені й полонені українські солдати. Час від часу вузькоокий сержант намагався зв’язатися по рації з українським штабом, але звідти не відповідали.

– Ви нікому не потрібні! – одночасно злився та радів він. – Ніхто вас забирати не хоче! – Подивився на Мурку і наказав: В яму її!

Мурку опустили в яму. Дія знеболювального закінчувалася, Ганну починало трусити і вивертати від болю, хотілося забутися і нічого не відчувати. Приблизно в такому ж стані знаходилася більшість українських полонених, які купою, щільно один біля одного, сиділи і напівлежали; говорили мало – не вистачало сил. З ями було видно частину неба, але Мурка багато б дала, щоб не бачити його – сонце палило нещадно і дуже хотілося пити. Води полоненим давали мізер, вистачало хіба що змочити губи. Полонені лежали і чекали, коли щось станеться, але нічого не траплялося, і залишалося тільки сподіватися, що до ночі з поранених ніхто не помре, а потім – що ніхто не помре до ранку. Раптом згори на Ганну впало кілька шматків сухої землі. Вона підняла голову – на краю ями стояли і дивилися на полонених троє солдатів із автоматами.

– Ми вас зараз розстріляємо, – сказали вони, запустили пару черг у повітря і гучно розреготалися: бу-га-га!

«Дуже смішно», – подумала Ганна. Але якби їх зараз тут дійсно вбили, то тим солдатам навряд чи світило б якесь покарання. Навіть якщо б і світило, то яка різниця, розстріляним було б уже однаково. Життя полонених знаходилися в цілковитій владі випадкових людей, даної їм танками й автоматами, людей, яких закинула сюди воля одного маленького чоловічка. І ці люди – добрі вони чи злі, росіяни вони чи буряти, ніжні чи жорстокі, високі а чи низькі, блондини чи брюнети, світлоокі чи темноокі, одружені чи самотні, люблячі чи люблені – вирішували, якій їй нині бути – живою чи мертвою. Це дуже гидке відчуття. Вона подумала, що син, напевно, вже пішов до школи, можливо, навіть, і сьогодні, хоча яке зараз число – 30 серпня, 31 серпня, 1 вересня чи якесь інше, вона не розуміла.

Ганну забрали з ями через кілька годин. Їй давно вже стало байдуже, куди її повезуть, аби тільки, нарешті, кудись уже привезли. В машині Мурці посміхнулася вдача – поруч опинився полковник української армії, який допоміг поправити бинти і дав напитися води. По дорозі підібрали ще кілька поранених, яких разом із полковником кинули в чергову яму з полоненими, а Ганну залишили лежати на ношах поруч. Місце, де їх тримали тепер, наскільки Ганна могла орієнтуватися, знаходилося на тому самому пагорбі, біля якого її поранило.

Під вечір стало прохолодно. Мурка побачила, як біля поранених клопочеться український офіцер із дивовижно добрим обличчям. Ймовірно, той був медиком, тому що дуже вміло робив перев’язки і давав бійцям слушні поради. Його чомусь не обмежували в пересуванні, й він вільно спілкувався з росіянами. Офіцер підійшов до Ані й накрив її бушлатом.

– Що там? – запитала вона начебто ні про що.

– Учора – забрали звідси два «камази» «двохсотих», мені також дозволили збирати рештки. Кажуть, близько семисот людей загинуло. І сьогодні збирають…

«А скільки згоріло і скількох розірвало на шматки?» – згадала Мурка жахливі картинки вчорашнього бою.

Лежати під бушлатом було гарно. Згори вогнями сяяло нічне небо – це дивовижне відчуття, коли над тобою – лише зірки, що миготять, і снаряди «градів», що летять на зустрічних курсах. Мурка подумала, що важко, напевно, знайти більш суперечливі символи миру та війни, що поміщаються в одному небі, ніж ці два.

Зранку її тихенько покликали:

– Ганно! Ганнусю!

Мурка насилу розплющила очі – перед нею стояла знайома дівчина, десь вона її вже бачила… Господи, та це ж Алінка, медсестра батальйону «Донбас»! Виявилося, Аліна разом із Привидом і Четом намагалися вийти з Червоносільського, але нарвалися на росіян. Аліну також поранило, але так не важко, як Мурку, і її поява тут – то був справжній подарунок долі для неї, майже як та монахиня в Лаврі, що повернулася за нею до зачинених воріт.

Їм видали один сухпай на двох. Потихеньку на ньому вони змогли протягти весь день, а Аліна ще й знаходила в собі сили сперечатися з росіянами щодо України, проте Ганна точно знала, що це – справа виключно безглузда. Ближче до вечора їй вкололи гарне обезболювальне – промедол, принесли гарячого чаю і сказали, що зараз «нагорі» (Ганна інтуїтивно подивилася на небо) вирішується питання, чи забере їх Червоний Хрест.

До перехрестя Ганну несли Привид і Льоха. Обидва бійці мали поранення, однак, зціпивши зуби, тягли ноші. Та Червоний Хрест тим вечором так і не приїхав, і після години очікування їм наказали повертатися до ями. Привид не міг тримати ноші, він і сам ледь ішов, і Ганну допомагав нести один із двох російських автоматників, які супроводжували їхню невеличку групу.

Червоний Хрест приїхав наступним ранком, і поранених завантажили в кілька старих мінібусів «швидкої допомоги» – їх ще називають «таблетками». По дорозі до них приєдналися й інші машини – «газелі», «камази» – вони кілька разів зупинялися, забираючи у росіян своїх полонених і поранених. У Старобешевому на блокпосту їх зупинили денеерівці:

– З «Донбасу» є хто-небудь?

– Так, – автоматично відповіла Ганна хриплим нечутним голосом.

– Тихо, – зашепотів хтось поруч. – Мовчіть! Кажіть, що завгодно, тільки не «Донбас» і не «Правий сектор»!

На блокпосту простояли близько години. «Денеерівці», які весь «Іловайський котел» просиділи в кущах, спостерігаючи, як російська армія знищить українську, тепер демонстрували свою сміливість на полонених і поранених.

– Ганно! Ганно! – тихо покликав жіночий голос.

Мурка підняла голову і побачила, що в автобус зазирає незнайома жінка похилого віку в темній хустці.

– Ви хто? – запитала здивовано.

– Я – Мері!

Господи, як вона могла її не впізнати після того, як вони тиждень просиділи поруч у школі над пораненими? Однак у цій старій хустці, як у бабці, Мері виглядала старшою років на двадцять, якщо не більше! Медсестра зайшла до автобуса і сіла поруч із подругами.

Їх відвезли до Розівки, села на кордоні Донецької та Запорізької областей, де надали допомогу, якумогли. Звідти Мурка потрапила в Одеський військовий шпиталь.

Напевно, це була найінтенсивніша відпустка в житті медсестри Одеської міської лікарні Ганни Ільяшенко. На перший дзвоник у школу до сина вона так і не встигла.

Коли над Червоносільським установилася тимчасова тиша, бійці вийшли в поле шукати поранених і вбитих. Грім, який ще не прийшов до тями після вибуху вантажівки і загибелі товаришів, разом з іншими ходив посеред спалених машин по чорному полю – на землі не залишилося живого місця, а що вже казати про людей. Йому здавалося, що він наскрізь пропах пересмаженим людським м’ясом, що повітря навколо просякло цим запахом, але організм увімкнув захисні механізми і вже ніяк не реагував. Повернувшись до села, Грім із подивом з’ясував, що також поранений – осколок потрапив під коліно. Як він раніше не помітив – стрибав, бігав, ходив, а рана виявилася наразі доволі серйозною – Грім так і не зрозумів. Зате тепер, коли огледів рану, він не міг навіть ступити на ногу – біль розривав коліно, стріляв у хребет, і, спираючись на знайдений ціпок, він побрів до хати, де лежали інші поранені. Хазяїн та хазяйка, люди вже похилого віку, допомагали солдатам, чим могли, та рук однаково не вистачало, тому Грім, як міг, перебинтував себе сам. З тими бійцями, хто ще мав сили говорити, він по гарячих слідах обговорював сьогоднішній день: чому колона йшла в звичайному, а не бойовому порядку? Чому їх не попередили, що може трапитися засада? Куди поділися практично всі командири? Чому, чому, чому – десятки цих «чому» не мали відповідей, але навіть якщо вони й були б, ці відповіді, то не змогли б уже повернути сотень убитих та покалічених.

Коли Грім закривав очі, перед ним знову з’являлася картина бою, точніше той фрагмент, коли заряд танка чи птура потрапляє у вантажівку і боєкомплект починає вибухати. Він намагався зрозуміти, чи встигнув би він допомогти тому бійцю, який намагався вистрибнути з вантажівки слідом за ним? Він багато разів прокручував ці кілька митей, рахував долі секунди і подумки пристосовував до них свої рухи, але точної відповіді так і не знаходив: стрибок, десять метрів від вантажівки, вибух. Ось він обертається, ось – простягає руку, допомагаючи товаришу вилізти на борт, ось вони разом стрибають на землю – все, вибух їх розриває на шматки… Або ні, ще не вибух, і є кілька секунд для того, щоб оминути смерть?

Від важкопоранених ішов тяжкий трупний запах, багато з них померло ввечері й уночі. Поруч із Громом лежав обгорілий з ніг до голови танкіст, чорний, як антрацит. Він дуже страждав – із медикаментів залишилося тільки найелементарніше, і, окрім знеболювального, Кішка нічим допомогти йому не могла. Майже одразу за танкістом помер Шева – мінометним осколком йому перебило ногу разом із артерією. Не приходячи до тями, Шева помер від крововтрати.

На ранок стало зрозуміло, що полон невідворотний. Росіяни підігнала «нони» і пригрозили зрівняти Червоносільське з землею разом із українськими бійцями і тими нечисленними мешканцями, яки там залишилися. Ніхто не сумнівався, що в разі незгоди вони так і вчинять.

Грім поцікавився, чи є інші варіанти, і хтось із бійців досить грубо йому відповів:

– Ти можеш ще застрелитися!

Так, це був саме такий вибір: або смерть, або полон, третього не дано. Помирати таким чином Грім виявився не готовий, виходити з боєм – не мав можливості через поранення. Він знав, що група Галла – до десяти людей, в якій був і Вовк, цієї ночі начебто йшла на прорив, казали також, що при прориві загинули Орест – він гарно пам’ятав цього красивого, років сорока п’яти, бійця з очима мрійника – і ще кілька людей.

Грім здався в полон в останній групі, біля сьомої години вечора. Разом із пораненими українцями в одному з «камазів», в який їх запхали, їхав важкопоранений вісімнадцятирічний російський солдат на прізвище Десятников, механік-водій однієї з емелтебе, яку підбили 25 серпня при намаганні прорватися до Многопілля артилеристи комбата Коваля. Десятников почувався дуже погано, у нього обгоріло все обличчя і половина тіла – за ним доглядав один із бійців 39-го тербату, якому допомагав Дімон Коршунов: робили перев’язки, протирали вологою ганчіркою губи. На фоні того, що самі росіяни не проявили ніякої зацікавленості до долі свого солдата, це виглядало зворушливо і парадоксально.

Їхали стоячи, міцно тримаючись один за одного – години дві, якщо не більше. Напевно, їх хотіли заплутати, але, як з’ясувалося, марно – в підсумку висадили неподалік від Кутейникового, Грім розгледів навіть той елеватор, де вони ночували перед заходом до Іловайська. Він чекав, що поруч із росіянами побачить тут сепаратистів, але росіяни проводили, як з’ясувалося, цю операцію по оточенню і нищенню українців в «Іловайському котлі» власними силами.

– Та ми два дні вас на позиціях чекали! – зізнавалися вони, мимоволі додаючи підозр, що українському командуванню про «котел» було відомо заздалегідь. – У нас наказ був такий – працювати на ураження, полонених не брати.

– Чому так жорстоко?

– Тому що ви – фашисти і бандерівці.

– Та які ж ми фашисти? – дивувалися українці. – А от ви навіщо на нашу землю прийшли?

– Тому що ви російськомовних утискаєте!

Та цей аргумент також не працював – серед полонених «донбасівців» переважна більшість бійців говорили російською мовою.

Російські солдати, наразі ті, що охороняли полонених, виявилися звичайними хлопцями з Омська та Ульяновська, інших міст, які майже нічого не знають про сучасну Україну та українців, окрім того, що їм розказали по телевізору. Їм зовсім не хотілося воювати, а тим більше помирати. Грім спіймав себе на дивному відчутті – перед тобою начебто вороги, але з іншого боку – прості хлопці, які говорять з тобою однією мовою, але ці хлопці прийшли на твою землю вбивати тебе і твоїх товаришів. Зовсім інше враження справляли ті, що були старші за віком і пройшли обидві чеченські – тверді, що та броня, з відбитим сумлінням і пропитими обличчями, заточені під закони війни, де насилля та смерть – норма.

Над полем швидко стемніло, і полонені збилися докупи, намагаючись якомога щільніше притиснутися один до одного, щоб зігрітися. Дуже дивне відчуття – смертельно хочеться спати, але ти не можеш заснути через дикий холод. Для багатьох важкопоранених ця серпнева ніч стала останньою.

