Вікторія Садовнича

Велика книга маленького українця. Захопливі розповіді з історії, природознавства та народознавства України

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

В оформленні видання використано фотографії Sanja Byelkin, Denyss, Martin Olsson, Stefan Pauli, Leon II, I, Dgri, Uk-Kamelot, (WT-shared), Roundtheworld, Sergiy Klymenko, Dezidor, Александр Островский,Kremlin.ru

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2013

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2013

* * *

Шановні батьки, вихователі і вчителі!

Ви тримаєте в руках книжку, яка неодмінно стане вам у пригоді, коли ви будете розповідати маленькому громадянинові нашої держави про її славетне минуле і героїчних синів і дочок, пояснювати складні моменти нашої історії, захоплювати описом найкрасивіших наших лісів і річок. Із цією книжкою ви легко зможете відповісти на будь-яке малюкове запитання, допомогти старшій дитині чи учневі підготувати реферат або доповідь, провести цікавий урок чи позакласну годину…

Україна – одна з найбільших країн Європи, мальовничий край, який має славетну історію, унікальну чарівну природу й неповторну культуру. Звичайно, у кожної людини є свій рідний куточок, який вона згадує з великою любов’ю. Для когось батьківщина – це маленьке затишне село, для когось – велике галасливе місто. Але для всіх нас Україна є великою й безмежно шанованою Батьківщиною.

Україна подарувала світові видатних історичних діячів, письменників і поетів, співаків і музикантів, художників і скульпторів. Ми розповімо про найцікавіші місцини нашої країни, про її тваринний і рослинний світи, заповідники й парки, гори та озера, про наше славетне минуле, про звичаї й обряди, вірування й споконвічні уподобання українців.

Невичерпні багатства нашої землі, великі духовні надбання, любов, звитяга і вірність, що передаються в нашому народі від покоління до покоління, стануть для малюка великим стимулом навчатися, дізнаватися нове про наші традиції, історію, природу і культуру, запорукою його гармонійного розвитку і формування видатної, цілеспрямованої, гідної своїх славетних предків особистості.

Бажаємо успіхів!

Україна як держава

Звідки походить назва Україна

Країна, у якій ми живемо, «народилася» не так давно – трохи більше ніж 20 років тому. Але назва Україна має вже дуже поважний вік, оскільки її почали використовувати в останній чверті ХІІ століття.

У різні часи українці називали себе по-різному, неоднаково іменували їх і сусіди. За сивої давнини, коли східнослов’янські племена ще не утворили сталої спільноти, наші предки, вочевидь, могли називати себе полянами, древлянами, тиверцями – як завгодно, але не українцями.

Скандинавське слово Русь за підтримки князів та їхніх варязьких дружинників стало символом об’єднання розрізнених доти східнослов’янських племен. Завдяки духовенству воно закріпилося як назва київських, переяславських, чернігівських, сіверських і заліських земель. Тоді ж з’явилося слово русини як самоназва українців. Воно до сьогодні побутує на Закарпатті.

Це цікаво!

До кінця ХІХ ст. назва русин зберігалася на Поділлі, до 1918 р. – у Галичині та на Волині, до 1945 р. – на Закарпатті. До сьогодні назву русини вживають лише пряшевські, балканські та почасти закарпатські українці. До речі, поляки називали нас русинами до 1939 р.

Назву Україна вперше було зафіксовано в Іпатіївському списку «Повісті минулих літ» 1187 р. Відтоді це слово часто трапляється і в інших літописах у складі назв Київська україна, Чернігівська україна, Сіверська (Новгород-Сіверська) україна тощо.

Чому ж назва тих самих земель змінилася? Відомо, що свого часу князь Володимир наділив землею на півдні Київщини черкесів, які потім зробилися черкасами-українцями, змішавшись із киянами. Саме вони називали свою землю Україною й поширили свій громадсько-військовий устрій на Київщину, Полтавщину, Брацлавщину, Чернігівщину.

Отож, словом Україна в XVI–XVII ст. позначали всі сучасні українські землі. Цікаво, що в народній творчості ніколи не фігурує назва Русь, а тільки Україна. Отже, це було рідне, зрозуміле слово. Наприклад:

Подай перевозу та подай перевозу –

я перевезуся на свою Вкраїну…

…винесіть мене на Савур-могилу,

нехай гляну-подивлюся на свою Вкраїну.

А чи відомо тобі, що…

…з другої половини XIV ст. більшість князівств Київської Русі, з населення яких сформувалася українська народність, потрапили під владу Литви й Польщі? Відтоді назву Україна вживали і щодо цих двох місцевостей: землі, підкорені Литвою (Чернігівсько- Сіверське, Київське, Переяславське й більша частина Волинського князівства), іноді називалися литовською україною, а землі, підкорені Польщею (Галицьке й частина Волинського князівства), – польською україною.

Від часів Визвольної війни українського народу проти шляхетської Польщі під проводом Богдана Хмельницького (1648–1654 рр.) з назвою Україна асоціювали цілу країну. Згодом це найменування поширилося й на інші східноукраїнські землі (зокрема на Слобожанщину, яка певний час мала офіційну назву Слободская Украина). Західноукраїнські землі називали Руссю, але поступово назва Україна зробилася спільною для всієї етнічної території нашого народу.

Чому ж саме так називається наша земля? Багато вчених у різні часи намагалися пояснити це, однак так і не виробили одностайної думки з приводу походження слова Україна. Сьогодні існує три основні версії. За першою, назву Україна пов’язують зі словами край (найвіддаленіша від центру частина території, околиця), у (= біля) краю, тобто це вказівка на пограничність території. Зокрема, поляки трактували цю назву як позначення окраїни, пограниччя Польщі. Таке пояснення полюбляли й російські історики, вважаючи Україну околицею своєї імперії. Згідно з другою версією, слово Україна походить від іменників край, країна в значенні «рідна, своя земля». І, нарешті, за третьою версією, назва Україна нібито походить від дієслова украяти (відрізати), тобто первісне значення цього слова – «шматок землі, украяний (відрізаний) від цілого, який згодом сам став цілим (окремою країною)». Другу й третю версії етнографи й історики вважають найбільш вірогідними.

Це цікаво!

У Російській імперії найменування Україна не визнавали. Офіційною була назва Малоросія, що протиставлялася Великоросії. Побутувала думка, що українці – це ті самі росіяни, але із зіпсованою впливом польської мови російською вимовою, люди, меншовартісні порівняно з великоросами.

Термін Мікра Росія (чи Малоросія) виник у канцелярії Вселенського Патріарха в Константинополі 1292 р. Аналогічно до Малої Греції чи Малої Азії він був потрібен для позначення християнських єпархій у центрі Київської митрополії. Терміном Мега Росія за тією ж аналогією греки називали периферію Київської митрополії. Згодом з’явилися назви Мала Росія та Велика Росія, які, своєю чергою, трансформувались у слова Малоросія та Великоросія. Жодного стосунку до «великості» та «малості» обох територій ці назви не мають.

Знай і застосовуй!

Оскільки українами спочатку називали окремі удільні князівства, що відокремилися від цілої держави, а потім Україна як східна частина етнічної території нашого народу перебувала в складі Росії, для визначень щодо неї здавна закріпився прийменник на. Проте і в народних піснях, і в літературній мові обидва прийменники – на і в – часто вживали паралельно: на Україні і в Україні.

Нині, коли Україна вже є самостійною, суверенною й незалежною державою, немає жодної підстави вживати необґрунтовану й по суті образливу конструкцію з прийменником на. Отже, єдино правильна форма – в Україні. Але виправляти фольклорні та літературні твори, у яких вжито форму на Україні, не варто.

Що означають прапор і герб нашої країни

Український прапор являє собою стяг із двох рівновеликих горизонтальних смуг синього й жовтого кольорів, а ширина прапора співвідноситься з його довжиною як 2: 3.

Це цікаво!

Сучасне українське синьо-жовте кольорове поєднання – одне з найдавніших серед національних прапорів. Походить воно від герба Галицько-Волинського князівства, на якому було зображено золотого лева на синьому тлі. Цей герб з’явився в другій половині XIII ст. Поступово поєднання синього та жовтого кольорів зробилося традиційним для українців: рід Богунів узяв за герб блакитний щит із золотою підковою та золотим кавалерським хрестом, гербом Київщини був золотий тризуб на блакитному полі, а Галичини – золотий лев на блакитному полі.

Хоч у запорозьких козаків основною барвою військових стягів була червона, вони також використовували корогви жовтого, синього, зеленого та інших кольорів. Але від середини ХVІІ ст., після приєднання Гетьманщини до Російської держави, поширилися блакитні (сині) полотнища із золотими чи жовтими зображеннями хрестів та інших знаків. Синій та жовтий зробилися національними кольорами українського народу в новітні часи – протягом ХІХ – ХХ ст.

Що ж означають кольори на нашому прапорі? Традиційно вважають, що синій символізує чисте, мирне, безхмарне небо, а жовтий – хлібні лани, тобто мирну працю й добробут.

Прапор наш –  не битва,

Не рушничий дріб.

На горі –  молитва,

На долоні –  хліб.

(Д. Павличко)

Статус офіційного прапора країни було закріплено за синьо-жовтим поєднанням 18 вересня 1991 р. Президією Верховної Ради України. Відтоді цей прапор почали використовувати під час різноманітних урочистостей, під ним приймають присягу військовослужбовці, його вивішують у всіх посольствах України та як один із прапорів ООН. А 28 січня 1992 р. Верховна Рада України ухвалила постанову «Про затвердження державним прапором України Національного прапора».

Щороку 23 серпня в Україні відзначають День державного прапора. Подібне свято існує в кожній країні світу, це день, коли громадяни особливо вшановують прапор як національний символ.

Національний прапор – це святиня. До державного прапора як символа країни треба ставитися шанобливо. Прикладом країни, де таке ставлення не лише виховують у громадян із дитинства, а й закріпили законодавчо, є США. Так, Кодексом Сполучених Штатів заборонено використовувати державний прапор у рекламі, зображувати його на предметах, призначених для тимчасового використання й подальшого знищення. Рекламні щити не можуть бути встановлені на флагштоку поряд із прапором. Заборонено використовувати зображення прапора як елемент одягу, за винятком форми військовослужбовців, поліцейських і пожежників. Значок із зображенням прапора можна носити тільки на лівому лацкані, біля серця.

Підняття та спуск державного прапора будь-якої країни потребують особливого поводження. Усі присутні мають стояти струнко обличчям до прапора (у деяких країнах – поклавши праву руку на серце). Військовослужбовці при цьому віддають честь, чоловіки знімають головні убори.

А чи відомо тобі, що…

…у світі існує звичай вивішувати прапор тільки у світлий час доби – від сходу до заходу сонця? У деяких установах, зокрема в резиденції глави держави, будинках уряду й парламенту, біля пам’ятників видатним діячам культури та біля історичних пам’яток прапор може висіти постійно за умови його освітлення вночі.

Гідність державного прапора захищають як у самій країні, так і за її межами, зневагу до нього розглядають як посягання на честь нації. Саме тому закон передбачає карні санкції за порушення встановленого порядку поводження з прапором. Так, згідно зі статтею 187-2 Кримінального Кодексу України, публічний глум над Державним прапором України, а також над офіційно встановленим прапором іноземної держави є злочином, який карають позбавленням волі на термін до двох років.

Державний Герб України – це один із чотирьох офіційних символів нашої держави – разом із прапором, гімном і Конституцією. Він складається з Малого й Великого гербів. Наразі використовують лише Малий, який було затверджено 19 лютого 1992 р. Великий герб України поки що існує тільки як законопроект.

Центральною геральдичною фігурою обох гербів є тризуб Володимира І Святого – великого князя київського. Окрім того, згідно з Конституцією України, елементом Великого герба мусить бути й козак із мушкетом – фігура з герба Війська Запорозького.

Від найдавніших часів тризуб шанують як магічний знак, своєрідний оберіг. Це зображення траплялося археологам на багатьох пам’ятках культури, датованих першими століттями нашої ери. Так, тризуб здавна відомий серед народів Сходу й Середземномор’я, на українських землях – із II століття.

Це цікаво!

Відомо, що посли київського князя Ігоря (912–945) під час укладання договору з візантійцями мали свої печатки з тризубами. Київський князь Володимир Святославович (980–1015 рр.) карбував тризуб на монетах. Тризуб символізував поділ Всесвіту на небесний, земний і підземний (потойбічний) світи, поєднання священних начал божественного, батьківського й материнського або ж трьох природних стихій – повітря, води й землі.

За часів Київської Русі тризуб був родовим знаком Рюриковичів. Його зображення археологи знаходять на монетах, печатках, посуді, цеглі, настінних розписах тієї доби.

25 лютого 1918 р. в Коростені Українська Центральна Рада ухвалила тризуб як герб Української Народної Республіки. 22 березня 1918 р. було законодавчо затверджено ескізи великого та малого державних гербів УНР.

З 22 січня 1919 р. згідно із Законом про злуку тризуб використовували і як герб Західної області УНР. Залишався він і гербом Гетьманської держави П. Скоропадського, а також Директорії.

1992 р. Верховна Рада України затвердила сучасний Державний Герб України, який розробили художники А. Гречило, О. Кохан та І. Турецький.

А чи відомо тобі, що…

…уперше спробу конституційно затвердити тризуб як державний герб було зроблено в травні 1920 р. у проекті Конституції, розробленому Всеукраїнською Національною Радою, а вдруге – 1 жовтня того ж року спеціальною Урядовою комісією з виготовлення Конституції Української держави?

Це цікаво!

Уперше Великий герб з’явився в Україні в результаті діяльності Другої Малоросійської колегії. 1765 р. її президент граф П. Румянцев запропонував замінити стару печатку з козаком (гербом Війська Запорозького) новим знаком і подав два «абриси на апробацію: один із щитотримачами-малоросіянами з бунчуком, а другий – під короною імператорською з покровом, щити ж під короною княжою». На щиті містилися герби п’яти князівств, які колись розташовувалися на території Гетьманщини: Київського – срібний Архангел Михаїл на блакитному тлі, Переяславського – срібна вежа на червоному тлі, Стародубського – срібний дуб на червоному тлі, Сіверського – золотий мур на червоному тлі, Чернігівського – чорний орел із золотим хрестом на срібному тлі, а в центрі – герб Російської імперії у вигляді двоголового орла з Юрієм Змієборцем на щитку.