Зранку, щоб полонені хоча б якось могли перебити голод і спрагу, росіяни дозволили ходити на поле за кавунами, а потім навіть поділилися своїми сухпайками – на сімох припав один, але й то було добре. На цей час конвоїри і полонені вже вільно спілкувалися на всі теми, обговорюючи, в тому числі, і вчорашній бій:

– Та ми не знали, що від вас і очікувати! Ви на своїх «жигулях» на наші танки перли! – говорив Сармату, розкурюючи сигарету, дивуючись зі сміливості українців, російський солдат.

Нічний холод змінила спека, така ж смертельна для важкопоранених. Ближче до полудня приїхали «денеерівці» і почалося сортування. Тим пораненим, хто міг пересуватися самостійно, і всім армійцям наказали вишикуватися в колони і слідувати за бетеером, а бійцям «Донбасу» скомандували залишатися на місці. Коли колона пішла, «денеерівці» встали півколом, наставили автомати і сказали:

– Ну, що, нацики, хто не скаче, той – москаль? Стрибайте!

Російські десантники відійшли за лінію вогню.

– Стрибайте! Бо зараз розстріляємо!

– Стрибайте!

– Стрибайте!

– Стрибайте!

Через п’ятнадцять хвилин «стрибалок» жоден боєць «Донбасу» навіть не підстрибнув.

– Гей, є хто з Запоріжжя? – запитав із повагою в голосі сивий «денееровець» похилого віку, коли полонених вже почали вантажити в машини для відправки.

– Я, – відізвався Жора.

– З якого району?

– Кічкас.

– Ха, і я звідти! З квітня тут уже з автоматом бігаю!

З’ясувалося, колишній афганець вирішив згадати молодість і повоювати за СРСР «Новоросію». Хто б міг подумати тоді, в Афганістані, у вісімдесятих роках минулого століття, коли разом валили душманів, що мине тридцять років – і люди, що воювали в одних підрозділах, будуть стріляти один в одного.

– Куди нас тепер? – запитав Жора. Він був снайпером і мав, про що турбуватися – в полоні йому світили жорстокі катування і вірна смерть.

– У Донецьке СБУ, швидше за все, в підвали. А там уже розберуться, кого куди.

Колону поранених зі всіх підрозділів і полонених 39-го і 40-го тербатів, 17-ї танкової, 51-ї і 93-ї бригад, кілька бійців із полку спецназу привели на берег ставка біля села Осикового. Приблизно за годину приїхав транспорт Червоного Хреста – «газелі», «таблетки», два «камази».

– Чотири добровольця сюди! – почувся крик, і четверо бійців піднялися і підійшли до однієї з вантажівок. Одного з них Грім упізнав – це був гранатометник Руся з «Кривбасу», який стояв на блокпосту на Грабському і прославився тим, що якось уночі не пропустив близько сорока бійців одного з батальйонів, що хотіли дезертирувати з Іловайська, просто сказав: «Я не знаю, хто ви такі – свої чи чужі, але у мене наказ нікого не пропускати. Тому повертайтесь з Богом, інакше я вас із агеесу всіх тут завалю!»

– Давайте, – сказав російський офіцер, – беріть отих «двохсотих» і перевантажуйте в цей «камаз».

Як зрозумів Грім, то були тіла поранених, що померли цієї ночі. У ковдрах та плащ-наметах четверо бійців почали їх зносити до вантажівки. Руся заскочив на борт, і його одразу вивернуло – кузов був завалений трупами. Тіла накидали купою, з якої стирчали руки, ноги, голови, на дні були калюжі трупної отрути. Запах від того, що залишилося від людей, стояв жахливий і огидний.

Поранених і полонених розподілили по машинах, але місця не вистачало, їхали в тісняві. На пораненій нозі Грому лежало кілька людей, та він терпів, розуміючи, що інших варіантів немає. Колона кілька разів зупинялася – росіяни передавали ще полонених та поранених, яких трамбували у вантажівки. Під час однієї з таких зупинок жорстко контужений Шаман раптом побачив виконувача обов’язки комбату «Донбасу» Філіна, який зник зі зв’язку біля Многопілля, на самому початку «зеленого коридора». Філін, особливо в порівнянні з іншими бійцями – брудними та скривавленими – видався Шаману свіжим та чистеньким, але стояв чомусь босий.

– Так ось ти, сука, де! – проревів Шаман і кинувся до Філіна, але не встиг дотягнутися до пещеного обличчя – відтягли свої ж.

– Ми виходили з оточення! Ми билися! Ми потрапили в полон! Мене били! – Філін відскочив убік і став задирати сорочку. – Ось синці! – але ніхто на нього вже не дивився, хоча хто знає, можливо, там і були синці й Філін казав правду, але бійці знали інше – Філіна із ними в «коридорі» та Червоносільському не було.

Нарешті колона рушила в бік Старобешевого, де на блокпосту їх зупинили «денеерівці» і почали з’ясовувати, хто вони такі й куди слідують. Провівши у нервових бесідах годину, колона рушила далі і вже традиційно заблукала – неправильно повернули і в’їхали в Стилу. Поки з’ясовували, як правильно вирулити на Волноваху, поранені попросили у місцевих води.

– Карателі, щоб ви подохли! – почули вони у відповідь. – Фашисти! Бандерівці! – кричали їм чоловіки та жінки, старі й малі, і показували кулаки.

Бійці сиділи в автівках, збентежені почутим. Звідки стільки ненависті? Ще два-три дні тому тут, у Стилі, стояли армійські підрозділи, і стосунки з місцевим населенням можна було назвати лояльними. То ці люди, виходить, брехали? Чи просто зараз вони таким от чином вислужуються перед новою владою? То за кого і за що ми тоді тут воюємо? Що тут робимо і за кого гинемо?

Грім згадав, як сьогодні їх проводжали в Осиковому та інших селах, розташованих неподалік по дорозі – люди мовчки стояли вздовж вулиць і хрестили колону, що минала їх, деякі старі бабці, яким уже нічого боятися, плакали. Грім дивився на товаришів, які похмуро лежали в кузові – якби вони могли, то зараз, напевно, також би заплакали, настільки несправедливою і прикрою для них виявилася ця сцена в Стилі, що вразила їх у саме солдатське серце.

Перед очима продовжував маячити білий прямокутник фотопаперу. Вже зникли мама і він сам, і тільки контур негатива, як рятівне коло, блимав на тому ж самому місці, де мало б знаходитися зображення батька, коливалося на дрібних брижах. Прямокутник зморщувався, дрижав, але залишався цілим, цілісним, як маленький Всесвіт, хоча брижі ставали дибки, інколи перетворюючись на цунамі, і з усієї своєї дев’ятибальної сили продовжували безжалісно бити по обох півкулях мозку. Грег здригався під ударами, намагався сховатися, та намагання не досягали мети – прямокутник міцно застряг усередині, і десь в океанській його глибині заховався біль. «Якщо це океан, то Льодовитий», – подумав Грег, його лихоманило навіть під ковдрою. Різко захотілося до туалету, він спробував підняти руки, щоб зняти пов’язку з очей, але відчув, як міцно він прив’язаний бинтами до нош. Ковдра була вологою і пахла кров’ю і гноєм. Він згадав нічну розмову санітарів:

– Якого хера ти їм ковдри повидавав? Наші мерзнуть, а ти їм – ковдри?

– Та буде тобі, не чіпай! То наших «двохсотих» ковдри.

Коли це сталося? Якої з ночей?

Після того, як його підібрали в полі посеред розбитої колони і вклали на беху, Грег потрапив у район Старобешевого до інших поранених. Він знаходився під впливом знеболюювального, тому почувався більш-менш нормально і дуже хотів тільки одного – пити. Росіяни давали пораненим воду і, трохи вгамувавши спрагу, Грег залишився сидіти на броні й чекав, коли його розподілять до якоїсь із групи полонених. Сонце припікало нестерпно, і сидіти на розпеченому металі було незручно, в голові гуло, а зі шлунка вивертало, тому, не витримавши, він ліг на землю в тіні машини, але його одразу повернули на місце. «Ти тут на видноті, тому не рипайся», – сказав йому похмурий капітан, не схильний до жартів.

Увечері почався обстріл. Сидячи на броні, Грег дивився, як ховаються російські солдати від «градів», що від усієї гостинної української душі навалювала їм реактивна артилерія. Снаряди, на щастя, падали трохи далі, за пагорб, де одразу ж зайнялася пожежа і почав гучно вибухати боєкомплект, і якщо б не поранена нога, то в цей момент Грег міг би встати і спокійно піти – російським солдатам було явно не до полонених. Але з ногою з кожною годиною ставало все гірше. Час від часу, якщо цунамі не било по мозку, він заплющував очі й перевіряв, чи на місці білий прямокутник. Пересвідчившись, що той нікуди не подівся, він намагався триматися в тонусі й слідкувати за тим, що відбувається навколо. Він пам’ятав великі, неймовірно печальні очі фельдшера, який робив йому перев’язку – чи то місцевого «денеерівця», чи то росіянина, він так і не розібрав у півсвідомості – фельдшер видав пораненим ковдри і дав можливість трохи поспати. Почали підвозити ще полонених та поранених – кількох бійців із «Дніпра-1» і «Миротворця» – всі покоцані, в крові і кіптяві, останнім привезли танкіста Васю з напарником, тих самих, що в посадці одразу підтягували Грега до Волиняки. Вася повідомив, що Волиняка також потрапив у полон. Грег засмутився і закрив очі – і зі страхом з’ясував, що білий прямокутник із контуром негативу раптом зник. Він відкрив очі й знову закрив, намагаючись зосередитися – жодних змін. Грег запанікував і миттєво покрився дрібними крапельками поту. «Навіщо мені цей прямокутник? – думав він. – Чому я за нього так тримаюся? Певне, це галюцинації через дію знеболювального, як-от у Волиняки…»

– У нас тут гармату на танку заклинило. Може хтось відремонтувати? – звернулися по-свійськи до танкістів, перервавши його роздуми, росіяни.

– Легко, – відповіли Вася з напарником.

Вони швидко зняли гармату, промили і вивели зі стволу снаряд. Повернулися на місце задоволені й з призовим сухпайком.

Грег не міг стримати гніву:

– Що ви робите? За сухпайок продалися! Завтра вони будуть з цієї гармати по вас же стріляти!

Вася й вухом не повів, тільки усміхався і наминав ворожий харч:

– Спокійно, братику. Де ти бачив, щоб гармата, яку солідолом змазали, могла стріляти? Отож-бо й воно… Нá краще, візьми підкріпися.

Через чотири-п’ять годин скомандували по машинах. У кузові Грегу і всім іншим бійцям, окрім пораненого в руку офіцера, здається, підполковника, зав’язали очі бинтами. Підполковнику дозволили надавати пораненим медичну допомогу, і той робив усе, що міг: протирав вологою ганчіркою губи, казав, що все буде добре і поправляв бинти.

Стояла нестерпна спека. Вантажівка часто зупинялася – росіяни підбирали своїх поранених та вбитих. Спочатку Грег намагався запам’ятовувати кількість зупинок, а потім збився з рахунку – йому ставало все гірше. Час від часу він утрачав свідомість, а коли приходив до тями, то метушився, намагаючись зусиллям волі повернути білий прямокутник, начебто від того залежало його життя. Знову звідкілясь із океанних глибин почали спливати обличчя матері. Крізь туман у голові й гуркіт двигуна вантажівки він намагався зосередитись на образах мами і чорному конурі негативу. Чиїсь пальці, що смерділи солярою та порохом, вклали йому під язика, наче пігулку від спраги, шматок пожованої вологої марлі. Вантажівка, не вимикаючи двигуна, зупинилася – здається, помер ще один важкопоранений боєць, і Грег крізь пелену обезболювального почув чужі незадоволені голоси. Він мріяв, щоб машина постояла якомога довше – на ямах поранених у кузові підкидало так, що не померти було складно. Першим зник негатив, що сховав у собі посмішку батька, потім зникла мамина сукня і сама мама – Грег хапався подумки за її зображення із останніх сил, але і мама, як тінь, невловимо вислизнула зі свідомості. Вантажівку знову підкинуло на ямі, і білий прямокутник фотопаперу зник, перетворившись у нестерпний біль. Біль… більше Грег нічого не знав…

– Ви скоро поїдете додому! – раптом, наче крізь сіру залізобетонну стіну заговорив до нього молодий голос. – Можна сказати, у вас сьогодні другий день народження. Ваше коліно й гомілку ми зашили, а от пальці на нозі, вибачте, довелося ампутувати.

Грег злякано прохрипів:

– Всі? – від такої новини перехопило горлянку.

– Та ні, тільки три. Могло бути значно гірше.

З-під бинтів на очах, які так і не зняли, Грег намагався розгледіти співрозмовника, але бачив тільки ковдру і шматок рожевої стіни. Тобто він не в наметі, не в полі, не на броні, а десь у лікарні. «Капітан очевидність!» – подумки посміхнувся Грег. Але в якій лікарні?