У відповідь на цю пропозицію геральдична контора зауважила, що недоцільно розташовувати державний герб Росії на центральному щитку, адже через це може скластися враження, що Росія є частиною чи князівством Малоросії. Саме тому варіант Великого герба Малоросії, який затвердила імператриця, мав такий вигляд: на золотому щиті був зображений імператорський орел, що тримав на грудях щиток із гербами п’яти малоросійських князівств. Щит був розташований під покровом, який вінчала імператорська корона. Герб із щитотримачами імперський уряд заборонив через бажання позбутися згадки про козацтво й уникнути бодай найменшого натяку на герб Гетьманщини. З ліквідацією в 1781 р. традиційного адміністративного устрою Малоросія втратила свій великий герб.

Прапори сусідніх країн

Росія

Державний прапор сучасної Росії являє собою прямокутне полотнище з трьох рівновеликих горизонтальних смуг: верхньої білої, середньої синьої й нижньої червоної. Відношення ширини прапора до його довжини становить 2:3.

Імперські історики були солідарні в думці, що перший російський військово-морський прапор був піднятий на кораблі «Орел» 1669 р. Цей прапор за забарвленням точно повторював прапор Нідерландів – країни, де корабель було збудовано. Саме таким чином у Московському царстві, яке згодом почало називатися Росією, виник майбутній державний прапор. З 1669 до 1720 р. цей прапор піднімали на кораблях флоту Петра І.

Спочатку порядок розташування трьох смуг на прапорах російського флоту був точно таким, як на голландських. Відомо навіть, що коли 1696 р. до французького порту з товарами зайшло російське судно «Святой Павел», його одразу ж затримали як вороже. Причиною став російський прапор, що повторював малюнок і забарвлення прапора Голландії, з якою Франція від 1687 р. перебувала в стані війни.

Тому 1720 р. Петро І просто змінив порядок розташування кольорів на прапорі. Але біло-синьо-червоний стяг тоді ще не став державним. До кінця XIX ст. його використовували винятково як «кумедний» морехідний вимпел – торговельний прапор Московського царства, а надалі – Російської імперії.

А чи відомо тобі, що…

…перший офіційно затверджений державний прапор Росії був чорно-жовто-білим? Його було уведено указом Олександра II від 1858 р.: «Расположение цветов горизонтальное, верхняя полоса черная, средняя желтая (или золотая), а нижняя белая (или серебряная). Первые полосы соответствуют черному государственному орлу в желтом или золотом поле и кокарда из сих двух цветов была основана Императором Павлом I, между тем как знамена и другие украшения из сих цветов употреблялись уже во время Императрицы Анны Иоанновны. Нижняя полоса белая или серебряная соответствует кокарде Петра Великого и Императрицы Екатерины II; Император же Александр II, после взятия Парижа в 1814 году, соединил правильную гербовую кокарду с древнею Петра Великого, которая соответствует белому или серебряному всаднику (Св. Георгию) в Московском гербе».

Напередодні своєї коронації, 23 квітня 1883 р., Олександр III несподівано узаконив триколор (біло-синьо-червоне поєднання барв) як російський прапор замість затвердженого його батьком. Проте до кінця XIX ст. цей прапор не був надто поширеним, адже чорно-жовто-білий стяг не було офіційно скасовано, і в Росії після 1883 р. фактично існували два національні прапори. Тільки після Лютневої революції Тимчасовий уряд скасував чорно-жовто-білий прапор як символ імперського духу. Біло-синьо-червоний стяг став єдиним державним прапором Росії.

На сьогодні не існує офіційного тлумачення кольорів прапора Росії, однак за дореволюційних часів їх трактували так: білий – колір свободи, синій – колір Богородиці, червоний – символ державності. Іншим поширеним тлумаченням було співвіднесення кольорів прапора з історичними областями Російської імперії: Білої (білий колір), Малої (синій колір) та Великої (червоний колір) Русі.

Зараз найбільш популярним є таке пояснення символіки кольорів прапора Росії: білий означає мир, чистоту, непорочність, довершеність; синій – колір віри, вірності та правди; червоний позначає постійність, енергійність, силу, відвагу та кров, пролиту за Вітчизну.

Білорусь

Прапор Білорусі являє собою прямокутне полотнище, що складається з двох горизонтально розташованих кольорових смуг: верхня червона займає 2/3 від загальної площі полотнища, а нижня зелена – відповідно 1/3. Біля древка вертикально розташований білоруський національний орнамент червоного кольору на білому полі, ширина якого становить 1/9 від довжини прапора.

Білорусь – єдина з країн колишнього СРСР, яка відновила прапор радянських часів із незначними змінами: з нього було видалено радянські символи (серп, молот і зірку), а орнамент зображено червоним на білому тлі (на прапорі Білоруської РСР орнамент був білим на червоному полі).

Це цікаво!

Білорусь – одна з перших країн, на прапорі яких використано національний орнамент. Національні орнаменти з’явилися також на прапорах Казахстану й Туркменістану після набуття цими країнами незалежності.

Червоний колір на сучасному прапорі Білорусі асоціюється з природною червоною фарбою (вохрою), якою користувалися первісні мисливці, котрі в давнину жили на території держави. Саме цей колір колись превалював на хоругвах Великого князівства Литовського, а згодом символізував пролиту кров учасників революційного руху в Російській імперії. Його також використовували на прапорах Червоної Армії й білоруських партизанських загонів.

Зелений колір символізує одне з божеств слов’ян-землеробів (Матір Сиру Землю), а також плем’я дреговичів, котре жило на півдні сучасної Білорусі та, за твердженням істориків, дістало назву від особливостей цієї місцевості; ліси й болота Білорусі; весну, відродження та надію. Білий колір, використовуваний як основа для орнаменту, означає світло полуденного сонця, уособлює гостинність білорусів, свободу та гідність країни. Орнамент на державному прапорі Білорусі символізує давність культури, духовне багатство та єдність її народу.

А чи відомо тобі, що…

…основою орнаменту на прапорі Білорусі є узор «Сонце, що сходить», який виткала 1917 р. Матрьона Маркевич – мешканка села Костелище сучасної Вітебської області? Його провідний елемент – ромб у центрі – є давнім символом сонця. Фігури праворуч і ліворуч від ромба – символи добробуту й багатства. Дві перехрещені лінії всередині ромба з чотирма цятками між ними означають засіяне поле. Також центральний ромб називають «ключем до щастя», що символізує побажання сприятливого розвитку подій. Попарно поєднані ромби вгорі та внизу орнаменту – символ продовження життя, відновлюваної рослинності. Ромбічні композиції – одна з ознак прадавньої трипільської культури.

Попередником сучасного білоруського прапора є прапор, що складається з трьох горизонтальних смуг: червоної посередині та двох білих по боках. Він був національним прапором Білоруської Народної Республіки, яка існувала з березня 1918 р. до січня 1919 р. Після проголошення незалежності країни біло-червоно-білий стяг було затверджено як державний прапор Республіки Білорусь (відповідний закон ухвалено 19 вересня 1991 р.). Однак цей прапор негативно сприйняла частина білоруського суспільства, оскільки його використовували білоруські спільники німців під час окупації в роки Великої Вітчизняної війни. Прапор було змінено за підсумками референдуму щодо скасування законів про державні символи Білорусі.

Це цікаво!

Кольори колишнього прапора Білоруської Народної Республіки мають таке значення: білий – символ Білої Русі, червоний – колір вільної нації та сонця, що сходить. Показово, що білий і червоний – основні кольори національних білоруських костюмів.

Про походження цього прапора оповідає така легенда: коли об’єднані армії Польщі та Великого князівства Литовського в 1410 р. розбили Тевтонський орден у великій битві під Ґрюнвальдом, поранений білоруський воїн обв’язав древко свого списа скривавленими бинтами та підкинув його догори на знак перемоги. Відтоді прапор означає, що Білорусь завжди перемагатиме – незалежно від того, наскільки великими будуть втрати.

Біло-червоно-білий прапор більше не є державним, і нині його використовує білоруська опозиція, а також деякі громади білорусів за кордоном.

Польща

Національний прапор Польщі складається з двох горизонтальних смуг: верхньої білої й нижньої червоної. У центрі верхньої смуги розташовано герб держави. Співвідношення смуг прапора становить 5: 8.

Історія державного прапора Польщі починається наприкінці ХVІІІ ст. Хоча офіційно його було затверджено 1831 р., уже 1792 р., під час святкування першої річниці прийняття конституції, учасники урочистостей мали на собі біло-червоні вбрання та шарфи, підкреслюючи таким чином відданість Вітчизні. У Середньовіччі польські прапори були здебільшого червоними із зображенням білого орла чи бойової шаблі в руці, занесеній над ворогом.

Поєднання червоного та білого кольорів є традиційним для поляків. Наприкінці XVI – у першій половині XVII ст. польське знамено складалося з трьох повздовжніх смуг: червоних верхньої та нижньої й білої посередині. У ХVІІ ст. польські прапори являли собою поєднання чотирьох повздовжніх смуг: перша й третя згори були червоні, друга та четверта – білі. Уже тоді на знаменах розташовували державний герб.

Це цікаво!

Державний герб Польщі, зображений і на її прапорі, є символом країни вже протягом багатьох століть. Історію його виникнення описано в легенді, згідно з якою Лех (міфічний засновник польської держави), їдучи з походу, зустрів на своєму шляху орлине гніздо і, сприйнявши це за добрий знак, звелів заснувати на тих землях місто. Назва цього міста, котре вважають найдавнішою, першою столицею Польської держави, – Гнезно – походить від слова, що в перекладі з польської означає «гніздо», а згаданий у легенді орел став символом Польщі: її герб являє собою зображення на червоному тлі білого орла із золотими кігтями та дзьобом, у золотій короні.

Польський національний прапор почали використовувати як державний символ після поновлення в 1918 р. незалежності держави від Російської імперії.

Що ж означають кольори польського прапора? Традиційно в геральдиці білий колір символізує срібло та воду, а з-поміж духовних цінностей – чистоту й непорочність. Поляки асоціюють білий колір на прапорі із забарвленням орлиних крил. Червоний колір прапора Польщі позначає багряний захід сонця, а також є символом вогню, відваги й доблесті.

А чи відомо тобі, що…

…старовинний державний прапор Чехії мав ті самі кольори, що й польський? Сьогодні найбільш схожими за поєднанням кольорів на польський прапор є державні прапори Монако та Індонезії – з тією різницею, що кольорові смуги цих стягів розташовані у протилежній послідовності.

Історичні цікавинки

• Найдавніша людина, за останніми науковими свідченнями, з’явилася на сучасній території України приблизно 700–800 тис. років тому. Нещодавні археологічні знахідки – шари з матеріалами поблизу закарпатського села Королевого – свідчать, що давні мешканці цього поселення вже «підкорили» вогонь і займалися мисливством, а основною формою їхньої суспільної організації було первісне стадо.

• Найдавнішим народом на території сучасної України, назва якого збереглась у писемних пам’ятках, були кіммерійці, котрі наприкінці ІІ – на початку І тис. до н. е. оселилися у Причорномор’ї – південних степах України. Первинно цей народ був осілим, але згодом почав кочувати, займатися скотарством. Найбільш ранні відомості про кіммерійців наявні в грецьких історичних джерелах. Ці згадки належать до початкового періоду знайомства грецьких мореплавців із північним узбережжям Чорного моря і є легендами. Зокрема, земель кіммерійців досягав і Гомерів Одіссей.

• Найперші відомості про одомашнення тварин в Україні належать до епохи мезоліту – VII–VI тисячоліття до н. е. Першою одомашненою твариною був собака. У мідну та бронзову доби одомашнили й інших тварин, зокрема коней, яких згодом об’їздили.

• Сільське господарство виникло в Україні в другій половині VI тис. до н. е., тобто на початку доби неоліту. Під час розкопок поселень племен, що жили поблизу Буга та Дністра, на керамічному посуді було виявлено сліди зерен і полови зернових.

• Трипільська культура – археологічна культура мідної доби та початку бронзової доби (близько 5400–2750 рр. до н. е.), що існувала на території сучасної України. Свою назву вона дістала на початку ХХ ст. за місцем розкопок, які здійснював у 1896–1998 рр. тоді ще археолог-аматор, чех за походженням Вікентій (Честослав) Хвойка в околицях містечка Трипілля (нині – село Трипілля Обухівського району Київської області). Трипільську культуру в Україні вивчає вже п’яте покоління дослідників – а загалом їх було понад 180 осіб.

• Звичайні поселення трипільців, де жили від 50 до 900 осіб, налічували від 7 до 200 житлових та господарчих споруд. Серед трипільських селищ археологи відкрили величезні поселення, за плануванням схожі на міста: вони мали значну площу – 100–450 га, складну схему забудови, а їхнє населення могло сягати 10 000 осіб. Трипільці вирощували пшеницю, ячмінь, випасали худобу, полювали, займалися рибальством. Для виготовлення зброї та знарядь праці трипільці використовували кремінь, каміння, кістку і ріг. Дослідження знайдених давніх мідних виробів показало, що частина з них виготовлена з металу, видобутого на території України. Кремінь із трипільських земель на Дністрі та Волині вивозили в далекі краї, навіть за Карпати – його виявлено під час розкопок у Польщі, Словаччині та Угорщині. Загалом трипільці використовували понад 150 видів мінеральної сировини, частину якої їм постачали здалеку: один із видів мінеральних фарб, який застосовували для виготовлення давньої «косметики», потрапив на територію України аж із Єгипту!

• Корінним населенням сучасних українських земель у І тис. до н. е. були численні степові народи, найвідомішими серед яких є скіфи. Під цією загальною назвою об’єднувалися племена, які суттєво різнилися за способом життя. Були серед них землероби й скотарі, відповідно, осілі й кочові. Спільними в них були мова, звичаї, художні смаки. Усі скіфські племена були степовиками, і більшість археологічних пам’яток скіфської культури виявлено саме в степах України. Скіфи жили на території теперішньої України протягом І тис. до н. е. й аж до III ст. н. е. Такого «тривалого перебування» на території нашої Батьківщини не знав жоден давній народ.