– Де ми? – запитав.

– Яка вам різниця? – відповів голос. – Значно важливіше те, де ви будете за кілька годин, ніж те, де ви є зараз. Ви можете комусь зателефонувати, щоб вас зустріли? Бо кілька поранених померло по дорозі сюди, потрібно передати тіла.

Дзвонив він чи ні, а якщо й дзвонив, то кому, Грег не пам’ятав. Перший раз після лікарні з рожевими стінами він прийшов до тями під час діалогу між санітарами про ковдри, і от тепер – від гострого бажання помочитися. Він лежав десь на відкритому повітрі, прямо під великими сяючими зірками, під просяклою кров’ю і гноєм ковдрою. Пов’язку з очей зняли, і він побачив, що поруч лежить, як і він, прив’язаний до нош, знайомий боєць з батальйону, але імені він не пам’ятав. У бійця з передпліччя з-під бинтів текла кров. Грег обережно звільнив свої руки від пов’язок, зробив кілька рухів – м’язи сильно затекли, але ані ран, ані переломів – просто чорні руки, забруднені в крові свого сусіда. Всю ніч Грег промучився, намагаючись зупинити хлопцю кровотечу. І лише коли рука того похолоднішала, він здогадався, що під бинтами накладений джгут. Він швидко зняв пов’язку – джгут наклали, до всього, ще й неправильно, і хлопець міг залишитися без руки.

Голос, який казав про неважливість теперішнього і важливість майбутнього, виявився абсолютно правий – всіх поранених із російського шпиталю передали «денееру», і їх відвезли на пагорб до військовополонених, яких захопили раніше. Тут знаходилися багато бійців із «Дніпра-12», «Херсону» і «Миротворця», тут лежав поранений в обидві руки і груди, підполковник Коноваленко з 42-го тербату, тут розвозив воду і надавав першу медичну допомогу підполковник медичної служби Всеволод Стеблюк. Поруч із Грегом сиділи поранені танкісти – з Васею з Івано-Франківська доля їх зіштовхувала вже четвертий раз за три (чи чотири?) доби. Танкісти не впадали у відчай і постійно жартували, Грег навіть позаздрив їхньому оптимізму.

Після операції та ампутації він почувався значно краще. З пагорба було видно проводи електропередач, на яких висів труп українського десантника. Грег дивився на нього кілька годин поспіль з дивним відчуттям, що знаходиться десь у всесвіті, на іншій планеті, настільки нереальними і незвичними виявилися події і відчуття цих днів, якщо порівнювати їх із тим життєвим досвідом, який він отримав раніше за свої тридцять вісім років. Навіть ще два тижні тому – всього два тижні, люди – життя і смерть – йому видавалися зовсім інакшими. І цей хлопець, що висів на проводах… не хотів би Грег опинитися на його місці. На місці його батька. Білий прямокутник негатива так і не повернувся, але зникло й болюче цунамі, залишилися тільки легенькі хвилі, що похитували його над землею або похитували небо над головою – тому він і намагався якомога довше дивитися в одну точку. Постійно хотілося пити. Сепаратисти не дуже переймалися піклуванням про полонених, проте гуманізму від них ніхто й не очікував: видавали по дві-три пляшки мінеральної води на дев’ятьох, які миттєво випивалися – і на тому спасибі. Коли мінералка закінчувалася, пили воду з брудного ставка – сепари давали спеціальні пігулки для знезараження, але ніхто не мав сили волі чекати півгодини, доки ті почнуть діяти – випивали одразу.

Ранком на третю добу сепаратисти вивели полонених на дорогу для передачі Червоному Хресту. Грег сидів поруч із двома танкістами і важкопораненою дівчиною на ношах. Коли йшов, поглядом попрощався з десантником на проводах, який так і висів там на радість сепарам, які гамірливими натовпами приїздили фотографуватися на його тлі.

Сонце вже знову встало і починало припікати, дуже хотілося води, конвоїри нервували і кудись безуспішно дзвонили. Нарешті, прибув Червоний Хрест. Машин у колоні їхало багато, і Грег запитав у водія, молодого наїжаченого, напевно, зовсім нещодавно мобілізованого хлопчини, чи можна з його телефону подзвонити додому. Той дав мобільник, і Грег по пам’яті набрав номер дружини.

– Я живий, – сказав він тихо Маринці в слухавку. – Скоро буду вдома. Подзвони, будь ласка, мамі, – закрив очі, почувши рідний голос у відповідь, і ледь не заплакав від щастя. І одразу ж ожив, воскрес у свідомості, наче матеріалізувався з головного болю, білий прямокутник фотопаперу, на якому він чітко розгледів всіх: матір у красивій сукні, батька, що привітно посміхався, дружину в джинсах і футболці, доньку в шкільній формі і себе – у військовій.

– Ну, ти все, поговорив? – вирвав його з марева водила. – А то пора їхати.

Грег подякував і запитав, скількох людей вивезли.

– Два «камази» «двохсотих» точно вже пішли, і зараз близько двохсот, не менше, взяли, – відповів, і сам жахаючись цифр, хлопчина.

– Так, а всього скільки?

– Та звідки ж мені знати? Може, близько тисячі вже…

В одному з цих двох «камазів» із «двохсотими» везли і тіла артилеристів 39-го тербату – Саші Гармаша, і те, що залишилося від Тараса Вогню. Всі машини були вщент забиті людьми – поранені лежали на вцілілих, уцілілі – на поранених, дихати було нічим і нічого пити, та ніхто не скаржився. Вони вислизнули з чіпких лап смерті й тепер їхали додому – що могло бути на світі для них кращим фіналом у цій історії? По дорозі в машину, в якій їхав Дімон Коршунов, підсадили двох журналістів і одного солдата, перевдягнутого в цивільне, як з’ясувалося згодом – водія комбата «Дніпра-1». Слава і Тарас розповіли про свої пригоди: як драпав із поля бою генерал Хомчак, як їх колегу Єгора Воробйова забрали в полон чи то «денеерівці», чи то росіяни, і доля його наразі невідома, як їх обіцяли розстріляти, та замість цього передали Червоному Хресту, але вони не ображаються за це, зовсім ні.

У Волноваху колона потрапила лише під вечір. Бійці ледве встигли поїсти біля старого аеродрому, як пройшов розголос, що сюди з двох боків прорвалися російські танки. Десь поруч дійсно чувся бій, і люди в паніці кинулися до машин, і весь транспорт водночас рушив до дороги, в результаті виникла пробка, і поки машини штовхалися і не могли виїхати, надійшла інформація, що танки або розвернулися самі, або їх розвернули українські гармати, або вони взагалі нікуди не їхали, або їх взагалі й не існувало на цьому напрямку. Усім наказали повертатися на територію аеродрому і чекати на подальші розпорядження, на що, звісно ж, після такого вже ніхто не погодився.

Група бійців 39-о тербату на чолі з Пасічником знайшла начальника аеродрому, який не зміг витримати їх божевільного тиску і виділив для супроводу свій бетеер, який і вивів «камаз» у Запорізьку область, звідкіля бійці вже самостійно дісталися до станції Межової.

Стояв дуже спекотний яскравий сонячний день. Чорні з ніг до голови, просяклі кров’ю, смертю і гаром, хлопці, мружачи очі, вилізли з кузова. Навколо жили люди: діти їли морозиво, дівчина курила біля входу до автостанції, діди сиділи поруч із великими картатими торбами і сперечалися про війну і долар, баби торгували яблуками та вареною кукурудзою, метушилися таксисти біля своїх колимаг, продавщиці обмахували пиріжки й тістечка газетами, відганяючи мух.

– Пошукаємо автобуса? – запропонував Дімон Коршунов. – Від Межової до Дніпра – кілометрів тридцять, мають недорого взяти.

Вони пройшли крізь живий людський натовп, здивовано озираючись. Тут нічого не помінялося, та й не повинно було, але головне, тут ніхто не знав про те, що всього-на-всього за двісті кілометрів звідсіля людям відриває снарядами голови, поранених дострілюють і перерізають їм горлянки, тут нічого не знають про те, що там руйнуються і палають міста і села, і завтра тут – з їхніми містами і селами – може статися така сама біда. Ця безтурботна святковість і доступність найнеобхідніших благ – води та їжі – шокувала бійців. Вони йшли, наче п’яні, похитуючись від щастя і втоми, і невміло посміхалися своїй вдачі. На них ніхто не звертав уваги, певно, вони вже були не першими, хто блукав, наче чорні тіні, що повернулися з потойбіччя, автостанцією – у світі живих на тіні мало звертають уваги.

Бійці скинулися грішма, що дивом збереглися в берцях та підкладках, і найняли маршрутку до Дніпропетровська. На них ніхто там не чекав і не зустрічав, тому Дімон із кількома товаришами одразу ж по прибуттю купили горілки і багато їжі й поїхали додому до одного з місцевих хлопців, де безпробудно пили кілька діб, доки не пересвідчилися, що дійсно живі.

1396. Повернення

Прощатися приїхали всі дванадцять бійців. Їх товариша, сержанта інженерно-саперного відділення 91-го саперного полку Андрія Гончарука вбило під Іловайськом 29 серпня 2014 року між одинадцятою і дванадцятою годинами дня. Осколок зрізав сержанту верхню частину голови, знявши скальп разом із черепом, коли вони на вантажівках виходили з оточення і потрапили під обстріл.

– Хлопчики, хто сидів посередині? – до свіжої, уставленій вінками могили, підійшла мати, маленька худа жінка в чорній хустці й темно-синій, майже чорній, простій сукні. З дня смерті сина минув тиждень пошуків і відчаю, який перетворив її обличчя на маску відчуженості, і навіть зараз в її втомлені від горя очі не кожен би наважився зазирнути. – Хочу поговорити з ним.

До неї обережно, ніби просуваючись мінним полем, нахиливши голову, наче відчуваючи провину, підійшов боєць. Жінка обійняла його – вони виявилися майже одного зросту – і знову заплакала:

– Пощастило тобі, синку. Пощастило твоїй матері, нехай тебе Бог береже… Я – Олена Миколаївна…

– Так, я знаю. Мене Русланом звати, ми друзі з Андрієм… В окопах завжди поруч, у бліндажах, – солдат говорив трохи затинаючись, через плече жінці. – От і в машині… Він скраю сів, праворуч від мене, ліворуч – хлопець із добровольчого батальйону. Вони високі обидва такі… Їх, мабуть, одним осколком і вбило. Без шансів. А я маленький, мені тільки каску подряпало… Ми, коли зрозуміли, що в оточенні вже, часто вночі на небо дивилися. Андрій міг кожне сузір’я показати…

– Це в нього з дитинства, – усміхнулася мати. Вони відійшли і стали трохи збоку від доріжки, біля спиляного дерева. – Він завжди цікавився, що і як влаштовано, як працює, чому вітер дме, де які сузір’я… Як же вас із полону випустили?

– Не знаю, Олено Миколаївно. Так і випустили. Спочатку росіяни нас тримали, потім сепаратистам передали. Ті злі, як собаки… Наказали роздягтися до пояса, шукали татуювання. У кого знаходили, ті, значить, із добровольчих батальйонів, вони їх до себе відразу забирали, на Донецьк. Деяких розстрілювали, кажуть, прямо там, але я не бачив, лише постріли чув. А ми що? Ми – контрактники, сапери… Всіх дванадцятьох і відпустили. Навіть не били. Не годували майже, і води не давали три доби.

Біля виходу з кладовища на неї чекали невістка, донька та її чоловік, теж військовий, вчора лише прибулий у відпустку з Косового, де служив у миротворчій місії.

– Я почекаю хлопців, покажу, як до їдальні пройти, – сказав він.

– Не затримуйтеся сильно, – мати взяла невістку під руку. – Підемо. Як Сашко? – запитала про внука.

– Запитує, коли татко приїде, – невістка прикривала рот хусткою, вона весь ранок прагнула не зірватися в істерику. – Він же звикся, що Андрійко у формі повертається, і як побачить солдат, так одразу і запитує…

– Треба буде якось сказати йому…

– Мамо, як? Три роки дитині! – невістка вже не могла стримувати крику безвиході.

Мати почала обдзвонювати всі шпиталі та лікарні Дніпропетровська і Запоріжжя 30 серпня, після страшних вістей про те, що сталося під Іловайськом. Але ніде нічого не знали – ні про поранених, ні про вбитих. Нічого не знали ні про долю Андрія, ні про долю його дванадцятьох товаришів того дня і в їх військовій частині. Або вдавали, що не знали. Нарешті, 31 серпня пізно вночі в Запорізькому шпиталі відповіли, що сьогодні до них надійшло близько двохсот поранених з-під Іловайська: «…кажіть прізвище, будемо уточнювати в списках». Сина в списках не виявилося. Тут у неї зажевріла слабка надія, що Андрій врятувався – вийшов або виходить зараз із оточення, або потрапив у полон, і його скоро відпустять. Уранці Олена Миколаївна ще раз подзвонила командирові частини, і той повідомив, що з тринадцяти бійців дванадцять нині дійсно в полоні, а один – загинув. Цей один – Андрій. Приголомшена вістю, вона просиділа на краю стільця доти, поки ближче до полудня з частини не приїхали військові й детально не розповіли, як усе сталося. Їх саперно-інженерне відділення – тринадцять бійців, яким командував сержант Гончарук – разом із бійцями добровольчих батальйонів виходили у великій колоні – багато вантажівок, емтеелбе, бетеерів, навіть декілька танків – із оточення так званим «зеленим коридором». Під селом Н. почався обстріл. Андрій і ще один хлопець з батальйону «Київ-1» загинули, як і безліч інших бійців із інших підрозділів. Їхніми тілами там усіяно все поле. Коли солдат, які залишилися живі, почали оточувати росіяни, щоб узяти в полон, один з бійців саперного відділення сховався в селі. Під час зачистки його, однак, знайшли, але він устиг дати номер телефону командира частини місцевій мешканці. Тá увечері передзвонила і сказала, що солдат просив передати, що дванадцять бійців – усе відділення – потрапили в полон, а один – убитий, але хто саме, вона не знає. А взагалі сказала, що вбитих українців тут дуже багато. Двох вона встигла приховати трохи далі від дороги, але можна знайти. Там видно – хрестики з гілочок стоять. Інших, хто лежав на виду, зібрали в чорні мішки і забрали сепаратисти. З усього сказаного виходило, що один із двох похованих – Андрій.

– Ви його знайдете? – запитала матір в офіцерів.

– Н. і околиці нині повністю контролюються росіянами і сепаратистами. Всіх, кого можемо, ми вивозимо, є така домовленість, там працює Червоний хрест. Вони підбирають всіх, кого знаходять. Ну, або те, що від них залишилося…

Мати заплакала. Те, що її син міг бути вбитий, вона припускала. Він сам вибрав собі таку непросту роботу: йшла війна… Але те, що він не буде похований по-людськи, що його могила – десь там, на далекому чужому Донбасі, де його закопали, як пса, без імені й прізвища, і вона буде позбавлена можливості приходити до нього, говорити з ним, що дружина і син не зможуть відвідувати батька на кладовищі – ця думка здавалася їй нестерпною. Але ще страшніше для неї було усвідомлювати, що вона ніколи не зможе його знайти.

Олена Миколаївна металася по хаті, дзвонила, обривала телефони військової частини, СБУ, але ніхто не знав, чим допомогти. Єдина надія залишалася на те, що Андрія підбере Червоний Хрест, але жодних відомостей від військових більше не надходило. Так пройшло три безсонні доби. Четвертого вересня у відпустку приїхав її зять Стас, чоловік старшої доньки, який служив у миротворчому контингенті в Косово. Похмуро вислухавши тещу, Стас вийшов на вулицю, закурив і почав дзвонити. Весь цей час на нього нестримно зі своєї будки гавкав Барсик, невеликий чорний бойовитий пес. Після півгодини розмов і п’яти сигарет Стас повернувся в будинок:

– Треба будку Барсику полагодити, зовсім дах продірявився, – сказав похмуро.

– Невже? – здивувався тесть, міцний темноволосий мовчазний чоловік під шістдесят, який після розвалу місцевого цукрового заводу і декількох років безпросвітного безробіття і безгрішшя, нещодавно, нарешті, влаштувався в госпчастину місцевої сільської школи. – Я й не помітив.

– Ніхто нічого не знає, що робити, навіть у Міністерстві оборони, – Стас був щиро здивований такими обставинами. – Збирайтеся, мамо. Думаю, треба до командира їхати. Телефоном правди не доб’єшся.

Село знаходилося від районного центру, де базувалася частина, за годину їзди запорошеною розбитою дорогою. За рогом починалося кладовище, й Олена Миколаївна відвела погляд – їй здалося, що там нічого немає, лише порожнеча і морок хрестами блукають за огорожею.

З вікна відкривався вид на невеликий асфальтований плац, який підмітали молоді солдати. Командир частини задумливо дивився на папери, що лежали на столі, потім на плац і солдат, і по колу, кілька разів, неголосно, але твердо повторював, як заклинання, декілька фраз. Речення і слова часто не узгоджувалися поміж собою, але з вуст командира вони звучали підкреслено переконливо, як аксіоми:

– Якби він тут… Ми б з похоронами, як годиться, допомогли. З військовими почестями… І машину, і… А так… Є ж іще надія, що вивезуть. Інші з полону…

– А не можна подзвонити в Червоний Хрест? З кимось поговорити там? Розповісти, щоб вони прямо туди, до села, під’їхали? Дати приблизні координати, де це сталося? – допитувався Стас.

Командир розвів руками:

– У мене такої можливості немає.

– А у кого є?

– Не можу сказати. Може, у міністра оборони.

– Якщо у міністра, то надії точно немає, – Олена Миколаївна бачила, що командир зайняв глуху оборону, і йому цей загиблий сержант, а по факту – зниклий безвісти, – як кістка в горлі.

– Думаю, якщо логічно підійти, то мінімально можна сподіватися, що знайдуть, – роздумував уголос Стас, одночасно намагаючись допомогти тримати себе в руках і тещі. – Але лише мінімально. Вони ж тільки зверху пройдуться: вздовж доріг, по дорогах, по селах, там же ще обстріли йдуть, як я розумію? – командир частини закивав головою, підтверджуючи. – Ні по посадках, ні в поля, де можуть розтяжки стояти, Червоний Хрест не сунеться, тим більше, могили розкопувати… Але надія однак залишається.

Мати дивилася на чоловіків із відчаєм. Командир свердлив поглядом муху на склі:

– Я вам дам номер телефону цієї жінки, яка звідти дзвонила. Тетяна, здається, її ім’я. Навряд чи, звичайно, слухавку візьме, ну, а раптом? – запропонував про всяк випадок, щоб закінчити розмову.

– Треба знайти кого-небудь там, у «денеері», – сказав Стас. – І попросити привезти.

– Кого знайти? Сепаратистів? – здивувався командир.

– Ні. Звичайних громадян. Не всі ж там Путіну присягли. Пошукати родичів або знайомих, які живуть на окупованій території, і за гроші… попросити…

– У нас там немає родичів, – відгукнулася Олена Миколаївна. – Хоча, якщо пошукати…

– Може, у когось із сусідів є?

З цією думкою вони їхали додому, перебираючи в думках тих, хто міг би мати родичів на тій стороні. Розпитали у сусідів на вулиці, подзвонили далеким родичам до Криму, ближче до вечора поїхали в сусіднє село – там, сказали, жила родина, в якої родичі точно жили в Донецьку. Постукали в хвіртку. Вже темніло, не найкращий час для відвідин, але про це Стас і Олена Миколаївна думали менш за все. Хвіртку відкрив чоловік у майці і спортивних штанях. Пояснивши, хто вони і звідки, Олена Миколаївна перейшла до суті справи. Чоловік, співробітник місцевої районної адміністрації, уважно вислухав і, методично відганяючи від відкритих плечей і шиї великих набридливих комарів, запитав:

– І що ви хочете?

– Щоб ви подзвонили родичам у Донецьк і запитали, чи не погодяться вони повернути нам сина. Ми заплатимо.

– Так вони ж за «денеер», – пошепки сказав чоловік.

– Ну так і що? У них же теж діти є. Може, змилуються.

Чоловік знизав плечима і пішов дзвонити. Повернувся скоро, не пройшло і пари хвилин, хитаючи головою:

– Ну, я ж казав… Ні, не хочуть. Я і не подумав одразу: сестра моєї дружини там викладачем в університеті працює, а чоловік – бізнесмен. Не братимуться, неприємностей бояться.

Додому їхали пригнічені. Повертатися ні з чим не хотілося.

– Має ж існувати вихід! Не може бути, щоб у всьому районі ніхто родичів на Донбасі не мав! – Стас бив кермо долонями і палив у відкрите вікно. Попіл летів йому в обличчя, на сорочку і шорти, але він, не звертаючи уваги, судомно продовжував ковтати разом із димом холодне темне повітря.

– Родичі є, але хто ж погодиться на таке? Це ж не мішок цукру вивезти. Та і чув же, що кажуть? Бояться люди. – Олена Миколаївна розуміла, що шанси дорівнюють нулю. – Десять тисяч пропонували. Не хочуть, – у темряві салону, в чорній траурній хустці і темній сукні, її, маленьку і худорляву, складно було б і розгледіти, якби не очі, що блищали від сліз.

– Небезпечно там такими справами займатися, так, – Стас напружено думав. – У Косово так само під час війни трупами торгували, не говорячи вже про органи. – Може, когось із російських родичів попросити? Спробую завтра родичу, дядькові Антону до Ростова подзвонити, тільки картку куплю. Він нормальний мужик.

Удома внук уже спав, а невістка з дочкою і чоловіком дивилися по телевізору російські новини. Там показували якийсь жах: близько сорока-п’ятдесяти українських військовополонених, багато хто роздягнений до пояса, сиділи навпочіпки посеред поля, а маленький волохатий кавказець заставляв їх стрибати і говорити: «Хто не скаче, той москаль!» – знущався й обіцяв усіх убити. В репортажі називалася дуже велика цифра загиблих і полонених під Іловайськом українських солдатів – близько тисячі чоловік, а потім «денеерівці» бравували своїми подвигами, розповідаючи, як вони вбивали укропів. Дивитися на це було абсолютно гидко, постало відчуття апокаліпсису, й Олена Миколаївна, не говорячи ані слова, клацнула пультом і вимкнула телевізор. Батько не заперечував – він дивився новини лише для того, щоб чимось зайнятися, відволіктися, але відволіктися не виходило, радше навпаки. Він узяв сигарети і вийшов на вулицю. На ґанку тьмяно горів ліхтар. Вечори вже ставали прохолодними. Барсик тужливо дивився з дірявої будки крізь дрібний дощ на господаря і тихенько сопів. «Зіб’ю я тобі дах, зіб’ю! – байдуже подумав батько. – Ось знайдемо Андрійка, поховаємо і…» Він ледве стримав клубок, що підступив до горла. Йому було особливо важко усвідомлювати своє безсилля. Як повернути сина додому?! Ця думка, блискавкою пронизуючи свідомість, приглушала навіть біль від втрати. Він палив біля воріт із відчуттям незавершеної події: ніби його син і вбитий, але якось ніби і не до кінця, немає цієї фінальної крапки – поглянути на нього останній раз, обійняти. Поки цього не станеться, і він, і мати однаково сподіватимуться на те, що Андрій живий. Так влаштовані всі батьки на світі, з цим нічого не поробиш, скільки б свідків смерті дитини не існувало. Вийшла мати, стала поруч, схилилася на плече:

– Що робитимемо, Толю?

– До переселенців треба завтра їхати, в райцентр. Можна ще там спробувати…

Зранку Стас сів за стіл снідати, як з хреста знятий перекошеним обличчям. Нервово різав яєчню, попросив п’ятдесят грамів.

– Нам їхати скоро, – не дозволила Олена Миколаївна. – Що сталося?

– Світ із розуму з’їхав, мамо! – Стас, зазвичай спокійний, розсудливий чоловік, офіцер, який побував у багатьох гарячих точках у складі миротворчого контингенту і який вмів тримати себе в руках, виглядав несхожим на себе. – Я дядьку Антону до Ростова зараз подзвонив: добридень, кажу, дядьку Антоне! Як, запитую, діти, як здоров’я? Давно не бачилися… А він такий: нічого, скоро наші танки до Києва зайдуть – побачимося! Я подумав, що це він жартує так оригінально, відповідаю йому в тон: мовляв, добре, що там нам ділити? Крим віддайте назад, і все нормально буде. А він як заволає на мене: Крим наш!!! Фашисти, бандерівці, ми вас всіх там скоро переб’ємо! Я кажу: дядько Антоне, мене, свого племінника, і моїх дітей – ви теж переб’єте? Ви ж мене з дитинства знаєте, як облупленого, ну, який з мене фашист? А він: а ти зі зброєю проти росіян воювати підеш? А я говорю: я ж солдат, я присягу давав, я повинен свою землю захищати! А він: значить, і ти здохнеш! Мамо, ця людина мене на руках носила! Ми до нього в гості скільки разів їздили, він у нас бував, стільки років родичалися. Що відбувається?! Що змінилося? Я йому слова поганого не сказав, а він зі мною, як із ворогом народу говорить! Він же українець, чистокровний хохол, козарлюга, ось такі вуса у нього! – Стас виделкою показав, які у дядька Антона вуса.

– Треба їхати, – сказала мати. – Шукати переселенців. Може, хто погодиться. Треба Андрія додому повертати, – у неї від напруги побіліли губи. – Стасе, та не звертай ти уваги, вони там всі в Росії, як з ланцюга зірвалися. Кого не послухаєш, хто родичів там має, майже всі пересварилися.

Переселенці жили на квартирах, і знайти їх адреси виявилося можливим лише через соціальну службу районної адміністрації. У цьому їм допомогли у військовій частині, так би, звичайно, адреси вони так швидко не дізналися.