Перший «перепис населення» на території України здійснив скіфський цар Аріант, прагнучи встановити кількість своїх підлеглих. Під страхом смертної кари він наказав усім дорослим чоловікам у державі віддати придворним по бронзовому наконечнику стріли. Наконечників виявилося так багато, що цар вирішив спорудити з них пам’ятник. Він звелів розплавити наконечники й відлити мідну посудину, яку було встановлено у священній місцевості Єксампеї, десь між Дніпром і Південним Бугом. Ця посудина вміщувала 600 амфор (щонайменше – 6 тис. літрів), а товщина її стінок становила шість пальців.

• Давньогрецький історик Геродот, який мандрував Скіфією, подав у своїх працях кілька легенд про походження цього народу. За однією з них, прародичем скіфів був син Зевса Геракл. Подорожуючи Таврією, він якось заснув, а коли прокинувся, побачив, що кудись зникли його коні. Пошуки привели Геракла до глибокої печери, у якій він побачив дивну істоту – напівжінку-напівзмію, яка зізналася, що забрала коней. За їх повернення істота зажадала від Геракла одруження. Коли від цього шлюбу народилися троє синів – Агафірс, Гелон та Скіф, – напівжінка спитала Геракла, кому з них передати у володіння країну, де вона живе. У відповідь Геракл залишив їй один зі своїх луків і пояс, на кінці якого висіла золота чаша, та сказав: «Віддай свою країну тому із синів, котрий зможе підперезатися цим поясом і натягти лука». Таке зміг зробити лише Скіф, який і став родоначальником усіх скіфських царів. «На згадку про цю подію, – писав Геродот, – скіфи й досі носять на поясі золоту чашу».

• Найтиповішими скіфськими пам’ятками є так звані царські кургани – поховання вождів, над якими насипано великі земляні пагорби. Висота цих пагорбів часом сягає 20 м, поховальна камера занурена в ґрунт на глибину 10–12 м. Зазвичай від вхідної ями відходять камери-катакомби, іноді з’єднані з ямою досить довгими коридорами. У таке поховання, окрім тіла небіжчика, клали також його зброю, предмети побуту, золоті та срібні прикраси, а часом і вбитих слуг, які мали супроводжувати свого хазяїна в потойбіччі й прислуговувати йому там, як і за життя на землі. Скіфські кургани трапляються в степовій та лісостеповій Україні – від Криму до Слобожанщини – дуже часто.

• Унікальною пам’яткою скіфської культури є Більське городище, виявлене біля села Більське Полтавської області, на мисі при злитті річок Ворскли та Сухої Груні. Воно є найбільшим у Східній Європі й займає площу 4021 га. Загальна довжина його стін становить 33 833 м. Ці насипи були земляними, але мали каркас із дерев’яних колод. Археологи розкопали житла, майстерні та залишки дерев’яного храму з колонами. Є підстави вважати, що Більське городище – це місто Гелон, згадане в книзі давньогрецького історика Геродота.

• Одним із найдавніших істориків, які працювали в Україні, вважають античного вченого Сириска. 1908 р. на території Херсонесу археологи віднайшли стелу з текстом, датованим ІІІ ст. до н. е. Цю стелу було встановлено саме на честь Сириска. Наразі вона зберігається в Херсонеському історико-архітектурному музеї-заповіднику в Севастополі.

• Згідно з легендами, Київ заснував східнослов’янський вождь Кий (місто було названо на його честь) разом зі своїми братами Щеком та Хоривом і сестрою Либіддю наприкінці V ст. Згодом Київ зробився містом на березі річки Дніпро, якою проходив основний торговельний шлях Східної Європи, що поєднував греків та варягів (вікінгів, тобто «людей з півночі»), – так званий «шлях із варягів у греки». Київська фортеця захищала мирне населення східноєвропейських земель від навал диких нормандських племен (хазарів, печенігів, половців тощо), що приходили зі степів Тавриди (сучасні південні області України).

Пам’ятник Кию, Щеку, Хориву і Либеді

• Київ став першою столицею Київської Русі – першої руської держави (кінець IX ст. – 40-і роки XIII ст.). Місто було збудовано на землях союзу полянських племен, але згодом увійшло до складу земель, які належали східнослов’янським племенам. У ХІ ст. Київ був найбільшим містом Європи, у п’ятдесят разів більшим за площею, ніж тогочасний Лондон, і в десять разів більшим, ніж Париж. Місто сягнуло найбільшого розквіту за правління князя Ярослава Мудрого (1019–1054).

• Найдавнішими міжнародними юридичними актами Київської Русі були договори з греками (тодішніми візантійцями). Ці угоди датовані X століттям.

• Найвидатнішою жінкою Київської держави вважають княгиню Ольгу – дружину князя Ігоря, яка почала правити після його загибелі. Виняткове явище в ту сувору добу – жінка впродовж багатьох років (944–969) мала всю повноту влади у великій державі. Це є свідченням її талановитості як правительки. Князювала Ольга від імені малолітнього сина Святослава, але твердо тримала владу у своїх руках. Вона об’їздила свої землі, встановлюючи в них нові закони й засновуючи нові поселення. Побутує думка, що княгиня була першою жінкою-русинкою, слава про яку поширилася по всьому світі.

Княгиня Ольга

• Зберігся малюнок із Радзивилівського літопису, де зображені жінки у війську князя Святослава. А за свідченням грецьких учених, у 971 р. після битви з візантійцями серед загиблих русинів знаходили мертвих жінок у чоловічому одязі, які воювали нарівні з чоловіками. Набагато пізніше в мирні часи очевидці описували участь жінок у поєдинках із мандрівними борцями.

• Найдавнішим і єдиним давньоруським медичним довідником, що зберігся до сьогодні, є трактат-порадник «Мазі» – узагальнена праця про лікування травами, яку у Х ст. уклала Євпраксія Мстиславівна – онука Володимира Мономаха.

• Найвідомішими дітьми київських князів можна вважати трьох дочок Ярослава Мудрого, котрі стали королевами в різних європейських країнах. Анна стала дружиною французького короля Генріха І, а після його смерті правила Францією як регентша до повноліття свого сина – короля Філіпа. Згадкою про це є напис кількома мовами на її пам’ятнику, встановленому неподалік Парижа: «Анна руська – королева французька». Друга дочка Ярослава Мудрого – Єлизавета – була одружена з норвезьким королем Геральдом Сміливим, а третя – Анастасія – з угорським королем Андрієм.

• Найвидатнішою архітектурною спорудою Київської Русі, що збереглася до сьогодні, є Софійський собор у Києві – «руська митрополія», зведена 1037 р. в центрі верхнього міста. Собор нині має змінений порівняно з первісним зовнішній вигляд, оскільки був добудований у XVIII ст. За величчю художнього образу, досконалістю архітектурних форм і вишуканістю внутрішнього оздоблення Софія Київська належить до видатних світових пам’яток Середньовіччя.

Софійський собор. Київ

• Найстаріший міст в Україні – Генуезький – розташований у Феодосії. Він функціонує й сьогодні. Збудували цей міст генуезці в XIV ст. Його довжина – 10 м. Дещо молодшим від нього є Турецький міст над річкою Смотрич, біля фортеці в Кам’янці-Подільському: його було зведено в XVI ст.

• Чумаки – люди, які займалися купецьким, торговельно-візницьким промислом, – їздили на волах по сіль (переважно до Азовського та Чорного морів). Вони вміли визначати час і прокладати маршрути, хоча не мали ні годинників, ні карт. За годинника їм правив півень, якого мандрівники завбачливо брали із собою в дорогу, провідним орієнтиром було сузір’я Чумацький Шлях.

• В історичній літературі наведено чимало версій щодо походження слова «козак». Один із польських дослідників виводив це найменування від імені легендарного ватажка, що в давнину успішно боровся з татарами. Інший, теж польський учений, стверджував, ніби ця назва походить від слова «коза». Також висували версії, згідно з якими козаки – не українці, а нащадки відомих за часів Київської Русі войовничих племен хазарів. У перекладі з турецької мови слово козак означає «волоцюга, забіяка, розбійник». Очевидно, саме з цієї мови воно й прийшло до української. Певно, не самі придумали собі наймення захисники нашого краю, а дістали його від ворога, і воно прижилося, цілком втративши негативний відтінок і позначивши лицарську звитягу і благородство.

• Запорожці голили голови, залишаючи над лобом чуприну – так званий оселедець. Коли ця чуприна виростала довгою, козак закладав її за вухо. Вусів козаки не підстригали, а змащували їх смальцем і закручували догори. Довгі вуса й чуприна були у запорожців особливою відзнакою.

• Віталися козаки на свій лад. Коли вибиралися в гості до чужого куреня, то, ще сидячи на конях, гукали: «Пугу! Пугу! Пугу!» Господар виглядав у віконце й відповідав: «Пугу! Пугу!» Тоді гість відгукувався: «Козак з лугу!», – а господар мав виголосити запрошення: «Повішайте там, де й наші коні», – тобто пропонував прив’язати коней до ясел і завітати до хати.

• Запорізькі козаки славилися веселою вдачею й були охочими до жартів. Зокрема вони полюбляли вигадувати одне для одного прізвиська. Того, хто спалював із необережності курінь, нарікали Палієм; того, хто розкладав вогонь над водою, називали Паливодою; тому, який варив кашу, давали ім’я Кашки або Кашовара. Так само цілком зрозумілим є походження тодішніх прізвиськ Горбач, Малюта, Черепаха, Качало, Корж, які сьогодні перетворилися на прізвища.

• На дніпровському острові Хортиця росте унікальний дуб. Товщина його стовбура – 6,32 м, діаметр крони – 45 м, а висота – 33 м. За переказами, цьому дереву вже понад 700 років.

• Славнозвісні козацькі човни – чайки – не боялися ні бурі, ні оснащених важкими гарматами турецьких галер, до яких сміливо підпливали впритул і які брали на абордаж. Слово «чайка» походить від тюркського чаік-чаік, що означає «човен». Ці судна зазвичай сягали понад 12 м завдовжки й 3–5 м завширшки. На кожному розміщалося кількадесят веслярів, і, розсікаючи воду, чайка летіла, мов на крилах. У чайці могло пересуватися до 60 осіб з усім військовим спорядженням, до якого входило навіть кілька легких гармат, що називалися фальконетами. За попутного вітру на чайці напинали вітрило. Траплялося, що козаки перевертали чайки догори дном і в такий спосіб наближалися до ворога під водою. Згодом у турецькому фольклорі з’явилися легенди про шайтанів у шароварах, котрі з’являлися із самісінького морського дна.

• Збереглися свідчення про загадкове козацьке судно, яке було, мабуть, одним із перших варіантів підводного човна. Воно мало два днища, між якими розташовували баласт для занурення у воду. А крізь вистромлену над поверхнею моря трубу – прообраз сучасного перископа – стерновий пильнував, чи не з’явилася неподалік турецька галера. Рухали човен за допомогою весел, умонтованих у його борти так уміло, що досередини не потрапляло ані краплини води. За наближення до ворога баласт викидали, човен несподівано зринав на поверхню, і козаки знову з’являлися ніби із самісінького дна моря.

• Скільки гетьманів було в Україні? За понад двісті років Україною загалом правили 66 гетьманів. Першим був Дмитро Вишневецький, а останнім – Кирило Розумовський. Одні булавою освячували визвольні змагання народу, інші використовували блиск гетьманських клейнодів для задоволення свого честолюбства та корисливих інтересів.

• Гетьман Дмитро Вишневецький став героєм народних дум під іменем Байда, постаючи як безтурботний гультіпака, який тільки й знав, що пити мед-горілку, і, здається, не мав жодного іншого клопоту… Насправді ж Дмитро Вишневецький був першим, хто вирішив покласти край турецькому й татарському пануванню на півдні України. Зібравши під своєю рукою чимале військо, він організовував сміливі походи до Криму, руйнуючи турецькі фортеці на Чорному морі. Але згодом гетьмана по-зрадницькому захопили в полон і відправили до турецького султана. За народними переказами, султан вигадав для Байди мученицьку смерть: його підвісили за ребро на гаку й чекали, що отаман благатиме, аби його зняли. Та ні благання, ні стогін не злетіли з його вуст. Загибель Дмитра Вишневецького була великою втратою для козацтва.

Дмитро Вишневецький

• Козацький гетьман Іван Свирговський – одна з найбільш загадкових постатей у нашій історії. Відомо, що його військо брало участь у повстанні в Молдові під проводом Йона Воде, котрий прагнув вибороти незалежність свого краю від султанської Туреччини. Тоді, у червні 1574 р., під час битви під Рокшанами, турецьке військо кільцем обступило козаків. Згідно з однією з версій, Іван Свирговський загинув у тому бою разом зі своїми побратимами. Однак також існують свідчення, що його, пораненого, захопили в полон і зажадали великого викупу. Отаман не мав таких грошей, і не було кому заплатити за його свободу. Так він і загинув у турецькій неволі, і ніхто не знає, де його могила.

Іван Свирговський

• Козак Яків Малик у XVI ст. потрапив до Індії, де став великим візиром індійського князівства Гуджарат.

• Автором першої у світі конституції є український політичний і громадський діяч Пилип Орлик. 5 квітня 1710 р. його обрали гетьманом Війська Запорізького. Того ж дня Орлик виголосив «Конституцію прав і свобод Війська Запорізького». Для порівняння: у США Конституцію ухвалили 1787 р., у Франції та Польщі – тільки 1791 р. П. Орлик боровся за політичне й церковне відокремлення України від Росії, навіть уклав союз із кримськими татарами й оголосив війну Московії, але його спроби були невдалими: гетьмана почали переслідувати, через що він був змушений разом із родиною залишити Україну й шукати підтримки в різних європейських державах (Франції, Англії, Польщі, Ватикані, Саксонії, Прусії тощо). Він гетьманував понад тридцять років, але здебільшого в еміграції.

Пилип Орлик

• Петро Калнишевський змолоду пов’язав свою долю з козацтвом. 1761 р. його, вже літню людину, було обрано кошовим отаманом, і він очолював козацьке військо у війні Росії з турками й татарами. Його було нагороджено золотою медаллю з портретом імператриці. Відомо також, що кошовий мав заслужену славу будівничого. За його задумом і на його кошти звели прекрасні церкви в Лохвиці й Ромнах, а також у Межигірському монастирі. Зберігся лист генерал-губернатора князя Григорія Потьомкіна до кошового. Князь запевняв, що при царському дворі завжди боронитиме інтереси Січі та всієї України. Та не минуло й року, як Січ було зруйновано, а Петра Калнишевського разом із військовим писарем І. Глобою та військовим суддею П. Головатим заарештували. П. Калнишевського було заслано аж на Біле море, на Соловецькі острови. Там кошового замурували в казематі, залишивши тільки маленьку шпарину, через яку подавали їжу. Помер останній кошовий Війська Запорізького на Соловках у віці 112 років. Перед смертю йому дозволили поїхати до України. Але гордий козак відповів, що оскільки в Україні вже немає Запорізької Січі, то для нього там більше немає місця.