– Дзвони, – Стас і Олена Миколаївна стояли перед недбало пофарбованими дверима в багатоквартирному будинку.

Стас натиснув кнопку дзвінка. Відгукнулися швидко: зашаруділи в передпокої целофаном, невміло заклацали незнайомим замком. Двері відкрила жінка середніх років, з її обличчя Олена Миколаївна відразу зрозуміла, що справи не буде.

– Даруйте, ми могли б із вашим чоловіком поговорити? – запитала вона. – У нас термінова справа.

– Яка справа?

– Мого сина двадцять дев’ятого числа під Н. убило, він там лежить, місцеві жителі прикопали. Ми б хотіли поговорити з вашим чоловіком… Ви ж із Донецької області, переселенці?

– Так, переселенці. Я сюди сама з дітьми приїхала, чоловік вдома залишився, квартиру стереже, на шахті працює. Так що, вибачте, – і закрила двері.

– Зі зброєю він там бігає по блокпостах! – кип’ятився, вийшовши на вулицю, Стас. – А родину сюди відправив, укропам у тил. Знаю я цю публіку! Сидять тут, жеруть, соціалку отримують, а нас ненавидять!

– Не треба, Стасику. Може, і справді людина на шахті горбатиться, а ти їх так… проклинаєш. Їм теж жити за щось потрібно!

– Мамо, я не розумію, вони, що в Україні мало грошей заробляли? Їм погано жилося? Заради чого треба було все це затівати, б…, по референдумах бігати? Щоб люди гинули? Чого їм не вистачало?

Наступні п’ять або шість візитів виявилися такими ж безрезультатними. У всіх переселенців знаходилися причини уникнути прямої відповіді. Лише один прямо сказав, що не хоче зв’язуватися – дуже небезпечно.

Нарешті їм пощастило. Павло, переселенець зі Сніжного, погодився хоч би вислухати, в чому суть справи. Проте, дізнавшись, що потрібно терміново їхати на окуповану територію, став упиратися руками і ногами:

– Я не можу! Не можна мені туди! Мене батько з матір’ю прокляли на все життя, укропом називають за те, що я – за єдину Україну. Розумієте? Вони особисто готові мене в комендатуру здати, на дітей – онуків своїх, не зважать. Ви просто не розумієте, що там у головах у людей відбувається, яка каша: вони кретиноскопу надивляться, Кисельовим подихають – і весь світ ненавидять. Якщо мене там спіймають, мені ж кінець!

– У тебе яка машина? – не відступав Стас.

– «Копійка». Зовсім убив, поки сюди доїхав. Гума лиса. І підвіска вся сиплеться, куди там на ній їхати.

– Я тобі машину зроблю. Слухай, поїхали, нову гуму купимо, а потім відразу на естео, у мене там товариш працює.

– Нову гуму? – здивувався Павло.

– Ну так, гуму поміняємо і ходову до завтрашнього ранку точно зробимо. Вночі хлопці попрацюють.

– А запчастини?

– Запчастини зараз на базарі купимо, це не проблема знайти.

– Та не поїду я нікуди! Не хочу повертатися, хоча все життя там прожив, я…

– Десять тисяч, – сказала Олена Миколаївна. – Заради мене, заради матері, Христом Богом прошу, поверни мені сина!

– І гроші на бензин дамо, само собою, – додав Стас. – Із запасом. До українських блокпостів удвох доїдемо, а далі сам що-небудь придумаєш.

Наступним ранком вони прикручували дротом до металевого багажника на даху відремонтованої «копійки» труну. У труні лежав костюм, в якому Андрій одружувався чотири роки тому, біла сорочка, шкарпетки і весільні ж черевики. На питання, навіщо це все потрібно брати з собою, Павло пояснив свій план: на блокпостах він казатиме сепарам, що у нього в Сніжному загинув родич, і він їде забирати тіло. Щоб його нормально впустили і випустили, потрібно, щоб небіжчик лежав у цивільному – тоді буде менше запитань і набагато дешевше обійдеться при перетині кордонів, чим везти військового. На допомогу в Сніжному він знайшов собі Петруху – однокласника, з яким разом малолітками бомбили продуктові кіоски і магазини, а останнім часом працювали на копанках. Їх так і називали в свій час за нерозлучність, що тих святих: Петро-і-Павло. Петруха давно спився і важко працювати ніде не хотів, але старому другу за невелику винагороду готовий був допомогти не лише викопати тіло, але і перерити половину кладовища. Правда, Павло втаїв, що це тіло українського солдата, але великої біди в тому не бачив – чи не все одно, кого викопувати, однаково небіжчик.

– Як могилу шукатимеш? – поцікавився Стас.

– Знайду спочатку ту жінку, яка дзвонила командирові. Дізнаюся, де поховала.

– Як ти її знайдеш?

– Та якось знайду. Не вона, так хтось інший скаже. Скрізь же люди живуть, навіть там.

Білий «жигуль» із труною на даху не міг не привертати уваги на дорозі. Але ця увага одночасно служила і перепусткою через українські блокпости, допомагало і військове посвідчення Стаса. Дізнавшись про мету візиту і поглянувши документи, солдати, як правило, пропускали їх без зайвих розмов, чому Павло дуже радів. Зате Стас засмутився: він не думав, що в зону бойових дій можна потрапити так легко, і не міг зрозуміти, чому на блокпостах так неуважно оглядають машини.

– Так ми ж туди їдемо, – пояснював Павло. – Що ми можемо туди провезти, чого там немає? Ось якби ми звідти їхали, тоді інша справа.

Станіславу все одно така постановка питання не подобалася. Як людина військова, він звикся нести службу інакше, і до всіх заходів, навіть формальних, завжди підходив ретельно, життя його навчило, що в подібних ситуаціях дрібниць немає.

Доїхавши до останнього українського блокпоста, вони попрощалися.

– Я тебе в Старобельську чекатиму. У мене там друг живе, заночую у нього. А ти, як виберешся, одразу дзвони.

– Добре, – сказав Павло. – А як доїдеш туди?

– Невже на блокпості майора в попутку не підсадять? Якщо б все в світі так просто вирішувалося…

Далі Павлові належало їхати самому, і він відверто боявся перетинати цей, нехай умовний, але кордон між двома світами. З одного боку, його тягло туди, в рідні місця, з іншого – щеміло під серцем від того, що там відбувається. Втім, він придумав план, якого мав намір дотримуватися. Павло погодився на цю авантюру не лише заради грошей, ні, хоча грошей його родина – дружина і двоє діточок п’яти і трьох років – украй потребувала. Після початку військових дій копанка, на якій він працював, закрилася, а більше жодної нормально оплачуваної роботи для нього в Сніжному зроду не водилося. Коли почали воювати серйозно, «денеерівці» оголосили мобілізацію: спочатку звали добровольців, потім обіцяли гроші, а потім стали ходити по хатах, вести бесіди і забирати на риття окопів. Подовбавши трохи за їжу і воду тверду землю, Павло зрозумів, що цим справа не обмежиться і скоро його загребуть воювати. Тим часом, батьки щосили докоряли, що він досі не в «ополченні» й тримає родину на голодному пайку, не стоїть на блокпостах, не тягне нічого в дім із «віджатого» в переселенців, що виїхали до України. Батьки дружини нічого не казали – мовчали, зітхали, інколи брали до себе діточок і трохи допомагали продуктами з садової ділянки. Місяць тому підвернувся, нарешті, зручний випадок. Заробивши трохи грошей – покликали нарубати вугілля на старе місце – він швидко зібрав родину, завантажив усе, що влізло, в автомобіль, і рушив до Росії, звідки транзитом повернувся до України. Заздалегідь домовившись, вони оселилися в живописному районному центрі, невеликому зеленому містечку на березі невеликої річки на Східній Україні у далеких родичів дружини, а потім, після оформлення допомоги – винайняли квартиру. Павлу тут подобалося все – чисте повітря, свіжа річка, поруч ліс. Хіба що люди були зовсім вже інакше влаштовані, ніж удома, але до людей з часом можна прилаштуватися. Отож він погодився взятися за цю справу саме тому – йому хотілося стати корисним і потрібним у новому житті, серед незнайомих і місцями не дуже зрозумілих йому людей.

На першому «денеерівському» блокпосту тримали півгодини, хоча за пропискою було видно, що він місцевий: перевіряли документи, шмонали машину, навіть залізли в труну.

– Що за ящик у тебе на даху, братанчику? – запитував золотофіксий ополченець. – У нас тут без трун ховають, прямо бульдозером. Чи ти не для себе везеш? Ги-га-га!

За вимовою Павло визначив, що ополченець – росіянин, аж занадто сильно акав. Він ніяк не міг збагнути одну річ про таких людей: що змушує їх жертвувати часто навіть достатньо благополучним життям, кидати родину і роботу і брати до рук зброю, щоб поїхати когось убивати в чужу країну? Він знаходив для себе єдину відповідь: вони хотіли саме вбивати – або бути, відповідно, вбитими. Це костомаха смерть поманила їх сюди, в мирні міста Донбасу, своєю кістлявою рукою, немов доступна дешева повія, що пахне тисячами безневинно занапащених душ, і вони з готовністю впали в її обійми, щоб упиватися кривавою оргією. Ні, не тільки через гроші – заради насолоди, звісно. Їх повсякденне життя втратило внутрішній сенс, тому вони намагалися його реанімувати, воскресити за рахунок життів інших, їм стало нудно жити просто так, бути найкращими і найсильнішими в світі лише на словах. А чужа країна – наче чуже життя або телесеріал, де гріхи не зараховуються, бо які можуть бути гріхи в акторів серіалу? Хто в цьому був винен, і чому з цими людьми трапилася така біда, Павло не розумів.

– У мене родич помер. Попросили рідним його відвезти.

– Паспорт є?

– Так, ось, тримай.

– Та не твій, небіжчика! Твій я ж дивився тільки що.

– На.

– А де небіжчик? Де він помер?

– У Сніжному. У будинку вибухом завалило, коли укропи обстрілювали. Він там на копанці працював.

– А, ну добре. Сніжне – це де?

– Це там, – Паша махнув у бік кордону.

– Проїжджай, братанчику. Ти, я так зрозумів, скоро назад?

– Завтра вранці, якщо все нормально. Ось візьми: блок сигарет, вода.

– О, братанчику, спасибі! З цього ж розмову починати і треба!

Паша витер піт із лоба і заїхав на територію «денеер». Дивні відчуття переслідували його по дорозі. Він нібито їхав по своїй батьківщині, дорогами, які знав, як свої п’ять пальців, і всі тут люди були свої, донецькі хлопці, з якими він пройшов огонь і воду. Але сьогодні він став для них чужим. Добре, аби просто чужим, він став для них ворогом лише тому, що думав інакше, і вони, не замислюючись, могли його вбити, якби запідозрили недобре. Що змогло розділити їх так різко, поставити на різні сторони барикади за такий короткий термін? Що сталося з ними, в їх головах? Як так сталося, що вони, не замислюючись, почали вбивати людей?

До Н. Павло проїхав із перемінним успіхом ще три блокпости, і на кожному довелося відповідати на запитання про труну. Він кілька разів набирав номер жінки, що повідомляла командиру частини про смерть Андрія, але кожного разу слухавка прогнозовано відповідала, що абонент знаходиться поза зоною досяжності. В’їхавши в село, він скинув швидкість до мінімуму. Вечоріло, стало прохолодно і свіжо, люди сиділи на лавках і лускали насіння. «Як запитати? Де живе Тетяна? А якщо її не Тетяною звати? І як сказати, що відповісти, якщо запитають, навіщо мені потрібно: шукаю могилу укропа? Візьмуть же і здадуть відразу в комендатуру, і тоді – прощай, свобода, привіт, війна!» – сумно думав він, шукаючи правильне рішення. Нарешті, набрався сміливості, зупинив машину і підійшов до лавки, на якій сиділо п’ять-шість чоловік, в основному люди похилого віку.

– Добрий вечір, – почав Павло. – Я сам зі Сніжного…

На лавці схвально заколивалися хустини і картузи.

– Сестри моєї чоловік тут днями загинув, коли колону палили. Солдат, контрактник. Його десь тут під селом жіночка місцева поховала. Начебто її Тетяною звати. Нічого не чули?

Хустинки і картузи загойдалися: «…ні-ні-ні».

– Це для нього, чи що, труна? Тобі до голови сільради потрібно. Він позавчора там із кимось ходив, могили відмічав.

– А як його знайти?

– Сільрада закрита вже, так ти прямо додому шуруй.

Великий будинок голови з високим парканом було важко пропустити, та і розповіли, як доїхати, детально і зрозуміло. Голова, здоровий сивий дядько із великим кендюхом, вийшов на стук і оглушливий гавкіт двох вівчарок, витираючи долонею від жиру пухкі червоні губи:

– Так, є могили, але де чия, як я можу знати? Гості у мене, не можу з тобою зараз піти, та і дозвіл спеціальний потрібний, зрозумів? – голова активно заворушив пальцями, імітуючи перерахування грошових купюр. – Просто ж так нічого не робиться, хіба що пташки літають, еге ж?

– Добре, – зміркував Павло. – Я тоді додому, в Сніжне, пташкою метнуся, а завтра зранку заїду до вас у сільраду, за дозволом, так?

– Давай, я з сьомої на місці, – голова, задоволений собою, розвернувся широкою спиною до Павла і пішов, човгаючи рваними капцями по тротуарній плитці, до будинку. – Лопату не забудь узяти! – крикнув, не обертаючись, бадьоро.

Кирку і лопату повинен був узяти Петруха. Вони домовилися зустрітися на околиці Многопілля, але Павло вже спізнювався на півгодини.

– Ти посидь ще трохи, я скоро тут, – умовляв він товариша в телефон. – Я ще сотку зверху накину.

Їхати за Петрухою, не розвідавши по світлому, де точно знаходиться могила солдата, не мало сенсу. Але хто може сказати напевно? Та ще і піти наперекір голові? Він повільно їхав селом, поки не виїхав на околицю і не зупинив машину неподалік від двох спалених вантажівок і бетеера. Все правильно: бій ішов, судячи з описів, десь тут, з цього краю. Павло вийшов із машини, вдихнув повітря в груди, і лише тепер зрозумів, як утомився. Закурив сигарету, обіпершись на капот, і став прикидати різні варіанти. Єдине він знав напевно – йому абсолютно не хотілося залишатися тут більше, ніж на одну ніч.

– Доброго вечора! – до нього тихо озвався літній чоловік у світлому піджаку.

– І вам доброго вечора, – обернувся, вдивляючись у сутінки.

– Я – чоловік Тетяни. Вона вам дзвонила. Можливо, не вам, а комусь іншому. Так?

– Так. А де вона сама?

– Її зараз в селі немає, довелося поїхати, щоб не відповідати на зайві запитання незнайомих людей. Голова… неважливо. Мені сказали, ви шукали її?

– Та-ак, – протягнув Павло. – Шукав. Мені потрібно…

– Так-так, я зрозумів, – сказав чоловік. – Ходімо, тільки швидко. Я вам покажу.

Вони спустилися від дороги вниз на узбіччя, пройшли, спотикаючись, метрів п’ятсот випаленим полем і вийшли знову на дорогу, ближче до перехрестя.

– Ось там, дивіться. Бачите? Це одна могила, там двох Тетяна прикопала, неглибоко, щоб легко було викопати, ну і щоб собаки не дістали. А ще один, той, що з вантажівки – він далі лежить. Там хрест з гілочок, легко знайти. Просто запам’ятайте це перехрестя і цей старий колодязь.

– А тут вода є? – у Павла пересохло в роті.

– Ні, тут води давно немає, висохло все. Воду для пиття нам переважно привозять.

– Ага, я в курсі, я місцевий, зі Сніжного. А мені сказали, що у тій, другій могилі з «камазу» мусить бути двоє людей поховані.

Чоловік знизав плечима:

– Я знаю тільки те, що мені Тетяна переповіла. Вона так і думала, що хтось мусить приїхати, тому все так у подробицях розповіла.

– Дякую вам, – Павло не чув себе від радощів, як вдало все вийшло. Він хотів швидко сісти в машину і їхати за Петрухою, але чоловік його зупинив:

– Ви краще труну з даху згвинтіть, і приховайте поки. А то в пітьмі можуть за бетеер або танк прийняти. Та і навіщо зайві запитання?

Удвох вони акуратно розмотали від багажника дріт і віднесли труну за старий колодязь, надійно заховавши під кущі.

– Спасибі вам, – подякував Павло. – Допомогли.

– Нема за що. Я – вчитель у місцевій школі, викладаю історію України. Непостійна дисципліна у нас, – сказав і гірко посміхнувся. – Але я вірю в людей! Людям потрібно допомагати!

«А я – ні! – в думках відповів Павло, вже сідаючи за кермо. – Я вірю в техніку. За нею потрібний лише правильний догляд, руки й інструменти, а людей хоч доглядай, хоч ні, все одно ламаються». Розтираючи щоки і позіхаючи, він майже засинав за кермом і тому сильно не газував. Він здригнувся, лише проїжджаючи Червоносільське, точніше те, що від нього залишилося – зруйновані будинки. Практично всю дорогу фари вихоплювали на узбіччі залишки спаленої й розбитої техніки: танки, бетеери, вантажівки, легковики – все перетворилося на купу металобрухту, і навіть страшно було уявити, що сталося з людьми, які їхали в них. Але Червоносільське Павла вразило по-справжньому – колись він працював у цьому маленькому селі, ремонтував батькам якогось донецького підприємця будинок. Тепер цього маленького села практично не існувало. Павло відчув, як по спині пробігли мурашки. Він уявив, як із кожним днем із лиця землі зникає по одному селу, як війна, наче гниль розповзається по яблуку, розповзається по планеті, а він разом із дружиною і малими дітьми біжить – прокидаються кожного ранку у новому місці, збирають поспішно речі й знову їдуть світ за очі, під ухання артилеристських канонад й спалаху пожеж. Йому стало по-справжньому страшно, він здригнувся, і з усієї сили натиснув на педаль газу так, що вже хвилин через п’ять дістався до околиці Многопілля і підібрав в обумовленому місці добряче зарядженого горілкою Петруху:

– А де лопата і кирка? – суворо запитав, обійнявши старого кореша.

– Все тут, хе-хе. Не хвилюйся, шеф! Ось воно, ціле і неушкоджене, – Петруха дістав обмотані ганчірками, щоб не дзвенів метал, інструменти з кущів. – Змерз, як собака! Де тебе носило півночі, дебіл?!

Організаційними питаннями – батюшка, сільрада, довідки, кладовище – займався батько. Розраховували, що Андрія привезуть наступного дня до вечора: спочатку в морг райцентру, а на ранок військові звідти відправлять труну в село – прощатися.

Олена Миколаївна, організувавши експедицію на схід, немов ураз утратила всі сили, і цілий день сиділа на дивані або на лавці біля двору і забавляла онука. Малий Сашко, точна копія батька – так само білявий і допитливий, такий же міцний в кістці, за літо сильно витягся і подорослішав, дитячий триколісний велосипед йому став малим, і він швидше не їхав уже на ньому, а біг, відштовхуючись від землі ногами. Зі всіх п’ятьох Гончаруків – матері, батька, дружини, сестри і, власне, себе – тільки він був безтурботним і спокійним у ці дні. Олена Миколаївна відчувала, коли б не ця маленька світла пухнаста копія Андрія, вона, напевно, вже з’їхала б із глузду. Вона слухала, як онук сміється, як невміло поки розмовляє, як ображається, як дає і як просить – і після декількох днів суцільного відчаю тепер знову знала, для чого мусить жити.

Невістка клопотала по господарству. З весни, з початку війни, коли чоловік став їздити у відрядження на Донбас, за п’ять з половиною місяців, вони бачилися, якщо все скласти і порахувати, днів сім-десять, не більше. Тому продовжувати винаймати квартиру в районному центрі, витрачати там гроші не мало жодного сенсу, тим більше вона не працювала. «Молочко тут, сирок, яєчка, сметанка, – перераховувала свекруха переваги переїзду, умовляючи невістку. – Річка, повітря свіже, місця в хаті повно, кімната вільна. А там що? Пил, машини і калюжі точно ж такі, як і у нас, дарма, що на асфальті; в квартирі – чотири стіни, та ще і гроші за неї плати!» Втім, не гроші вирішували. Андрій, коли приїжджав у коротку відпустку – на день або навіть просто переночувати – однак, хоч на годину, а мотався до батьків. Отже, з усіх боків переїхати виходило правильнішим.

Цілий день вони чекали. Станіслав строго наказав самим не дзвонити в жодному випадку, навіть якщо є термінові новини – краще написати есемеску. Сам він подзвонив лише пару разів: коли проїхали українські блокпости і коли повернувся до друга в Старобельськ:

– Тепер лише чекатимемо, мамо. У нього все є: гроші, вода, сигарети, бензин. Аби голова на плечах залишалася.

– А як могилу не знайде? Що тоді?

– Він місцевий, мусить знайти. Хлопчина тертий. Бачили татуювання на пальцях? Такі на зонах малоліткам б’ють.

– Стасе, а раптом…

– Мамо! Раптом – не раптом, ми йому вже нічим не допоможемо. Ми все, що могли, зробили. Тепер чекаймо. Будуть новини – подзвоню.

Після цього настала тиша.

Між собою вдома ввечері вони вже нічого не обговорювали. Чи то боялися відлякнути удачу, чи то не хотіли, щоб гора відчаю знову покотилася вниз, змітаючи на своєму шляху все: логіку, турботу, здоровий глузд, невідкладні справи. По-хорошому, то потрібно було б лягати спати, щоб уранці прокинутися і зустріти, як годиться, сина. Але нікому, окрім малого Сашка, не спалось. Дочка, ховаючись, кілька разів бігала на вулицю, поки батько не вийшов услід з цигаркою і мовчки не запалив запальничку.

– Чого ховаєшся? Всі ж давно знають. За Стаса переймаєшся? – запитав, підкурюючи. Дочка затяглася, зіщулила очі й запитала, ніби не почувши батька:

– А що в Барсика з будкою сталося?

– Та хто його знає, – батько знизав плечима. – На тому тижні град йшов, так, може, побило.

– За Стаса не переживаю, – дочка вміло випустила кільце диму. – Він завжди все правильно робить. Де тільки не служив! – подумала, ще раз затяглася, немов прислухаючись до себе. – Але якщо чесно – так!

Невістка й Олена Миколаївна не палили і з ліжка не вставали, й обговорювати що-небудь боялися, немов за кожне слово їх пектимуть залізом. Та й усе вже обговорено, увесь завтрашній важкий день, нема про що більше говорити.

– Далася їм ця будка! – поскаржився, лягаючи на скрипуче ліжко, батько.

– Яка будка? – не зрозуміла Олена Миколаївна.

– Барсикова! Кажуть…

– Т-с-с, Толю, тихенько, Сашка розбудиш, – хоча насправді вона хотіла попросити чоловіка помовчати з іншої причини – в пітьмі, заплющивши очі й закрившись у собі, як у мушлі, вона згадувала сина: крок за кроком, слово за словом, волосинку за волосинкою, від самого першого дня його народження. У неї для цього залишалася ціла ніч і весь останок життя.

– Машину тут залишимо, біля посадки, – Павло вже непогано орієнтувався на місцевості. – Беремо з собою кирку, лопату і рядно.

– Може, одразу в ящик зіграємо? – Петруха сподівався впоратися швидше.

– Ні, занадто великий. Викопаємо, акуратно покладемо – він ще не встиг розкластися, я думаю…

– Та хто його знає, така спека. Павлухо, чуєш, а чого він не на кладовищі закопаний? Хто його тут замочив?

– Не шуми. Нам зайві свідки ні до чого. Солдат це. Їхали в машині, їх «градами» накрило, а добрі люди з села прикопали.

– Чий солдат? Укропський?

– Просто солдат. Тобі яка різниця? У нього мама є, і тато є, дружина і синочок ось такий маленький, як у мене точно. Вони його поховати хочуть. Удома, по-людськи. Зрозуміло?

– Угу, та все зрозуміло. Слухай…

– І мені все зрозуміло, Петрухо. Ти мені прямо скажи, не кривися: мовляв, Павлухо, раз така справа, то за укропа дай мені грошей ще. Так?

– Так, – видавив із себе Петруха.

– Та не питання, додам. Значить, дивися далі: принесемо до машини, покладемо в багажник, дістанемо з кущів ящик, прикрутимо дротом…

– Ну що ти все обсмоктуєш так детально, шефе? Ми спритно зараз все зробимо – і по хатах, а?

– Це я для себе більше кажу, план складаю. Значить, ящик прикрутимо і подалі від’їдемо у лісосмугу, там переодягнемо і покладемо жмурика в труну. І все, можна буде їхати додому.

– А я? – запитав Петруха.

– Тебе в труну класти не будемо! – пожартував Павло.

– Тьху на тебе, тіпун тобі на язика! – образився Петруха. – Я ж серйозно: як мені додому дістатися?

– Як і домовлялися – відвезу туди, звідки забрав. Лади?

– Лади. У мене в Многопіллі братуха двоюрідний, тож буде привід гроші витратити.

– На ось тобі, Петрухо-братухо, надягнеш: гумові рукавички, маска. Про всяк випадок я її медичним розчином побризкав, щоб не так смерділо. Все, ходімо. За мною ступай, – вони обережно, пригинаючись, рушили уздовж посадки до старого колодязя.

У пітьмі Павло орієнтувався легко. Давався взнаки підлітковий досвід, коли вони з хлопцями бомбили продуктові кіоски, за що він і дістав термін по малолітці. Після відсидки він із криміналом зав’язав, але зв’язків не втрачав – у селищі дві третини чоловіків мали ходки. Побувати на зоні для донбасівського хлопця – це однаково, що в магазин за хлібчиком сходити, жартував удома.