Петро Калнишевський

• Гетьман Петро Дорошенко останні двадцять років свого довгого й бурхливого життя провів у почесному засланні в Росії. Він був в’ятським воєводою, отримав від російського царя маєток на тисячу дворів у містечку Яропольче (Волоколамський повіт біля Москви) і пенсію 1000 карбованців. У своєму помісті він і помер 9 листопада 1698 р., там само був похований. Гетьман тричі за життя одружувався, мав двох дочок і трьох синів. Його правнучкою від останнього шлюбу (з Агафією Єропкіною) була дружина Олександра Пушкіна – Наталя Гончарова.

Петро Дорошенко

• Першим вищим навчальним закладом в Україні була Острозька колегія, заснована 1576 р. в місті Острог з ініціативи князя Костянтина Острозького. Другий вищий навчальний заклад – Києво-Могилянську академію – було засновано 1623 р. у результаті об’єднання Київської братської та Лаврської шкіл. На той час це були єдині вищі навчальні заклади у східнослов’янському світі.

• Волинська княгиня Софія Ружинська (XVII ст., точно роки життя невідомі) мала у своєму підпорядкуванні військо, яке налічувало 6000 осіб, і 1608 р. під музичний супровід приступом взяла замок князів Корецьких у місті Черемошин.

• Волелюбна українка Степанида була активною учасницею повстання Степана Разіна, очолювала повстанський загін зі Слобідської України. Після поразки повстання 1670 р. її ув’язнили в казематі Тихвинського жіночого монастиря.

• Найбільшою воєнною подією XVII – середини XX ст. є Берестейська битва 1651 р. між Україною та Кримським ханством з одного боку й Річчю Посполитою з другого. У ній брало участь близько 600 000 воїнів. Тільки битви Другої світової війни, зокрема на Курській дузі, біля Москви та Берліна, мали більші масштаби.

• Найнезвичайнішою дзвіницею на території України є дзвіниця Києво-Печерської лаври, яку зводили протягом 1731–1745 рр. Вона відхилена від вертикалі, як і славетна Пізанська вежа. Ще за часів спорудження через нерівномірне осідання ґрунту дзвіниця похилилася, і 1740 р. навіть було порушено справу проти архітектора І. Шеделя: його звинуватили в неправильному плануванні. Дзвіницю добудували, згодом (аж 1951 р.) визначили відхилення, а в 1987 р. виконали необхідні вимірювання вже за допомогою електроніки. На сьогодні за загальної висоти дзвіниці 96,52 м її відхилення становить близько 62 см. Отже, падіння цій споруді не загрожує.

• На початку XVIII ст. у селі Лемеші сучасної Чернігівської області народився Олексій Розум. У вільний від випасу корів час хлопець співав у сільському церковному хорі, де його помітив російський полковник Ф. Вишневський, котрий був у селі проїздом. Полковник узяв хлопчика до себе в услужіння й привіз до Санкт-Петербурга. За рекомендацією Ф. Вишневського Олексієві під прізвищем Розумовського дали місце в хорі імператорських півчих. Там його красу помітила цісарівна Єлизавета. За короткий час син козака став графом Розумовським та чоловіком імператриці Єлизавети без права престолонаслідування. Брат графа Кирило у 18 років очолив Петербурзьку Академію наук, а згодом також став гетьманом Лівобережної України.

• 14 березня 1850 р. у містечку Бердичів сучасної Житомирської області в костелі Святої Варвари місцева красуня Евеліна Ганська була повінчана з Оноре де Бальзаком. У цьому ж містечку тривалий час жив славетний польський композитор Фредерік Шопен: окрім написання музики він керував роботами з реставрації тамтешнього органу.

• Син гетьмана Пилипа Орлика Григор став визначним державним і військовим діячем Франції, генералом і довіреною особою короля Людовіка XV, дістав графський титул і велику кількість європейських державних нагород. 1747 р. Григор Орлик одружився з Луїзою-Оленою де Брюн де Дентельвіль і став власником значних земельних наділів у Франції. Під Парижем він мав замок. У середині ХХ ст. на землях, що колись належали Григорові Орлику, було збудовано міжнародний аеропорт «Орлі».

• Під час англо-бурської війни 1899–1902 рр. у Південній Африці командиром одного із загонів бурів був українець Юрій Будяк – письменник, журналіст і громадський діяч, котрий потрапив до Південної Африки як волонтер. Він урятував від розстрілу одного молодого англійського журналіста, який згодом допоміг йому вступити до Оксфордського університету. 1917 р. Ю. Будяк працював в уряді Української Народної Республіки. 1943 р. він помер у радянських таборах. А англійського журналіста, якого врятував українець, звали Вінстон Черчілль (згодом він став прем’єр-міністром Великої Британії)!

• Перші україномовні газети й журнали – «Хлібороб», «Рада», «Село», «Нова Громада», «Вільна Україна», «Літературно-науковий вісник» – було створено у квітні 1906 р., після того як російський уряд у грудні 1904 р. на одному із засідань розглянув «українське питання» й ухвалив рішення, що «український рух не містить у собі скільки-небудь серйозної небезпеки».

• 23 лютого (за старим стилем) 1913 р. в Україні вперше відзначили Міжнародний жіночий день.

• 1 березня 1914 р. П. Нестеров, виконавець «мертвої петлі», що також відома як «петля Нестерова», здійснив перший у світі авіаційний переліт на велику відстань за маршрутом Київ – Одеса.

• 5 січня 1918 р. Українська Народна Республіка (УНР) випустила в обіг перші українські банкноти – карбованці. Ще влітку 1917 р. голова уряду УНР Михайло Грушевський оголосив конкурс на кращі ескізи паперових грошей. Тоді ж для герба України були запропоновані зображення тризуба з хрестом, козака з мушкетом і навіть свастика. Художник Георгій Нарбут, славетний діяч епохи відродження українського національного мистецтва, вивчаючи давні монети, вибрав тризуб із хрестом. Саме ці символи й було зображено на перших українських паперових грошах.

Михайло Грушевський

• Пабло Пікассо був у захваті від робіт відомої української художниці Катерини Білокур (1900–1961). Коли в 1954 р. він зустрівся з авторкою на виставці, то сказав, що її роботи геніальні, й порівняв її з відомою французькою художницею Серафіною Луї.

• 19 листопада 1997 р. стартував американський космічний корабель «Колумбія», у складі міжнародного екіпажу якого перебував перший космонавт незалежної України Леонід Каденюк. Після 16 діб польоту й успішного виконання програми екіпаж щасливо повернувся на Землю.

Це варто пам’ятати: трагічні сторінки історії України

• 1240 р. Київ захопили монголо-татари під проводом хана Батия. Місцевий князь Михайло втік, проте городяни на чолі з воєводою Дмитром, якого прислав на допомогу князь Данило Галицький, вирішили оборонятися від нападників. Облога міста була тривалою й жорстокою, і, навіть коли монголо-татари подолали міські мури, бої точилися за кожну вулицю й за кожен будинок. Нарешті, на початку грудня Київ впав під ударами монголо-татар. Місто було зруйноване й спалене і зрештою перетворилося на маленьке поселення з кількадесят будівель.

• У середині XIV ст. почався занепад Галицько-Волинського князівства, яке продовжувало традиції державності, започатковані Київською Руссю. 1387 р. багаторічні війни Польщі, Угорщини й Литви за Галичину завершилися приєднанням цієї території до Польського королівства. А після укладення між Польщею й Литвою Люблінської унії 1569 р. усі українські землі, за винятком Берестейської і Дорогочинської, а також Закарпаття, Буковини й Чернігівщини, потрапили під безпосередню владу Польського королівства. Закарпаття ще в ХІІІ ст. опинилося під владою Угорщини, а згодом, після втрати нею незалежності, – у складі Трансільванського князівства. Від 1699 р. вся Закарпатська Україна перебувала в складі Австрії. Буковина протягом кількох століть переходила від Галицько-Волинського князівства до Угорщини, від Угорщини до Молдавії, Туреччини і, нарешті, до Австрії.

• У червні 1775 р. за наказом Катерини II російські війська під командуванням генерала Петра Текелі зруйнували Запорізьку Січ. У серпні того ж року було видано царський маніфест, що офіційно ліквідував запорізьке козацтво. 1781 р. на Лівобережжі було скасовано сотенно-полковий устрій.

• У другій половині XVII ст. Україна внаслідок виснажливої десятирічної громадянської війни та вторгнення іноземних військ (так званий період Руїни) потрапила під владу сусідніх держав. Після Андрусівського перемир’я 1667 р. та «Вічного миру» 1686 р. Лівобережна Україна з Києвом та Запоріжжям (територія сучасних Дніпропетровської, Донецької, Кіровоградської, а також частково Запорізької, Луганської, Миколаївської й Херсонської областей) опинилася під владою Московської держави, а Правобережна Україна залишилась у складі Речі Посполитої (1699 р. до Польщі було приєднано Поділля, яке перебувало під владою Туреччини). Південна Київщина й Брацлавщина з містами Трахтемирів, Канів, Черкаси і Чигирин мала залишатися незаселеною.

• 30 липня 1863 р. було видано Валуєвський циркуляр – таємне розпорядження міністра внутрішніх справ Російської імперії Петра Валуєва до територіальних цензурних комітетів, у якому було наказано призупинити видання значної частини книжок, написаних «малоросійською» (тобто українською) мовою, заборонялося публікувати релігійні й навчальні книжки, хоча було дозволено видавати художню літературу.

Сумнозвісною є фраза з листа П. Валуєва імператору Олександру ІІ: «Никакого особенного малороссийского языка не было, нет и быть не может».

Дію Валуєвського циркуляра було закріплено й розширено Емським указом, що його імператор Олександр II підписав у 1876 р. Згідно з цим документом, україномовні видання практично цілком заборонили.

Тільки в березні 1905 р. Російська Академія наук надіслала урядові доповідь, у якій стверджувалося, що українська є самостійною слов’янською мовою, і рекомендувалося скасувати антиукраїнські законодавчі акти 1863 і 1876 pp., що й було зроблено. Завдяки цьому з кінця 1905 р. почали з’являтись українські періодичні видання.

• 16 січня 1918 р. на залізничній станції Крути поблизу однойменного селища та села Пам’ятне, за 130 км на північний схід від Києва, відбувся п’ятигодинний бій між чотиритисячною більшовицькою армією під проводом Михайла Муравйова та загоном із київських студентів і бійців вільного козацтва, який налічував близько чотирьох сотень вояків. Бій вирішального значення не мав, але ввійшов до історії як вияв героїзму української молоді. Особливо вразило сучасників поховання біля Аскольдової могили в Києві двадцяти семи юнаків, котрі потрапили після бою в полон до більшовиків і були страчені. На похороні голова Української Центральної Ради (уряду УНР) Михайло Грушевський назвав загиблих хлопців героями, а поет Павло Тичина присвятив їм поезію «Пам’яті тридцяти».

• Протягом 1925–1928 рр. діяла так звана тристороння комісія Української й Білоруської Радянських Соціалістичних Республік (УРСР, БРСР) та Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки (РРФСР) щодо перерозподілу кордонів. За її рекомендаціями сотні тисяч українців зі Стародубщини, Бєлгородщини, Орловщини й Придоння були депортовані в поселення Зелений Клин (південна частина Далекого Сходу), Малиновий Клин (Кубань) та Сірий Клин (Південно-Західний Сибір і Північний Казахстан).

• 1930 р. радянський уряд розпочав заходи, метою яких було «звільнення» від «куркулів» (заможних селян). Так зване «куркульське» виселення 1930–1936 рр. забрало життя десятків тисяч українців: з понад 111 000 заарештованих понад 64 000 було розстріляно, а майже всі інші загинули згодом у таборах ГУЛАГу.

• У 1932–1933 рр. Україну охопив масовий голод, який призвів до багатомільйонних людських втрат у сільській місцевості на землях нашої сучасної батьківщини (за винятком семи західних областей, Криму й Південної Бессарабії, які на той час не входили до УРСР) та Кубані, переважну більшість населення якої становили українці. Вище керівництво Радянського Союзу на чолі з Йосипом Сталіним планувало остаточно придушити український національно-визвольний рух і фізично знищити частину українських селян.

Загальна кількість людських втрат унаслідок голодомору становить 3 млн 941 тис. осіб. Під час слідства було з’ясовано, що втрати українців з-поміж ненароджених (тих, хто міг народитися, якби не загинуло стільки людей) становлять 6 млн 122 тис. осіб.

• З травня 1933 р., коли був заарештований український поет, прозаїк і драматург Михайло Яловий і вчинив самогубство прозаїк, поет і публіцист Микола Хвильовий, почалося масове нищення української інтелігенції, яка протягом 1921–1931 рр. спромоглася компенсувати трьохсотрічне відставання української національної культури від інших національних культур Європи й навіть переважити вплив інших культур, зокрема російської. 3 листопада 1937 р. на честь 20-ї річниці Жовтневої революції за рішенням несудових органів було страчено понад сто представників української інтелігенції за звинуваченням у буржуазному націоналізмі. Покоління українських діячів культури, літератури і мистецтва, які наприкінці 20-х – на початку 30-х років ХХ ст. створили високохудожні твори, але були знищені тоталітарним сталінським режимом, згодом назвали Розстріляним відродженням.

• Велика Вітчизняна війна 1941–1945 рр. точилася переважно на території України. Фашисти руйнували міста і села, виявляли небувалу жорстокість стосовно місцевих жителів – старих, жінок, дітей, – піддавали їх тортурам, знущалися над ними, масово знищували або вивозили у концентраційні табори і на примусові роботи до Німеччини.