– Ось вона, бачиш? – він трохи притримав Петруху, який рвався до справи, рукою. – Тут поспіх непотрібний, зрозумів? Акуратно давай підкопуй по краях – там людина лежить, а не скриня з золотом, і, можливо, навіть не одна людина. Не тикай ти так лопатою, я тобі кажу, мені його матері пред’являти.

– А ми якого брати будемо, якщо їх двоє там?

– Не бійся, не переплутаємо, – упевнено сказав Павло, і сам, ставши на коліно, почав теж підкопувати могилу.

Вони копали рихлу, в’язку після дощу землю. Спочатку зробили невеликі підкопи по периметру, потім почали знімати шари зверху.

– Слухай, давай просто викопаємо його, вже півгодини возимося! – не терпів Петруха. – Хто там придивлятися буде, він же однаково вбитий!

– У нього лише півчерепа немає, а так він весь цілий. Мені чоловік сестри його розповідав. Копай мовчки!

Нарешті лопати вперлися в щось м’яке.

– Тепер зовсім акуратно, – Павло дістав із наплічника автомобільну щітку і почав чистити обличчя небіжчика від землі. – Присвіти сюди тихенько ліхтариком. Наче він, півголови немає, все правильно. Витягаємо. За руки лише різко не смикай, можуть відірватися, давай, за одяг тягни, там ще підкопай трохи, отак, отак, отак…

Через декілька хвилин труп був вийнятий з неглибокої, не більше півметра, могили, і укладений на рядно.

– Лягай, – раптом зашипів Павло, – давай швидше! – і з силою нагнув Петруху вниз. – Тихо, дивися! – до них дорогою з боку села наближалася машина, не доїхавши пари сотень метрів, зупинилася.

– Ось тут вони, дві могили, – голосно розмовляли між собою двоє чоловіків, які вийшли з джипа. – Сьогодні один тип до голови приїжджав, запитував про цих укропів. Обіцяв завтра зранку з грішми повернутися.

– А не підуть вони сьогодні вночі копати?

Петруха і Павло щодуху втиснулися в землю.

– Агов, ану посвіти туди дальнім! – звернулися до водія, і той включив дальнє світло і розвернув машину поперек дороги. – Ні, немає там нікого. Та і не ризикнуть вони копати вночі. Навіщо, якщо можна все нормально вирішити? Поїхали. Ми їм краще «доброго ранку!» завтра скажемо, – обидва заіржали і сіли в машину.

Павло і Петруха повільно видихнули. Перечекавши ще декілька хвилин, Павло заповз у могилу і потикав землю заступом:

– Нікого. Нумо, дай мені дріт! – Петруха передав йому товстий дріт, який Павло акуратно почав засовувати в землю. – Ні, порожньо. Правду мужик сказав, один він тут.

– Який мужик?

– Та яка різниця.

Вони швидко руками і заступом згребли землю до ями, розрівнявши поверхню, і увіткнули хрест із паличок.

– Щоб кіпіш із самого ранку не почався! – пояснив Павло. – Невідомо ж, де ми будемо, правильно?

– Ну, я точно бухати буду! – вишкірився Петруха.

Далі все зробити було справою техніки і вправності. Труп відтягли до машини і поклали в багажник, дістали з кущів біля старого колодязя труну, прикрутили злегка до даху, від’їхали подалі в лісосмугу і при світлі ліхтарика переодягнули солдата в цивілку. Форму, хоча та і була без усяких позначок і майже нові берці закопали тут же, в лісосмузі. Павло дістав паспорт Гончарука, виданий йому під розписку батьками солдата, і спробував порівняти фотографію зі спотвореним обличчям небіжчика, але зробити це у темряві виявилося об’єктивно складно.

– Він? – запитав у Петрухи.

– Так, а хто ще може бути? – здивувався Петруха. – Як звати?

– Навіщо тобі?

– Просто цікаво.

– Андрієм. Ти документів у формі точно не знаходив, коли шмонав? Військового квитка, водійського посвідчення?

– Ні. Лише гроші і складний ніж.

– Може, десь випали? Посвіти тихенько ліхтариком на землю. Повинні ж бути.

– Може, в ямі загубили? Або витягнув хто?

– Швидше за все. Повертатися не будемо. Піднімай ящик! Важкий він, обережно.

Останній український блокпост Павло проїхав, коли вже починало світати. Скрізь – і на сепарських блокпостах, і на українських – йому ставили запитання, перевіряли машину, відкривали труну і навіть порівнювали фотографію на паспорті Гончарука з обличчям небіжчика. Ніхто схожості не помітив, утім, як і відмінностей – обличчя небіжчика опухло і посиніло, а з паспортної фотографії дивився молодий двадцятип’ятирічний хлопець. Як тут зрозуміти? Але нерви потріпали так, що довелося віддати всі сигарети і всю воду, а укропам ще і приплатити – казати, що везе військового, він остерігався, ще звинуватять, що сам убив. Ближче до ранку Павло відчув, що сили закінчуються. Він мріяв швидше дістатися до Старобельська і передати кермо Стасу. Але до Старобельська ще пиляти і пиляти, тому, знесилений, він з’їхав із дороги і, ризикуючи нарватися на розтяжки – втім, Павло знаходився в такому стані, що йому, здається, все було вже по барабану – і став подрімати на узбіччі.

Розбудив телефонний дзвінок. Крізь сон здалося, що це працюють міномети, і захотілося сховатися під сидіння і там доспати – від цієї безглуздої думки Павло і прокинувся. Дістав слухавку з кишені – сьома година дванадцять хвилин, тобто спав він трохи більше години – дзвонила Олена Миколаївна, вже кілька пропущених:

– Павло? Алло! У вас там усе гаразд? Дзвоню Стасу – не можу додзвонитися! Ти де?

«О, цього ще не вистачало! – подумав він. – Щоб Стас того… накрився».

– Я в дорозі, – відповів. – Все нормально, вантаж у мене. На блокпосту, триває перевірка, – збрехав. – Ми вже на українській стороні, не хвилюйтеся.

Олена Миколаївна трохи помовчала. Їй потрібна була пауза, щоб змиритися з думкою, що тіло її сина не стрімко, але переміщається зараз у напрямку дому, і проходить чергову перевірку.

– Я зараз Стасу сам подзвоню, і одразу за ним на Старобельськ. А потім – за планом, – спробував заспокоїти її Паша. – Все буде нормально, не переймайтеся.

– Павле, – запитала обережно Олена Миколаївна, – а ти впевнений, що там – саме Андрій?

– Мені місце показали, і в описах все сходиться. З карткою порівнювали з паспорта, але темно там, та і стан тіла такий, що… Олено Миколаївно, думаю, все нормально, без проблем. Я…

– Павле, я хочу, щоб ти зараз поглянув на нього. Я тобі прикмети скажу – у Андрія родимка є на руці, потім ще…

– Ні-ні-ні, Олено Миколаївно! Ви що! Я труну так закрив – зубами кришку не відірвеш! Вона вгорі, прив’язана – як я на машину полізу? Тут люди навколо, ні!

– Павле, а якщо там не він?

Павло похолов. Дійсно, а якщо? Така думка не приходила йому в голову – він йшов чітко за планом, крок за кроком, їм дуже щастило всю дорогу. Ні, таке неможливо.

– Ні, таке неможливо! – сказав він.

– Павле, а якщо ти приїдеш сюди, а там – не Андрій? Ти уявляєш, що зі мною буде? – голос Олени Миколаївни тремтів. – Треба зараз поглянути. І я заспокоюся, і ти впевнено далі поїдеш.

Павло поморщився, немов ударився боляче ліктем об стіну. Він уявив собі навіть не те, що буде з Оленою Миколаївною, а те, що станеться з ним, якщо раптом – раптом! – він дійсно привезе в село не Андрія Гончарука, а когось іншого:

– Добре, Олено Миколаївно. Я зараз від’їду подалі від блокпоста і вас наберу.

Але спочатку він подзвонив Стасу – безрезультатно, і зробив два обережні кроки від машини в бік посадки, щоб помочитися. «Як можна було сюди заїхати? – дивувався він своїй дурості. – Зараз вибухне граната на розтяжці – і замість одного небіжчика двох в одному ящику повезуть додому, і то – частинами». Насилу він нахилив однією стороною труну на багажник і так розкрив кришку монтировкою – нудотний запах ударив в обличчя, і Павло відригнув нічною кавою і бутербродом із ковбасою і маслом. «Важко зрання такими справами займатися», – він закурив третю поспіль сигарету. Перед ним у труні лежало роздутле тіло, обличчя в порівнянні з ніччю, здається, спухло ще більше, рот був розкритий, і Павло розгледів праворуч внизу два бічні золоті зуби. Верхню частину голови, точніше, те місце, де вона повинна знаходитися, він ще вночі прикрив ганчірками.

– Я готовий, Олено Миколаївно. Прошу швидше, бо тут машини їздять, дуже дивно на мене звідти поглядають, аби неприємностей ми не знайшли на свою голову.

– Праву руку подивися. Там, на зап’ясті у нього великий шрам – це він із мотоцикла у сьомому класі впав, коли… А вище – велика родимка, – їй хотілося розповісти про сина все до дрібниць, які вона згадала в цю ніч.

– Олено Миколаївно, тут на зап’ястку – татуювання, навіть не розберу, що саме, якась абракадабра: чи то сонце, чи то колесо з ієрогліфами. Навіть я таких не знаю, – Павло затиснув ніс пальцями і нахилився нижче. – У нього є золоті зуби?

– Ні. Він тільки три пломби собі, як одружився, поставив, а до весілля і дороги до стоматолога не знав…

– Тут два зуба золотих праворуч внизу… – Павло вже розумів, що це не той, за ким його посилали, але не хотів у це вірити.

Не хотіла в це вірити й Олена Миколаївна. Однак серце їй підказувало, що, на жаль, це – правда, і відчуття біди накотилося на неї з новою нещадною силою.

– То не Андрій, – сказала вона. – Не Андрій! Де мій син? – і, втрачаючи рівновагу, тихо зойкнула і впала навколішки біля дивана.

Павло стояв на узбіччі біля своєї білої «копійки» з розкритою труною на багажнику, в якому лежало тіло невідомого українського солдата, якого він сьогодні вночі власноручно викопав. Якщо зараз по дорозі проїде військовий патруль і запитає, що тут відбувається, то пояснення можуть затягнутися. Ситуація пахла дуже великими неприємностями, і Павло миттєво втратив свою упевненість – ще хвилину тому він робив благородну справу, допомагав повернути солдата батькам, а тепер в очах сторонніх перетворився на звичайного торговця тілами загиблих. Усвідомивши цю ситуацію повною мірою, він гарячково став набирати номер Стаса.

– Так, – сонно відповів той. – Вибач, заспав, перебрали вчора трохи. Ти вже тут? Я через п’ять хвилин буду готовий, під’їжджай знаєш, куди?

– Не квапся, братане, – Павло стиснувся, як пружина. – Тут така справа… – він коротко, виклав суть.

– Охрініти, – тільки і сказав Стас. – Я тобі через хвилину передзвоню.

Хвилина тяглась, як година. За цей час трасою проїхало кілька автівок, у тому числі дві військові. Павло не сумнівався, що про білу «копійку» з труною на даху уже доповідають, куди слід.

– Значить так, – сказав через п’ять хвилин Стас. – Закривай труну і залишай її там, де стоїш.

– Не зрозумів, – здивувався Павло. – Давай я його краще в посадку заховаю.

– Не треба в посадку, там можуть не знайти, та й на розтяжку нарвешся. Гадаю, ти все правильно зробив, просто в могилі опинився не Андрій, а той хлопець з батальйону «Київ-1», який поруч у «камазі» сидів, нам так і розповідали. Йому також півголови знесло, тобто характер поранень схожий. Тому ти записку напиши, хто він такий і звідки він там узявся, і поклади її в труну, а сам давай за мною. Матері там зовсім погано…

Павло подумав, що написати, і поліз шукати в бардачок ручку або олівець. Як назло, серед усілякого непотребу потрібна річ не знаходилася, і Павло зло лаявся і нервово поглядав на дорогу, чи не йде сюди хто-небудь, щоб поставити запитання: «А звідки це у вас у труні, юначе, небіжчик? Дорогенький, розберемося, де ви його викопали!» Але ніхто, на щастя, не йшов. Паша, знайшовши, нарешті, зламаний олівець, послинив огризок і вирвав із простого шкільного зошита, який невідомо як тут опинився, аркуш, і написав: «Боєць батальйону «Київ-1». Загинув під Н. 29.08». Листочок поклав у труну, під складені на животі руки бійця, на труну тут же, на багажнику, закріпив кришку, і опустив акуратно на землю. Поставив уздовж узбіччя, метрів за два від проїжджої частини так, щоб можна було, проїжджаючи повз, побачити, а сам швидко стрибнув у машину і дав газу.