• Українська Республіка дала радянській армії й флоту понад 7 млн воїнів. Кожен другий із них поліг на фронтах, а кожен другий із тих, хто залишився живим, повернувся додому інвалідом. За кількістю вдостоєних звання Героя Радянського Союзу та інших бойових нагород українцям і вихідцям із України належить друге місце з-поміж інших народів СРСР. Саме наші співвітчизники очолювали більшість із 15 фронтів, належали до штату радянських полководців та воєначальників.

• Великої вітчизняної війни стало, за різними відомостіями, 8–10 млн жителів України. Демографічні втрати (убиті під час масових розстрілів, померлі від хвороб і голоду, евакуйовані, емігранти, ненароджені) становлять понад 14 млн осіб. У 1941 р. кількість населення України становила 41,5 млн осіб, а в 1945 р. – тільки 27,4 млн осіб. На руїни перетворилися 720 українських міст і містечок, 28 тисяч сіл, з яких, за неповними даними, 259 було спалено вщент.

• Трагічні часи пережили українці, які мешкали на Лемківщині, Надсянні, Підляшші, Холмщині. Після Другої світової війни Йосип Сталін віддав ці землі під владу Польщі, не зважаючи на думку місцевих жителів. Уже з 1944 р. почалося примусове переселення українців із цих земель на схід – до УРСР. Протягом 1945–1946 pp. мало не півмільйона людей втратили земельні наділи та майно й були насильно перевезені до Радянського Союзу.

• Щоб припинити геноцид, особливо з боку поляків, які в той час вбили понад 10 000 українців, котрі відмовлялися покидати рідні землі, кількатисячний загін Української повстанської армії (УПА-Захід) перейшов річку Сян. Спроби польських регулярних військ ліквідувати повстанський рух, що його підтримувало місцеве населення, провалилися. Не допомогли польським жовнірам навіть вояки К. Сверчевського – генерала Червоної армії, одного з організаторів польських військових формувань на території СРСР. Українці розгромили карателів, у сутичці загинув і сам генерал. Тоді уряди трьох комуністичних держав – СРСР (Союз Радянських Соціалістичних Республік), ПНР (Польська Народна Республіка) і ЧССР (Чехословацька Соціалістична Республіка) – уклали договір про спільні дії проти УПА. З допомогою органів держбезпеки уряд Польщі розробив у 1947 р. операцію «Вісла». Спираючись на загони НКВС, тридцятитисячне польське військо стерло з лиця землі всі населені пункти Лемківщини. 150 000 українців було переселено до західних воєводств Польщі, на колишні німецькі землі. Щоб остаточно сполонізувати лемків, їх розселяли по дві-три сім’ї в кожному польському селі. Частини УПА-Захід були розгромлені в нерівних боях. Урятуватися змогли лише окремі загони: одні подалися в УРСР, інші – до Західної Німеччини й Австрії, де були знищені рейдами військових формувань УРСР.

• 1965–1972 pp. – час розгрому руху «шістдесятників» – нового покоління радянської та української національно свідомої інтелігенції. Ці політичні й мистецькі діячі з’явилися у період хрущовської «відлиги» – тимчасового послаблення тоталітарного режиму. У ці роки було призупинено політичні репресії, вибірково реабілітовано засуджених та репресованих у сталінські часи. Через утиски частина «шістдесятників» перейшла на бік влади, твори окремих авторів перестали друкувати, а тих, хто не припинив опору, було заарештовано й ув’язнено на багато років (у тюрмі багато «шістдесятників» загинули). Уцілілим після звільнення було категорично заборонено писати твори.

• У ніч на 26 квітня 1986 р. на Чорнобильській атомній електростанції стався потужний вибух. Було зруйновано реактор четвертого енергоблоку, а потужність викиду радіоактивних речовин дорівнювала потужності 300 вибухів у Хіросімі. Жителям міста Прип’ять, неподалік якого розташовано ЧАЕС, офіційно повідомили про аварію тільки за добу, решті населення – за три дні (при цьому не сповістили, яких заходів безпеки слід ужити).

Цю катастрофу до вибуху на японській АЕС «Фукусіма-1» 2010 р. вважали найбільшою за всю історію ядерної енергетики. Радіоактивна хмара, що утворилася внаслідок аварії, пройшла над європейською частиною СРСР, більшою частиною Європи, східною частиною США. Приблизно 60 % радіоактивних речовин осіло на території Білорусі.

Радіоактивного ураження внаслідок аварії на ЧАЕС зазнали близько 600 000 осіб, насамперед ліквідатори катастрофи. Приблизно 200 000 осіб були евакуйовані із зон забруднення. Зараз навколо станції створено тридцятикілометрову зону відчуження.

Географія й історія нашої країни

Україна – найбільша держава Європи, розташована в її центральній частині. Площа території України становить 603,7 тис. км². У нашій державі живе 45,5 млн осіб.

Територія України простягається на 1316 км із заходу на схід – від 22°08´ східної довготи (біля міста Чоп Закарпатської області) до 40°13´ східної довготи (село Червона Зірка Луганської області) – та на 893 км із півночі на південь – від 52°22´ північної широти (село Грем’яч Чернігівської області) до 44°23´ північної широти (мис Сарич на півдні Кримського півострова).

95 % від площі України становлять рівнини. На заході підносяться пасма Карпат, на крайньому півдні височіють Кримські гори.

Українські (Східні) Карпати є частиною великої Карпатської системи. Це молоді гори, середні висоти котрих коливаються в межах 1200–1600 м. Карпати складаються з кількох пасом, що простягаються у межах України на 270 км з північного заходу на південний схід.

Це цікаво!

Географічний центр України розташований поблизу міста Добровеличківка Кіровоградської області (48°22,5´ пн. ш., 31°10,5´ сх. д.).

У Карпатах збереглися унікальні для Центральної Європи праліси. Самі ж гори є «м’якими», без скельних виступів, гірські вершини – полонини, вкриті альпійськими лугами. У Карпатських горах можна побачити сосну гірську, яка росте на горі Піп Іван на висоті понад 2000 м, найвище дерево Карпат – модрину європейську (54 м) поблизу міста Рахів і найнижче – вербу туполисту (до 15 см) – на схилах гори Близниця.

А чи знаєш ти, що…

…найвищою вершиною Українських Карпат і водночас найвищою точкою України є гора Говерла заввишки 2061 м? Існує традиція підняття на вершині Говерли Державного Прапора України в день прийняття Декларації про державний суверенітет України – 16 липня.

Навесні неподалік міста Хуст розквітає Долина нарцисів. Розташована вона в урочищі Кіреші. Це найбільший у світі масив природніх заростів нарциса вузьколистого – рідкісної рослини, занесеної до Червоної книги України. На території заповідника працює екологічно-освітній центр «Музей нарциса», де можна дізнатися про унікальну флору й фауну долини, історію її збереження. Поява Долини нарцисів пов’язана ще з льодовиковим періодом. Тоді, після сходження льоду, з гір стікало багато води, що сприяло акліматизації, цвітінню й поширенню нарциса вузьколистого. Щорічно з 1 до 25 травня, коли нарциси квітнуть, заповідник відвідують понад 10 000 туристів.

У гірських масивах Карпат багато тисяч років тому утворилися карстові печери й родовища з покладами кам’яної солі. Над родовищами розташовані соляні озера, які за своїми властивостями подібні до Мертвого моря в Ізраїлі.

Карпати

Це цікаво!

Існує легенда про те, як гора Говерла дістала свою назву. Угорський барон Янош Нодь вирішив першим побувати замок на найвищій горі Карпат і назвати її своїм ім’ям. Він узяв із собою двадцятьох слуг і вирушив у дорогу. Було це влітку. Діставшись підніжжя гори, барон вирішив отаборитися, щоб перепочити. Два дні тривав перепочинок. Потім Нодь ухвалив, що час уже підкорювати гору. Нелегким видався шлях: непролазні хащі, колюче каміння, повалені бурею товсті колоди. Люди знемагали, падали від утоми, лише барон не відчував нічого, крім бажання підкорити гору. Раптом літнє сонце заступили важкі чорні хмари, посипав сніг, здійнявся вітер – і почалася справжня буря. Люди кинулися врозтіч. За ніч випало дуже багато снігу. Лише третина людей повернулася до табору, інші, зокрема й барон Нодь, загинули. Ті, хто повернувся, сказали тільки: «Говерло! Говерло!» У перекладі з угорської це означає «засніжена вершина». Відтоді й називають гору Говерлою.

Кримські гори розташовані на крайному півдні Кримського півострова. Вони простягаються із заходу на схід на 180 км. У Кримських горах є багато різноманітних лійок, западин, низьких гряд, трапляються дуже глибокі провалля й печери (на дні багатьох із них течуть підземні потоки й озера – важливе джерело живлення для річок Криму).

Це цікаво!

Найвищою вершиною Кримських гір є гора Роман- Кош (у перекладі з тюркської – «ліс пастухів»), яка сягає заввишки 1545 м. Вершина майже не виділяється на тлі гірського масиву, її можна розгледіти, тільки піднявшись на яйлу. Тому тривалий час найвищою в Криму вважали одну з вершин Чатирдагу (однак її висота становить тільки 1525 м).

Весь світ знає про Великий Каньйон – найдовшу й одну з найглибших у світі ущелин, розташовану в Сполучених Штатах Америки. У Кримських горах також можна побачити каньйон! Це Великий каньйон Криму, він розділяє два гірські масиви – Бойка й Ай-Петрі. Довжина його – 3 км, глибина – 320 м, мінімальна ширина – 3–5 м, а ширина між стінками у верхній частині не перевищує 150–200 м. Висота ж схилів Великого каньйону Криму – близько 350 м.

Унікальним є нагромадження скельних виступів і валунів, що розкинулося на схилах гори Демерджі, звернених до Алушти. Форми й розміри химерних кам’яних статуй (чи «пальців», як їх іноді називають), настільки вигадливі, що в них можна побачити «фігури» й «портрети», створені природою. Відкидаючи довгі тіні, ці фігури змінюють контури, і за бажання в них можна розгледіти все нові й нові образи. Саме тому цю місцевість називають Долиною Привидів. За багато років більшості з брил давали назви залежно від того, що вони нагадують. Це й жаба, й ніс, і голова воїна, і голова Катерини ІІ. Насправді ж фантастичні кам’яні статуї гори Демерджі – результат прадавнього вивітрювання. Перебуваючи в Долині Привидів, можна помітити, що її вигляд змінюється щохвилини залежно від положення сонця.

Долина Привидів

А чи знаєш ти, що…

…найглибшим каньойоном у світі вважають каньйон Котуасі в Перу, глибина якого становить 3535 м?

Це цікаво!

Гора Ай-Петрі, розташована на північ від Алупки, – найвітряніше місце в Україні: вітер зі швидкістю понад 50 м/с дме тут понад 125 днів на рік.

Завдяки особливостям ґрунту в Криму налічується близько 900 печер. Одна з них – Мармурова – входить до п’ятірки найкрасивіших обладнаних для відвідування печер у Європі. Вхід до неї розташований на висоті 920 м над рівнем моря. Величезних розмірів галереї поділяються натіканнями на окремі зали. Протяжність розвіданих ходів печери – 2050 м, а глибина – 60 м. Довжина екскурсійних маршрутів – понад кілометр. Галереї Мармурової печери пишно прикрашені сталактитами, сталагмітами, натічними драпіруваннями, що своїми дивними обрисами нагадують слоненя та мамонта, Діда Мороза, царівну-жабу тощо. Важко повірити, що ці фігури створені протягом мільйонів років у результаті роботи краплин води, а не рук талановитого скульптора.

Це цікаво!

У печерах дуже часто трапляються сталактити – «бурульки» різних розмірів, що звисають зі стелі, та сталагміти – «бурульки», що виростають із підлоги печери. Слово «сталактит» у перекладі з грецької означає «той, що натік по краплі». Річ у тому, що навіть найвищі кам’яні гори на Землі не є суцільними брилами – у них наявні мікротріщини, крізь які вода просочується з поверхні гори в печери. Але до печер вода надходить дуже повільно – буквально по краплині. Ці крапельки води потроху вимивають із гірської породи кальцій – так утворюються сталактити.

Скрапуючи на підлогу печери, вода приносить із собою кришталики кальцію, котрі починають складатись у «гірку» – сталагміт. Сталагміти зазвичай товстіші за сталактити, адже вода під час падіння розбризкується й кришталики розсипаються.

І сталактити, і сталагміти ростуть дуже повільно – протягом сотень і тисяч років. Якщо печера не дуже висока, з часом вони можуть зростися.

Україну омивають два моря – Чорне та Азовське.

Площа Чорного моря становить 422 000 км². Керченською протокою воно сполучається з Азовським морем, протокою Босфор – із Мармуровим. У межах України довжина берегової лінії Чорного моря становить понад 1500 км. Морські береги на території України переважно пологі (за винятком району Кримських гір). У північно-західній частині узбережжя утворилося багато лиманів, озер, відокремлених від моря вузькими піщаними косами. Глибина Чорного моря в центральній частині перевищує 2000 м. У зоні, яка прилягає до України, переважають глибини 100–120 м. Значні глибини є лише поблизу Південного берега Криму.

Азовське море займає площу 39 000 км². Його береги низовинні, прямі, з піщаними косами (Бердянська, Обиточна тощо). Найбільша коса – Арбатська Стрілка, яка сягає завдовжки 112 км. Вона відокремлює від моря дрібні затоки з мінералізованою водою – Сиваш. Азовське море мілководне, його максимальна глибина – 15 м.

В Україні понад 4000 річок завдовжки понад 10 км, із них 117 – завдовжки понад 100 км. Більшість річок належить до басейнів Чорного та Азовського морів і лише річки систем Західного Бугу та Сяну – до Балтійського моря. У розрахунку на одного жителя водозабезпеченість на заході нашої країни майже в сім разів вища, ніж на півдні, і втричі вища, ніж на сході України.

Найдовшою річкою в Україні є Дніпро (довжина в межах України – 1121 км; загальна – 2201 км). Дніпро бере початок на Валдайській височині в Росії, перетинає Білорусь та Україну з півночі на південь і впадає в Чорне море, утворюючи Дніпровський лиман. У межах України це спокійна рівнинна річка, яка живиться переважно дощовими й підземними водами. Нині водою Дніпра користується 70 % населення України (майже 35 млн осіб), також на нього припадає половина всіх річкових шляхів країни й основна частина (близько 60 %) річкових перевезень вантажів і пасажирів. Дніпро – третя за довжиною річка в Європі (після Волги та Дунаю).

А чи відомо тобі, що…

…давні греки називали Дніпро Борисфеном? Ця назва походить з іранської мови й означає «широке місце». Імовірно, Борисфеном річку почали називати через широкий лиман у гирлі. За іншою гіпотезою, назва Борисфен означає «той, що тече з півночі». Римляни називали Дніпро Данаприс – «дальня річка». Середньовічна латинська назва Дніпра – Нісакус, дослідники перекладають її як «рясний на скали, на підводне каміння», що, напевно, пов’язано з дніпровськими порогами. Предки українців – східні слов’яни – називали Дніпро Славутичем («сином слави»).

Дніпро розділяє Україну з півночі на південь на правобережну та лівобережну частини. Правий берег річки крутий, піднімається над водою на 50–150 м, а лівий – низовинний, пологий.

У ІХ ст. землі навколо середньої течії Дніпра стали центром Київської Русі, столицею якої було місто Київ. За дніпровськими порогами, на землях між сучасними містами Дніпропетровськом і Запоріжжям, постала славетна козацька вольниця – Запорізька Січ.

Це цікаво!

1943 р., під час Другої світової війни, відбулася битва за Дніпро – один із найбільших і найжорстокіших боїв в історії, у якому взяло участь понад 4 млн осіб. У результаті битви радянські війська зламали оборону супротивника на ділянці вздовж Дніпра й звільнили значну частину України від німецької окупації.

Це цікаво!

На думку деяких науковців, у результаті бездумної діяльності людини за 50–200 років Дніпро може змінити течію в протилежний бік і зробитися солоним. Це можливо, якщо під час штормів вітер гнатиме солону воду з моря вгору за течією.

Другою за довжиною річкою України є Дністер (у межах нашої країни він простягається на 925 км, загальна протяжність – 1362 км). Дністер впадає в Дністровський лиман на території Одеської області.

Південний Буг протікає лише по території України. Його довжина становить 806 км.

Сіверський Донець – найбільша річка Лівобережної України (довжина в межах нашої країни – 700 км, загальна – 1053 км). Вона бере початок на території Росії, в України плине землями Харківської, Донецької й Луганської областей та впадає в Дон уже на території Росії.

Західний Буг – одна з небагатьох річок України, що тече на північ. Її загальна довжина – 772 км, протяжність у межах України – 401 км.

На території України розташована частина однієї з найбільших річок Європи – Дунаю (довжина в межах України – 174 км; загальна – 2960 км). В Україні вона тече вздовж південного кордону Одеської області й Румунії. До речі, до басейну Дунаю належать найбільші гірські річки Карпат – Прут і Тиса.

На території України – понад 20 000 водойм, із них понад 3 000 – озера. Розташовані вони переважно на Поліссі, Причорноморській низовині та в Степовому Криму. Озера Причорноморської низовини та Степового Криму утворилися здебільшого внаслідок затоплення морем річкових долин і балок. Деякі з них називаються лиманами (Дністровський, Тилігульський, Куяльницький, Молочний).

Озеро Ялпуг в Одеській області – найбільше в Україні, його площа становить 149 км². Це друге за величиною прісноводне озеро Європи, максимальна глибина його – 5,5 м.

На Волині, на кордоні з Польщею та Білоруссю, розкинулося озеро Світязь. Це найбільше з відомих Шацьких озер, його площа становить 25 км², а глибина сягає 58,4 м. Вода в озері настільки чиста, що можна побачити дно. Озеро Світязь є одним із семи природних чудес України.

А чи знаєш ти, що…

…існує легенда про появу озера Світязь? Там, де воно зараз розташоване, шуміло колись багате місто, у якому правив князь Туган. То були давні та жорстокі часи, часто траплялися запеклі битви й спустошливі ворожі напади. Якось на сусідні землі князя Мендога насунуло невідоме воїнство, і попросив той підтримки в славетного Тугана. Князь, зібравши найкращих сміливців, рушив у далеку путь. Та вже за брамою зупинився, стривожившись, що полишає своє місто без захисту. Князь поділився своїм неспокоєм із донькою, та вона заспокоїла батька: напередодні їй наснився янгол, який пообіцяв надійний захист місту. Князь послухався доньки й вирушив на допомогу сусідові. А темної ночі ворог підступив до міських мурів. Охоплені жахом, жителі кинулися до княжого палацу. У відчаї князівна звернулася до неба: «Як минути лютої біди?! Убережи нас від неї, громовицею вразь чи сховай під землею!» Одразу місто запало під землю, а на його місці виникло озеро. На воді розквітли купави, і чужинці заходилися прикрашати ними обладунки. Але всяк, хто заходив у воду за квітами, помирав, уражений недугою.

У Сумській області розташоване Шелеховське озеро – природна пам’ятка загальнодержавного значення. Це озеро таке ж давнє, як озера Байкал, Ладозьке й Вікторія. З висоти пташиного польоту Шелеховське озеро нагадує за формою розігнуту підкову.

Одним із найвідоміших озер в Україні є Синевир. Воно розташоване в Карпатах на висоті 989 м над рівнем моря, тому вважається найбільш високогірним у країні. Площа Синевиру становить близько 5 га, утворилося озеро 10 000 років тому. Його максимальна глибина – 24 м.

Озеро Донузлав – найглибше в Криму, його найбільша глибина – 27 м. Озеро майже повністю солоне, однак на крайній півночі – прісне.

Це цікаво!

У народі озеро Синевир називають морським оком. Його вода дуже чиста й виглядає синьою, відбиваючи в собі небо, а посеред озера розташувався, немов зіниця, невеликий острівець площею лише кілька метрів.

А чи знаєш ти, що…

…на території України, поблизу села Ділове, неподалік міста Рахів Закарпатської області, розташований географічний центр Європи? Це місце, яке ще 1887 р. визначили фахівці з Австро-Угорщини, позначене стелою та геодезичним знаком. Латиною тут викарбувано: «LOCUS PERENNIS. Dilicentissime cum libella librationis guae est in Austria et Hungaria confecta cum mensura gradum meridionalium et paralleloumierum Europeum. МD ССС LХХХVІІ», що означає: «Постійне, визначене, вічне місце. Дуже точно, зі спеціальним апаратом, виготовленим в Австрії й Угорщині, за шкалою меридіанів і паралелей установлений Центр Європи. 1887 р.».

Україна межує із сімома державами: Росією на сході та північному сході, Білоруссю на півночі, Польщею на північному заході, Словаччиною й Угорщиною на заході, Румунією і Молдовою на південному заході. На морі Україна межує з Румунією та Росією. Протяжність усіх кордонів України становить 6 992,982 км².

Адміністративний та історичний територіальний поділ України

Як будинок складається з цеглин, так і будь-яка країна становить єдність певних елементів. Наша Батьківщина має такі адміністративно-територіальні одиниці: Автономну Республіку Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища й села.

Адміністративна область – це велика частина території України, що має певні чіткі межі та систему органів місцевої влади, які перебувають в обласному центрі. Адміністративних областей в Україні 24. Окрім того, виділені два міста з особливим статусом – Київ (як столиця держави) і Севастополь (як місце перебування військово-морських флотів України і Росії). Кожна область і Автономна Республіка Крим поділяються на адміністративні райони: у середньому кожна область має 19 районів. Площа однієї області України в середньому становить 24 000 км² (без урахування Криму).

Територіальні одиниці України вищого рівня

• Автономна республіка Крим

• Вінницька область

• Волинська область

• Дніпропетровська область

• Донецька область

• Житомирська область

• Закарпатська область

• Запорізька область

• Івано-Франківська область

• Київська область

• Кіровоградська область

• Луганська область

• Львівська область

• Миколаївська область

• Одеська область

• Полтавська область

• Рівненська область

• Сумська область

• Тернопільська область

• Харківська область

• Херсонська область

• Хмельницька область

• Черкаська область

• Чернівецька область

• Чернігівська область

Це цікаво!

Кримську автономію було засновано 1921 р. На той час вона мала 20 адміністративних районів, зокрема 11 національно-територіальних: шість татарських, два німецькі, два єврейські й один український. Під час Другої світової війни всі ці райони були ліквідовані, а Кримська автономія перетворилася на область Росії. 1954 р. Крим включили до складу України, а 1991 р. його автономію відновили.

Адміністративно-територіальний устрій України не є незмінним. Для порівняння: станом на грудень 1965 р. в Україні було 394 райони, 370 міст, 828 селищ міського типу та 32 742 сіл, а на початок 2011 р. – 490 районів, 459 міст (із них 180 – міста зі спеціальним статусом, республіканського й обласного значення), 118 районів у містах, 885 селищ міського типу, 28 457 сіл.

А чи знаєш ти, що…

…області в Україні вперше було утворено 1932 р.? Області нашої держави іменовано за назвами обласних центрів (виняток – Закарпатська й Волинська). Територіально найбільшими є такі області: Одеська (33,3 тис. км²), Дніпропетровська й Чернігівська (по 31,9 тис. км²) і Харківська (31,4 тис. км²). Найменшими за територією є Чернівецька (8,1 тис. км²), Закарпатська (12,8 тис. км²) і Тернопільська (13,8 тис. км²) області. За кількістю населення лідирують Донецька (4484,4 тис. осіб), Дніпропетровська (3365,1 тис. осіб) і Харківська (2774,1 тис. осіб) області. Найменшою чисельність населення є в Чернівецькій (903,6 тис. осіб), Волинській (1036,3 тис. осіб) і Тернопільській (1091,2 тис. осіб) областях.

Однак, окрім сучасного адміністративного-територіального поділу, Україну здавна поділяють на історико-етнографічні регіони. Кожна з цих земель відзначається самобутністю будівництва, одягу, господарства, звичаїв і традицій, що сформувалися історично й під впливом природного середовища.

В Україні розрізняють п’ятнадцять таких регіонів: Середню Наддніпрянщину, Полісся, Волинь, Поділля, Галичину, Підкарпатську Русь (Підкарпатську Україну), Буковину, Покуття, Південну Бессарабію, Таврію, Крим, Запорізьку Січ, Донщину, Слобожанщину й Сіверщину.

Середня Наддніпрянщина (охоплює нинішні Черкаську та Київську області, південні райони Чернігівської, південно-західні райони Полтавської, північні райони Кіровоградської та північно-західні райони Дніпропетровської областей) – напевно, найвизначніший історично-етнографічний регіон України. Тут почало формувалися східне слов’янство – давньоруські племена, а згодом і українська нація. Середня Наддніпрянщина є серцем Київської Русі, козацької республіки (Запорізької Січі), Української Народної Республіки і, нарешті, України як суверенної держави.

Це цікаво!

Український народ формувався на землях Середнього Дніпра на основі трьох східнослов’янських племен – полян, сіверян і деревлян, провідна роль серед яких належить полянам. Це засвідчує літописець Нестор у «Повісті минулих літ»: «Поляни, що їх далі називають русь». Східне слов’янство об’єдналось у Середній Наддніпрянщині під назвою роси (згодом – руси), від якої походять назви Руська сторона, Русь, Руська земля, Київська Русь. Зародившись у VII ст., назва Руська сторона (Русь, Київська Русь) до IX ст. означала невеличку територію поблизу Києва, а зі зростанням ролі Києва в політичному житті почала позначати майже всю сучасну Київщину і лише з XVI ст. – землі Центральної України. У XVI ст. цю територію почали називати Середньою Наддніпрянщиною.

Спочатку Середня Наддніпрянщина включала три землі: Київщину, Переяславщину й Чернігівщину. Дві останні до XI ст. підпорядковувалися Києву. З XI ст. роль Чернігівської землі, що постала на землях чернігівських полян і західних сіверян, зросла, й вона здобула незалежність, одержала назву Сіверської й об’єднала дві землі – Чернігівську та Новгород-Сіверську. Остання у XII ст. теж здобула «княжий стіл», тобто незалежність. Надалі обидві землі дещо відособилися від Києва, а згодом стали самостійним регіоном.

Середня Наддніпрянщина, зміцнюючись, збільшувалася територіально. Вона займала весь правий берег Дніпра, відомий у XII ст. як Київська сторона, на відміну від Лівобережжя – Чернігівської сторони. Згодом Київська сторона розширилася, приєднавши Переяславську землю, яка поступово втратила незалежність.

А чи відомо тобі, що…

…південна частина Середньої Наддніпрянщини була прикордонною смугою з неспокійними сусідами – степовими кочівниками: хозарами, печенігами, а згодом половцями? Русичи, борячись із ними, поступово просувалися на південь, освоюючи нові землі. Через контакти з іншими племенами населення півдня Середньої Наддніпряншини не було суто слов’янським: у Надроссі, наприклад, князь Ярослав Мудрий розселив військовополонених поляків, у Надтясминні утворилося мішане населення – слов’яно-іранське з домішками монголоїдів.

Увійшовши, згідно з Андрусівським договором 1667 р., до складу Росії, Середня Наддніпрянщина дістала назву Гетьманщини, а після скасування в 1764 р. гетьманського управління почала називатися Малоросією (Малоросійською губернією). В історичних працях її частіше називають Лівобережна Україна.

Полісся – це північні області України, що межують із Білоруссю та Росією. Назва «Полісся» трапляється в давньоруських літописах, зокрема в Іпатіївському під 1274 p.: «Мстислав Данилович пішов… від Копиля до Полісся». У пізніших літописах цей край згадано під різними назвами – Полесье, Полясе, Подлясье, Палессе, Полісся.

Як самостійна земля Полісся відоме з XIV ст. Польські дослідники XIV–XVI ст. вважали Поліссям Берестейську та Турово-Пінську землі, розташовані між Руссю, Литвою, Волинню, Мазовією й Пруссією.

У XVII ст. Полісся було поділене на дві частини – лівобережну, що підпала під вплив Росії, і правобережну – сферу впливу Польщі. Унаслідок цього сформувалися дві зони Полісся – Наддеснянська (Лівобережна, або Чернігівська) і Надприп’ятська (Правобережна), вододілом між якими став Дніпро. Сьогодні Полісся включає Чернігівську область, північні райони Київської та Житомирської областей.

Це цікаво!

Саме в Поліссі сусідили кілька слов’янських племен: поляни, сіверяни, деревляни, волиняни та дреговичі. На цій території згодом межували і два найбільші князівства – Київське й Галицько-Волинське, які суперничали між собою. Полісся час від часу потрапляло в залежність то від Київського, то від Галицько-Волинського, то від Чернігово-Сіверського князівства.