Повітря буквально дзвеніло від тривоги і напруги. Навіть на головних вулицях і широких проспектах, не дивлячись на вечір і прохолоду, що опускалася на місто, рідкі перехожі квапилися скоріше забратися з відкритого простору. Стояли порожніми літні кафе і лавки у скверах, нечисленні маршрутки і машини шмигали в провулки, ніби боячись потрапити на очі, але їх мало хто чекав на зупинках громадського транспорту. Місто немов вимерло. Довкола стояла така тиша, якої ніколи ще не бувало в мільйонному місті, немов мешканці в один день покинули його назавжди. Люди чекали вістей. Не з телевізора, ні – від своїх рідних і знайомих, які нині воювали в зоні АТО і знали реальну ситуацію на фронті значно краще, ніж журналісти і політики. Частину цих солдатів уже привезли в шпиталі і морги Запоріжжя і Дніпропетровська, і містом миттєво розлетілися чутки про десятки вантажівок із убитими в «Іловайському котлі». Рахунок йшов на години. Наступ російської армії розлив страх і ненависть по містах українського Півдня. Люди чекали повномасштабного вторгнення й окупації, відчуття грядущої біди і великої війни, шиплячи, повільно розповзалося розпеченим асфальтом. Кожен мешканець міста готувався до майбутньої війни по-своєму і сам шукав рішення: втекти, виїхати разом із родиною, зустріти росіян, як визволителів, або взяти в руки автомат.

Тишу порушив незвичний звук – асфальтом котився солдатський шолом. Котився довго, глухо дзвенячи і підстрибуючи, ніби його спеціально запустили з силою, наче кулю для боулінга. Шолом ніхто не намагався зупинити або підібрати – відлуння розкочувалося, здавалося, по всій вулиці, проникало в кожну квартиру, глушачи всі телевізори і суперечки. Шолом упустив солдат. Він стояв на протилежному боці вулиці біля двох автобусів разом із іншими солдатами, такими самими, як і він, із чорним від сонця і бруду обличчями, і, не знявши бронежилета, з автоматом на шиї, ні на секунду не відриваючись від пластикової пляшки з водою, жадібно пив.

Олена Миколаївна намагалася побачити обличчя кожного з цих бійців, які щойно повернулися з передової – в надії, що ним виявиться її син. Весь цей довгий важкий день вони зі Стасом провели в Дніпропетровську. Спочатку поїхали в морг, куди звозили тіла загиблих під Іловайськом, але далі за поріг їх не пустили. Та вони і не змогли б зайти, такий зсередини йшов нудотний запах. Їм пояснили, що для ідентифікації тіла спочатку слід звернутися до військової прокуратури, написати заяву і спробувати впізнати тіло з фотографій, і тільки потім повертатися на опізнання. У Дніпропетровськ вони приїхали навмання, від безнадії, одразу ж після повернення Павла і Стаса з невдалої експедиції на схід. У військовій частині, як і раніше, запевняли, що нічим не можуть допомогти, і радили почекати, коли все проясниться, але в Олени Миколаївни був не той характер, щоб сидіти і чекати.

У військовій прокуратурі під час перегляду фотографій того, що залишилося від тіл українських солдат, яких звозили до моргів з «Іловайського котла», Олена Миколаївна втратила свідомість. Прокурор, не оцінивши ризику, почав демонструвати всі фотографії підряд: відірвані руки, ноги, розірвані животи з нутрощами назовні, поки Стас не витримав і не сказав: «Досить! Показуйте тільки ті, де є голова!» – «Та я ж хотів, як краще! – здивувався прокурор. – Може, там годинник на руці побачите знайомий або татуювання…»

За день – жаркий і нестерпно важкий – вони переглянули всі фотоматеріали про загиблих, але пізнати Андрія не змогли.

– Якщо є бажання, з’їздіть ось у цей морг, – сказав прокурор, зовсім ще хлопчисько. – Там є вціліле тіло, яке можна опізнати. Поодинокий випадок… Я вам зараз адресу напишу.

Коли вони під’їхали до моргу, серце Олени Миколаївни прискорено забилося. В ній жила впевненість, що зараз, саме тут вона знайде свого сина. Не встигли вони під’їхати, як Стаса вже покликали на ім’я – на них чекали волонтери, які одразу перезняли фотографію Андрія на телефон і разом зі Стасом пішли на опізнання. Олена Миколаївна довго одна сиділа в машині, їй навіть не хотілося пити.

Це виявився не Андрій, та вона навіть не заплакала, звикла за останні дні стійко приймати удари.

– Їдьте в Запоріжжя, – порадила їм волонтерка, невисока дівчинка з невизначеним кольором волосся, довжелезними нігтями, розфарбованими в жовто-синій колір під український прапор, і вся утикана сережками: в носі, вухах і навіть у нижній губі у неї висіли срібні кілечка і дзвіночки. Зустрівши таку красунечку в рідному селі, Олена Миколаївна, напевно б, нічого хорошого про неї не подумала. Але зараз вона дивилася на дівчину і не знаходила її дивною або ненормальною. – Туди теж із-під Іловайська вивозили. Ми зараз своїм зателефонуємо, вас зустрінуть. Ось адреса, запишіть.

Від Дніпропетровська до Запоріжжя – близько години їзди. Стас їхав, втомлено перемикаючи швидкості, втративши відчуття реальності. Їх вела вперед не надія, їх вів уперед і додавав сили обов’язок. Той самий обов’язок перед рідними і близькими людьми, який ніколи не буває сплачений повною мірою, і який дає людям енергію піднятися над власними можливостями. Це єдиний наш обов’язок, який не забирає, а віддає. Хто виконує цей обов’язок, на того боці й правда.

У першому морзі, куди їх пустили без зайвих запитань, вони знайшли Андрія. Він лежав при повній амуніції: в бронежилеті, берцях, у внутрішній кишені Стас знайшов військовий квиток і гроші. До зап’ястя була прив’язана маленька бірка з номером: 1396. Єдине, чого не було в Андрія – половини черепа. Поруч із моргом ходили люди, в основному військові, які шукали своїх загиблих товаришів, за ними ходили співробітники моргу.

– Скажіть, коли його привезли? – Олена Миколаївна міцно схопила за руку чоловіка в замизканому, колись білому халаті. Її переповнювало полегшення від усвідомлення, що все вже позаду, і радість від побачення з сином – останнього побачення, але в той самий час вона не могла зрозуміти, чому ніхто нічого не зробив, щоб полегшити її страждання і пошуки.

– Цих усіх тридцятого привезли.

– Це мій син! Ми його шукаємо вже п’ять днів! У нього в кишені лежать документи! Чому ви нікуди не повідомили, що він тут? – вона майже кричала.

– Даруйте, – інтелігентно відкашлявся лікар, – але це не в нашій компетенції. Є порядок – приїжджають представники військової частини…

Далі Олена Миколаївна вже не слухала. Вона дивилася на жінку середніх років, яка методично, одного за одним, оглядала трупи. Вона підходила до тіла, низько нахилялася, уважно оглядала обличчя і голову, якщо було що оглядати, ретельно обмацувала руки і ноги, розстібала куртки і дивилася на тіла покійних. Жінка не була схожа ані на співробітницю моргу, ані на військову. Та і складно собі уявити, щоб на таке завдання з частини направили жінку. Напевно, вона когось шукала, когось із близьких, як і вони.

– …так ось, даруйте, – Олена Миколаївна зовсім випустила з уваги все, що говорив у цей час лікар. – Вже пізно, друга години ночі. Вам доведеться десь почекати до ранку, бо зараз немає нашого начальника і нікому поставити штамп на довідку. Самі розумієте, вночі ми тіла не видаємо.

– Ми не можемо чекати до ранку, – тихо, але дуже твердно сказала Олена Миколаївна. – Нам треба зараз.

– Без штампу ніяк не вийде, самі розумієте, – розвів руками лікар. – Такий порядок.

Олена Миколаївна не могла рушити з місця. Вона тільки що, вже практично втративши надію, знайшла свого сина, але через якусь нікчемну формальність не могла його забрати з собою і відвезти додому. З вини командирів (або чиєїсь іще) він пролежав тут п’ять діб, і лежав би ще невідомо скільки, якби вона його не знайшла. І ось тепер їй говорять: «Чекайте до ранку! Без штампу ми вам його не віддамо!» Але вона не могла чекати, просто не мала на це сил. У той момент Олена Миколаївна готова була лягти просто тут, в морзі, поруч із сином, і померти.

– Прошу, вийдемо на вулицю, на свіже повітря! – хтось із волонтерів підхопив її під руки. – Не хвилюйтеся, ми все організуємо.

Волонтер був схожий на чарівника: великий, товстий, з огрядною бородою. Він подзвонив начальниці моргу додому, пояснив ситуацію, і та пообіцяла приїхати.

– Ви не хвилюйтесь, вона обов’язково приїде, не вперше, – пояснив волонтер здивованому Стасу. – У нас просто вибору іншого немає.

Волонтера звали Андрій – такий збіг. Він розповів, що вони весь тиждень, починаючи з тридцятого серпня, допомагають родичам загиблих і поранених під Іловайськом знайти й ідентифікувати своїх у шпиталях та моргах. Олена Миколаївна запитала, хто ця жінка, яка оглядає тіла в морзі, кого вона шукає?

– Чоловіка. Батальйон «Херсон», загинув під Іловайськом. Вона з Нової Каховки, майор міліції. Сказала, коли знайде, віддасть тіло чоловіка матері, на Західну Україну, щоб поховали на родинному кладовищі.

Олена Миколаївна подумала, що цій жінці, можливо, навіть складніше, ніж їй. Коли вона знайде тіло чоловіка, то відправить його далеко, куди навряд чи зможе приїжджати часто: «Вона вчиняє, як матів, яка розуміє, що відчуває інша матір».

Уночі місто трохи охололо від задушливої спеки, але напруга не відступила, вона просто переформатувалася і забралася в неспокійні сни і жахи, в горілку і пиво, тривожні розмови і сварки. Але навіть сварилися люди в ті дні тихо й обережно, намагаючись, щоб їх не почули.

Лікар приїхала на таксі о третій годині ночі, не барилася, видала Олені Миколаївні довідку про смерть сина, а разом із довідкою – і сина.

– Що ти хочеш у святого Миколая попросити? – На початку грудня снігу навалило повне подвір’я, і через відкриту кватирку вони чули, як дід шкребе лопатою об землю, прочищаючи доріжку від порога до полагодженої собачої будки.

– А що можна? – Сашко сидів за столом і розфарбовував у дитячому журналі машинки.

– А що ти хочеш? – Олена Миколаївна знала, що попросить онук, але все одно вирішила: нехай сам скаже.

– Мені татко обіцяв велосипед подарувати і не подарував.

– Він просто не встиг – його вбили.

– Я знаю, бабусю. Тоді давай попросимо у святого Миколая! Давай?

– Тільки йому потрібно листа написати. Ось я візьму ручку й аркуш, а ти мені розповідай, що писати, добре?

– Добре.

«Добрий день, святий Миколайчику! – записала перші слова бабуся. – Пише вам маленький хлопчик Саша. Мені три роки. Я живу з мамою, дідусем і бабусею. Мій тато загинув в АТО 29 серпня. На день народження він обіцяв мені подарувати велосипед, але не зміг, у цей час він був в Іловайську. У мене 26 серпня був день народження, а 29 серпня тато загинув, і моя мрія не здійснилася…»

– Може, привітаємо Миколайчика зі святами?

– Згода, привітаємо!

«…Вітаю Тебе з Новим роком і Різдвом і буду чекати подарунок. До побачення».

До листа бабуся додала дві світлини, а замість підпису обвела руку онука олівцем і дописала:

«Це мої останні фотографії з татом. Виберете кращу…»

Глосарій

АГС – автоматичний гранатомет станковий.

АК, «ак» – автомат Калашникова.

БМД – бойова машина десанту.

БМП, беха – бойова машина піхоти.

БТР – бронетранспортер.

«Град» – реактивна система залпового вогню калібру 122 мм.

ДРГ – диверсійно-розвідувальна група.

«Зушка», ЗУ – зенітна установка.

МТЛБ – багатоцільовий тягач легкий броньований.

РПГ «муха» – реактивна протитанкова граната, ручний протитанковий гранатомет.

Саушка, САУ – самохідна артилеристська установка.

СВД – снайперська гвинтівка Дехтярьова.

«Смерч» – реактивна система залпового вогню калібру 300 мм.

«Ураган» – реактивна система залпового вогню калібру 220 мм.

Целокс – ефективний медичний кровозупиняючий засіб.

Content

Євген Вікторович Положій
Іловайськ
Розповіді про справжніх людей

Передмова

Подяки

Коли прощаєшся, Грегу

Сніданок на червоній землі

Штурм. Поміж вірою і знанням

Кордон. Вторгнення

Життя та смерть Сергія Кабана

Вогнем і хрестом

Сашко Гармаш

Сімейна справа Семенових

І в цьому була вся сіль

Записки старшини Романа

Один Олег і три Андрія

Суддя Забара і солом’яний «шишарик»

Якби мурахи були великими

Дядько Ваня

Ями на пагорбах

1396. Повернення

Глосарій