А чи знаєш ти, що…

…населення Полісся – поліщуки – відомі з XIV ст., але під дещо іншими назвами – полісяни, підлісяни, а сучасна назва з’явилася в XV ст.? Спочатку вона означала спільноту близьких народів: українців, білорусів та литовців, які жили у Великому князівстві Литовському.

Волинь – край на північному заході сучасної України, розташований між Поділлям на півдні та Поліссям на півночі, Західним Бугом на заході і верхнім Тетеревом та верхів’ями Ужа на сході. Волинь охоплює землі сучасних Волинської та Рівненської областей, західну частину Житомирської та північну частину Тернопільської й Хмельницької областей. У ширшому розумінні до Волині можна віднести південну частину Берестейської області Білорусі й східну частину Люблінського воєводства Польщі.

Це цікаво!

Назва Волинь уперше з’явилась у літописі під 1077 р. Дехто з істориків вважає, що ця назва походить від назви міста Велинь (або Волинь), про яке згадують давні літописи. Це місто розташовувалося більш як за 20 кілометрів на захід від сучасного Володимира-Волинського, поблизу гирла річки Гучви, яка впадає в Західний Буг.

У VII–IX ст. Волинь населяли східнослов’янські племена: дуліби, бужани й волиняни. Арабський історик, географ і мандрівник Аль Масуді (Х ст.), згадує у своїй «Книзі повідомлень і знань» народ валінана. Волинянами (дулібами) називали племена, які жили у верхів’ях Західного Бугу й Прип’яті. У Х ст. на Волині виникли міста Буськ, Луцьк, Червен, Белз, а згодом – Холм, Кременець, Житомир тощо. Наприкінці Х ст. Волинь увійшла до складу Київської Русі, а 988 р. князь Володимир Святославич передав її у володіння своєму синові Всеволоду. За князювання Всеволода було засновано місто Володимир-Волинський.

А чи знаєш ти, що…

…місто Луцьк стало центром Волинської землі ще у ХІІ ст.? У той час для захисту від київських князів, які прагнули заволодіти Волинською землею, на її східних кордонах будували багато міст і фортець. Із кінця 50-х років ХХІІ ст. на території Волинської землі утворилося Волинське (або Володимирське) князівство. 1199 р. до нього приєдналося Галицьке князівство, і утворилося сильне Галицько-Волинське князівство.

Поділля в історичних документах згадано під різними назвами: Подолля, Подолле, Подол. Починаючи з XIII ст. так іменували нижню частину Галицько-Волинського князівства. А до XIII ст. ця територія була відома під назвами Русь Нижча та Русь Дольна. Як самостійну землю Поділля згадують у літописах від XIV ст.

А чи знаєш ти, що…

…протягом століть найменування земля Подільська неодноразово змінювалося, зберігаючи, однак, поняття Подол, що позначало низинні землі між Південним Бугом і Дністром? У 1434 р. Поділля втратило незалежність і цілісність: Подільське воєводство увійшло до складу Польщі, Брацлавське – до складу Великого князівства Литовського. Після першого поділу Польщі Подільське та Брацлавське воєводства відійшли до Росії, перетворившись на області, згодом – намісництва, а з 1796 р. – на Волинську та Подільську губернії.

На території Подільської губернії 1932 р. утворилася Вінницька область УРСР, яку 1937 р. було перейменовано на Кам’янець-Подільську, а з 1954 р. – на Хмельницьку. Західні землі Поділля увійшли до складу Польщі і лише 1939 р. були приєднані до УРСР як Тернопільська область.

Це цікаво!

Подільська етнічна культура не є однорідною. Це пов’язано передусім із постійними змінами кордонів регіону. Ті землі, які весь час залишалися в складі Поділля, стали осередком власне подільської культури. Землі, що входили до складу Подільського краю лише протягом певного часу, стали перехідними до волинської, карпатської, буковинської, наддніпрянської культур.

Зараз Поділля охоплює Вінницьку, Хмельницьку (окрім північних районів) та східну частину Тернопільської області, північні райони Одеської, а також невеликі прилеглі території Житомирської, Черкаської, Кіровоградської областей. До Подільського регіону належать і землі північної частини придністровської Молдавської Республіки.

Галичина – регіон Західної України, що сформувався на території не лише власне Галицької землі, а й Чермних (червоних – де виробляли красильні трави і червець) земель. 981 р. Галичину підкорив Володимир Святославич.

«Серцем» Галичини були землі карпатських хорватів і північно-західні окраїни тиверських земель, а також почасти землі уличів і тиверців у Нижній Наддністрянщині та в Нижньому Подунав’ї.

Це цікаво!

Назва «Галичина» походить від назви міста Галич – столиці Галицько-Волинського князівства. Назву міста пов’язують і з українським словом галка, адже саме цей птах був зображений на його гербі, і з грецьким словом гальс («сіль»). Дехто з дослідників вважає можливим походження назви від польського слова гала («гора»), інші виводять її від слов’янського галиця («змія»).

У XII ст. Галицько-Волинське князівство досягло найбільшого розквіту, було сильним конкурентом Київській Русі й могутнім щитом проти Польщі та Угорщини. За Ярослава Осмомисла територія князівства простягалася від Сяну до Пруту і Дністра.

Однак уже на початку XIII ст. через князівські усобиці Галичина втратила могутність, потрапила в залежність від Угорщини, а з 1387 р. – від Польщі. Унаслідок цього галицькі землі надовго були відірвані від інших українських територій, перебували під владою Польщі як Руське воєводство.

А чи знаєш ти, що…

…після першого поділу Польщі 1772 р. Галичина відійшла до Австрії, а з 1867 р. – до Австро-Угорщині? З розпадом останньої було створено Західно-Українську Народну Республіку, що 1919 р. возз’єдналася з Українською Народною Республікою. Унаслідок українсько-польської війни Східна Галичина увійшла до складу Польщі під назвою Східна Малопольща.

Нині на території колишньої Галичини (по суті – Східної Галичини) існують Львівська, Івано-Франківська та більшість районів Тернопільської області.

Підкарпатська Русь (Підкарпатська Україна, Угорська Русь) – регіон України, що нині охоплює Закарпатську область. Його історія пов’язана з різними археологічними культурами (Іпотешт-Кіндешт- Чурел, Празькою, Луки-Райківецькою), різними східнослов’янськими племенами (хорватами, частково уличами і тиверцями). Ці землі протягом століть були певною мірою відірвані від решти українських земель. У XII ст. Підкарпатська Русь була підкорена Угорщиною і возз’єдналася з Україною лише 1940 р.

Буковина – регіон України, що формувався на «стику» різних земель, держав і народів і був тривалий час відірваним від України. У XII ст. Буковина ввійшла до складу Галицького (згодом – Галицько-Волинського) князівства, у XIV ст. була підкорена Угорщиною, а 1359 р. відійшла до Молдавського князівства, згодом – до Румунії.

Це цікаво!

Назва «Буковина» вперше з’явилася в грамотах молдавських господарів у XIV ст. і пов’язана з природною особливістю краю – безліччю букових лісів.

Нині територія Буковини входить до складу України (Північна Буковина – Чернівецька область) і Румунії (Південна Буковина – область Румунії Сучава).

На Буковині тривалий час жили слов’яни. У XV ст. на її території з’явилися євреї – це були переважно вихідці з Польщі, котрі поселялися в Чернівцях та невеличких містах Буковини згідно з визначеною урядом Росії «смугою осілості», а в XVI ст. – молдавани, які шукали на Буковині й Наддністрянщині порятунку від турецьких загарбників. У XVIII ст. до Буковини переселилися російські розкольники, які протестували проти розпочатої московським патріархом Ніконом (1605–1681) реформи богослужбових книг (вона полягала у виправленні слов’янських текстів за книгами, які друкували в католицькій Венеції). До Буковини перебиралися некрасівці – нащадки донських козаків, а також липовани – старообрядці, котрі які за часів Івана Грозного зазнали переслідувань.

Покуття – етнічна земля українців, розташована у верхів’ях Дністра і Пруту. Згадки про неї наявні ще в давніх літописах: «…людей з Покутя й Поділля забрали були турки». Протягом тривалого часу Покуття підпорядковувалося різним князівствам, поставало то як південно-східна частина Галичини, то як область Буковини. Самостійним регіоном Покуття стало в XVII ст.

Ці землі являли собою трикутник, межуючи з Поділлям і Молдаво-Валахією, Трансільванією та Червоною Руссю. Так само виглядає й сьогоднішнє Покуття, розташоване на стику Галичини, Поділля та Буковини (це значна частина Івано-Франківської області). Саме такі обриси і визначили назву краю.

Південна Бессарабія – регіон України, що утворився в Придунав’ї та Нижньому Подніпров’ї. Тут близько 5000 років тому зустрілися скотарі й землероби трипільської культури, згодом на цих землях виникли грецькі колонії, а в III ст. готи відтіснили греків за Дунай. З V ст. Бессарабію активно заселяли слов’яни, зокрема уличі і тиверці, хоча тут жили й інші народи: кімери (кіммерії), скіфи, тирити, готи, обри, болгари.

У середині XIV ст. територія Бессарабії увійшла до складу Молдавського князівства, а від початку XVI ст. її південна та північна частини були підкорені Туреччиною. 1812 р. Бессарабія була приєднана до Росії. У 1924 р. Південна Бессарабія ввійшла до складу Молдавської автономної республіки, а після утворення республіки Молдавії – до складу України. Нині Південна Бессарабія входить до складу України, а Північна Бессарабія – до складу Молдови.

Це цікаво!

Назва Бессарабія, або Цара бессарабська (від румунського tara – «країна»), відома з кінця XV – початку XVI ст. У волосько-болгарських грамотах так називали Валахію разом із Придунайськими землями. У пізніших історичних джерелах це найменування поширилося й на історичну область Буджак та Ногайські степи, де в Середньовіччі жили уличі.

А чи знаєш ти, що…

…Буджак з XVI ст. заселяли переважно ногайські племена, що походили від однієї з татарських орд? Як вважають дослідники, від однієї з їх народностей – огузи – походить народ гагаузи, що й нині живе в Бессарабії.

Нижня Наддніпрянщина, відома також як Таврія, Українське Причорномор’я, разом із Донщиною становила Український степ, де 5000 років тому розташовувалася одна з найдавніших прабатьківщин трипільської культури. Відтоді Українське Причорномор’я було заселене слов’янами.

Це цікаво!

Причорноморські степи почали заселяти у XVII ст. Його ініціаторами були українські козаки, а осідали тут переважно переселенці з Полтавщини, Київщини та Чернігівщини, а також російські військові поселенці, селяни й розкольники. Держава підтримувала «імперських» селян і військових, які несли службу та сплачували земельну ренту.

Для захисту прикордонних земель було утворено Новоросійську губернію. Вперше вона згадується в царському указі від 22 березня 1764 р. Коли Росія перемогла Туреччину, Крим було перетворено на Таврійську область (згодом – губернію), до складу якої увійшли й землі Північного Причорномор’я та Приазов’я. Відтоді степову зону почали заселяти серби, албанці, болгари, німці, австрійці, шведи, швейцарці тощо.

У Криму жило ще більше народів: росіяни, українці, албанці, естонці, цигани змішувалися зі строкатим місцевим населенням. Іще Геродот відзначав, що в Таврії, окрім таврів, мешкали кіммерійці, яких у VIII ст. вигнали скіфи; водночас на півострові розселилися греки, згодом готи, гуни, хозари, печеніги, половці. У X–XI ст. у Криму виникли вірменські поселення, тут осіли також караїми та кримчаки.

А чи знаєш ти, що…

…у давнину Кримський півострів називали Тавридою, або Таврією? Ця назва походить від назви племені таврів, котре в І тис. до н. е. жило в Криму. Інша назва півострова – Корсунь. Первісно так слов’яни називали грецьку колонію Херсонес, що існувала тут до середини ХV ст., а згодом найменування поширилося на весь півострів.

Запорізька Січ (Запоріжжя) – регіон, розташований на кордоні з кочовими народами степу. Ще в X ст. у районі Дніпровських порогів, поблизу острова Хортиця, для охорони купецьких караванів від нападів степовиків було створено укріплені поселення, що в XII–XIII ст. перетворилися на справжні городища.

Це цікаво!

Давньоруські літописи ще не називають мешканців Запоріжжя козаками, хоча є всі підстави вважати, що вони існували вже у XII–XIII ст. Є історичні свідчення про те, що багато холопів і смердів втікали від своїх хазяїв та оселялися біля Дніпра. Своїм життям і звичаями вони нагадували козаків – «людей незалежних, вільних, хоробрих, що присвятили своє життя військовим подвигам». Уперше слово козак вживається у XIV ст.: спочатку в половецьких словниках та документах італійських колоній у Криму, а 1492 р. – в українських літописах. Тоді це слово позначало людину неосілу, «степового добувача», а їздити у козацтво, козачкувати означало «промишляти в степах».

У XV ст. людей, які перетворювалися на «степових добувачів», значно побільшало, оскільки в Україні посилилася панщина. Селяни тікали на окраїни, спочатку на Поділля й Київщину, а потім на південь, у безлюдні степи.

Після укладення між Польщею та Литвою Люблінської унії (1569 р.) українські землі потрапили під владу польського короля та шляхти. Найбільш непокірні українські селяни тікали до Дикого Степу та на Наддніпрянщину, на занедбані внаслідок постійних набігів турків і татарів споконвічні слов’янські землі. Там вони засновували військові поселення, з яких згодом постало Військо Запорізьке. Так виникло українське козацтво – унікальне явище у світовій історії.

Осередком козацтва було Запоріжжя. Після Визвольної війни під проводом Богдана Хмельницького в 1650 р. ці землі разом із іншими територіями увійшли до складу Гетьманщини, яка проіснувала до другої половини ХVІІІ ст. Проте 1764 р. було ліквідовано гетьманство, 1775 р. – знищено Запорізьку Січ, а 1783 р. на українських землях було запроваджено кріпацтво.

Донщина (Подоння, Донбас) – частина східнослов’янських земель (сучасні Донецька та Луганська області), які активно заселяли українці, росіяни та інші народи протягом XVII–XVIII ст., після звільнення з-під влади Кримського ханства й Туреччини. У різні часи регіон мав різні назви: Дике Поле, Гуляйполе, «слободні» землі тощо.

А чи знаєш ти, що…

…ці землі, відомі з VIII ст., були слов’янськими і доходили до Дону? Михайло Грушевський у своїй «Історії України-Русі» зазначає, що голландський мандрівник ХІІІ ст. Йоганн Рюйсброк називав Дон кордоном Русі. Проте з наступом степових кочівників – хозарів, печенігів, половців – розпочалася тривала боротьба східних слов’ян за своє «чисте поле».

Слов’яни почали розселятися у придонських степах у VII–VIII ст., а в Х ст. їх витіснили печеніги. Проте в середині XI ст., коли печенізька орда ослабла, слов’яни знову прийшли на ці землі, та відійшли під тиском половців. Коли половці у XII ст. занепали, слов’яни повернулися, але у XIII ст. татарська навала зруйнувала все українське Подніпров’я.

Слов’яни повернулися на ці землі в XIV–XV ст., коли татарська орда через постійні усобиці втратила могутність. Однак наприкінці XV – у першій половині XVI ст. кримські татари знову захопили ці території. І тільки зі становленням козацтва на зламі XVI–XVII ст. українці знову почали активно розселятися тут. Селяни, тікаючи від панщини, залюднювали величезні простори Донщини, Слобожанщини, Причорномор’я.

Слобожанщина (Слобідська Україна) – регіон України, що формувався в зоні активних контактів і взаємних впливів різних культур. Колись ці споконвічні українські землі називалися Заліською Україною, а в більш віддалені часи – Стародубщиною, Сновщиною, Подонням. Протягом тривалого часу землі Слобожанщини належали до так званого Дикого Поля – пограниччя між Україною, Росією та Кримським ханством.

Це цікаво!

Першим, хто зважився захистити землі Слобожанщини від кримських орд, був князь Дмитро Вишневецький. На початку 1559 р. він здійснив вдалий похід у Крим, визволивши з неволі кілька тисяч українських бранців, а вже в червні запорожці під проводом князя напали на турецьку фортецю Азов. Відтоді українські козаки зробилися повноправними господарями в слобідських землях. Уже 1599 р. вони заселили Валуйки, а згодом – Усерду, Яблуневе, Корочу; жили також у Харкові. На початку XVII ст. на вільних землях виникли десятки українських сіл.

Освоєння Слобожанщини дало змогу Московській державі розширити свої південні кордони. Нові землі поступово заселили росіяни – переважно «служиві» люди (стрільці, пушкарі, засічна сторожа, боярські діти), які мали захищати прикордонні землі. Саме з цією метою у XVII–XVIII ст. вони звели кілька величезних фортифікаційних споруд, зокрема Бахмутську лінію й Нову лінію.

Осідали на колишніх землях Дикого Поля й кріпаки – втікачі з центральних губерній Росії, а також – російські селяни, що їх поміщики переселяли на «слободні землі», і донські козаки.

А чи знаєш ти, що…

…одним із перших землі Дикого Поля почав освоювати гетьман Яків Острянин? 1638 p. він, перейшовши російський кордон, осів у старому городищі Чугуєві.

Сіверщина є своєрідною перехідною зоною між Україною й Росією. Її населення формувалося здебільшого з сіверян і радимичів. У давньоруських літописах їх згадано під назвою сівера, пізніших нащадків іменували севрюками. Загалом сіверяни зберегли давньослов’янську культуру.

Також на Сіверщині розселялися росіяни, почасти білоруси. Вони утворили декілька народностей, наприклад горюни були відомі ще за часів Київської Русі. Згодом тут оселялися стрільці, яким було надано «у службу» приміські слободи, а потім і землі для освоєння, а також старообрядці.

На сіверських землях жили також литвини (самоназва – русичі, русини). В історичних документах так з XVI ст. називали громадян Литовської держави, серед яких були й білоруси, росіяни та українці.

Славетні міста нашої Батьківщини

В Україні 459 міст, у яких живе майже 70 % від загальної чисельності населення.

Два міста нашої країни є містами республіканського, центрального, підпорядкування. Це Київ і Севастополь, які, згідно з Конституцією України, мають спеціальний статус, визначений законами України. Зокрема, з 2001 р. є чинним Закон «Про столицю України – місто-герой Київ». Закон щодо міста Севастополь поки що не ухвалено.

Містами загальнодержавного значення є міста України, що мають понад 500 000 жителів. Це Київ, Харків, Одеса, Дніпропетровськ, Донецьк, Запоріжжя, Львів і Кривий Ріг. Містами-мільйонниками, за даними перепису 2012 р., є тільки перші три.

24 українські міста є обласними центрами. Це Вінниця, Дніпропетровськ, Донецьк, Житомир, Запоріжжя, Івано-Франківськ, Кіровоград, Київ, Луганськ, Луцьк, Львів, Миколаїв, Одеса, Полтава, Рівне, Суми, Тернопіль, Ужгород, Харків, Херсон, Хмельницький, Черкаси, Чернівці, Чернігів. Населення кожного з найменших за чисельністю жителів обласних центрів – Ужгорода, Тернополя, Луцька й Рівного – становить трохи більше від 200 000 осіб.

Це цікаво!

У ХХ ст. обласними центрами України були також міста Ізмаїл, Артемівськ, Білгород-Дністровський, Дрогобич, Кам’янець-Подільський і Сімферополь.

Багато міст – у промислових регіонах (наприклад, на Львівщині – 44 міста, на Донеччині – 52 міста). У непромислових або в індустріально слабко розвинених областях міст мало (наприклад, у Волинській, Закарпатській, Рівненській, Чернівецькій – по 11 міст, у Миколаївській і Херсонській – лише по 9 міст).

А чи знаєш ти, що…

…вже понад 20 років існує Асоціація міст України? Це добровільне об’єднання громад міст, селищ і сіл для захисту своїх інтересів, посилення взаємодії та співпраці, обміну досвідом управлінської діяльності.

Після Великої Вітчизняної війни звання міста-героя було присвоєно чотирьом містам України:

– Києву, що 1941 р. був захоплений німецькими військами і звільнений від них тільки 6 листопада 1943 р., сильно постраждав під час боїв;

– Севастополю, котрий зазнав першого бомбардування 22 червня 1941 р., а з 30 жовтня 1941 р. до 4 липня 1942 р. тримав оборону, був зданий, коли її можливості вичерпались, і звільнений лише 9 травня 1944 р.;

– Одесі, що протягом 73 днів (з 5 серпня до 16 жовтня 1941 р.) стримувала наступ гітлерівських військ, завдавши їм значних втрат;

– Керчі, котру двічі окупували німці (в листопаді 1941 р. на півтора місяця та у травні 1942 р. на 170 днів, що їх захисники міста провели в Аджимушкайських каменоломнях) і за звільнення якої велися жорстокі бої.

Усі міста України мають цікаву історію, але деякі з них, звичайно, є найвизначнішими.

Київ – столиця України, одне з найбільших і найдавніших міст Європи. Станом на 2012 р. він є найбільшим містом України та сьомим за чисельністю населення у Європі.

Протягом 1350–1365 рр. Київ захопила Річ Посполита, панування якої було не кращим за правління хана Батия. У ХVI ст. місто перебувало під владою московського царя Івана IV, відомого як Іван Грозний.

Під час Першої світової війни та російської Громадянської війни Київ був окупований 18 разів: німецькою армією, Білою гвардією, Червоною армією, військом С. Петлюри тощо.

Це цікаво!

Поселення в Києві виникло наприкінці V ст. Місто стало фортецею, що захищала мирне населення від навали племен, які приходили зі степів (хозарів, куманів, печенігів, половців тощо).

Київ став першою столицею Київської Русі – першої руської держави (кінець IX ст. – 1240 р.). Місто досягло розквіту за Ярослава Мудрого, який, видавши заміж своїх дочок, поріднився з королівськими родинами Франції, Норвегії, Румунії та Польщі.

А чи знаєш ти, що…

…Київ, якому 1982 р. виповнилося 1500 років, вважають найзеленішим містом світу? На кожного жителя припадає 20 м2 озелененої території.

Київ має найкоротшу, але водночас одну з найширших і найживописніших головних вулиць – Хрещатик. Її довжина становить лише 1225 м.

У столиці України розташована найглибша станція метро – це станція «Арсенальна», її глибина – 105 м.

Славетну підковану блоху можна побачити в київському музеї мініатюр. Її автор – відомий майстер мікромініатюр, українець Микола Сядристий.

Це цікаво!

Станом на початок 2012 р. найбільш населеною столицею світу є столиця Японії Токіо: там мешкає 37,2 млн осіб. На другому місці за чисельністю жителів перебуває офіційна столиця Індії Нью-Делі, де мешкає 22,7 млн осіб. Третє місце посідає столиця Мексики Мехіко, де налічується 20,4 млн жителів.

Харків – друге за чисельністю населення місто України, яке із січня 1920 р. до червня 1934 р. було столицею УСРР – тому донині в народі його називають першою столицею.

Це цікаво!

На місці Харкова ще за часів Київської Русі розташовувалося давнє місто Донець. Назва міста, найімовірніше, походить від назви річки Харків. За іншими версіями, в основі лежить ім’я засновника поселення – козака Харитона (Харька) або козака Івана Каркача (Харкача), згаданого в першому списку жителів. Дехто з дослідників навіть пов’язує назву міста з назвою половецького поселення Шарукань (Харукань), яке в давнину нібито існувало на цих землях.

2006 р. Харків відсвяткував своє 350-річчя. 2010 р. його було визнано найкращим в Україні за якістю життя, а у 2011 р. він розділив перше місце з Києвом.

Центральний майдан Харкова – майдан Свободи – є найбільшим в Україні, другим за величиною в Європі та одинадцятим – світу. Планування площі розпочалося 1923 р., а вимощено її було протягом 1930–1931 рр.

А чи знаєш ти, що…

…Харків є найбільшим містом Землі на 50-й паралелі, «випереджає» Краків, Прагу, Майнц, Усть-Каменогорськ? У жовтні 2010 р. в харківському Саду ім. Тараса Шевченка було відкрито пам’ятник «50-та паралель», причому саму широту як лінію викладено на тротуарному покритті. У центрі знака встановлено бронзове коло діаметром 2 м із мапою та вказівками відстаней від Харкова до різних міст світу, а широту позначено переривчастою лінією з 20 мідних табличок.

Львів – столиця Галичини та Західної України. 2009 р. місту було надано почесне звання культурної столиці України. Тут перебуває найбільша кількість пам’яток архітектури в Україні, а історичний центр Львова внесено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО.

Це цікаво!

Львів заснував король Данило Романович (Галицький) у середині ХІІІ ст. Він же дав назву місту – на честь князя Лева Даниловича, свого сина. Львів жодного разу не змінював назви. Різними мовами вона звучить так: польською – Lwów (Львув), англійською – Lviv (Львів), російською – Львов (Львов), німецькою – Lemberg (Лемберґ), латиною – Leopolis (Леополіс).

Окрім того, Львів має й багато народних назв: місто Лева, місто левів, місто сплячих левів, королівське місто, перлина корони Європи, місто-музей, столиця Галичини, маленький Париж, маленький Відень, український П’ємонт.

Протягом XVI–XVII ст. Львів був найбільшим містом в Україні, його населення вдвічі перевищувало населення Києва. Сьогодні ж за чисельністю жителів місто перебуває лише на сьомому місці в Україні. Проте вже понад 750 років тут живуть представники багатьох народів. Львів’ян не здивуєш ані польською, ані німецькою, ані російською мовою.

А чи знаєш ти, що…

…у Львові насправді повно статуй левів? Чому їх так багато і що саме вони символізують? Легенда говорить, що це колишні львів’яни, котрі щось зробили для свого міста. Раз на рік, уночі, усі ці леви збираються разом, щоб визначити, хто з містян упродовж останнього року дослужився до того, аби стати одним із них. Головує на цьому зібранні найстарший лев – з найстарішої міської печатки. Спливає ніч, сходить сонце – і металеві, скляні, дерев’яні леви повертаються на свої місця. А щоб дізнатися, де відбувається таємне зібрання, потрібно стати одним зі славетних левів.

Одеса – «перлина біля моря», найбільший морський порт в Україні. Місто має давню історію і є одним із найстаріших у нашій країні.

Це цікаво!

До 1795 р. Одеса мала назву Кацюбіїв, згодом – Хаджибей. За однією з версій, назва «Одеса» походить від санскритського Godesha (Godesa), що означає «край бика». Одещина багата на трипільські пам’ятки, пов’язані з поклонінням Бикові, а в самому місті (на Молдаванці) й у Білгород-Дністровському знайдено пам’ятки ІІІ ст. з іменем бога Шиви, твариною якого був бик. Перша ж згадка про замок-порт Великого князівства Литовського Кацюбіїв датована 1415 р.

Однією з візитівок Одеси є, звичайно ж, Потьомкінські сходи. Вони ввійшли до десятки найкрасивіших сходів Європи під шостим номером. Зводили ці сходи протягом 1847–1851 рр. як подарунок на день народження першій красуні міста – дружині графа Михайла Воронцова, генерал-губернатора Новоросії, Бесарабії та Кавказу, який зробив великий внесок у розвиток міста. Нині сходи складаються з 192 сходинок (спочатку їх було рівно двісті, проте внаслідок розширення порту сім східців було засипано, і в передостанньому прольоті їх налічується 19) і десяти прольотів.

Одеса – визнана столиця гумору. Щороку 1 квітня тут веселе свято – Гуморина. На найвідомішій одеській вулиці – Дерибасівській – встановлено пам’ятник дванадцятому стільцю з викарбуваними крилатими фразами Остапа Бендера – героя відомого твору Ільфа і Петрова «Дванадцять стільців». Не менш цікавим є пам’ятник апельсину на розі Пушкінської та Ланжеронівської. Такої честі цей фрукт удостоївся за… врятування Одеси. Коли цар Павло, син Катерини ІІ, прийшовши до влади, хотів припинити фінансування міста, кмітливі одеські купці відправили йому в подарунок досить екзотичні на той час помаранчі. Правителю припав до смаку подарунок – і Одеса отримала фінансову допомогу…

Донецьк – «шахтарська» столиця, центр найбільш економічно розвиненого регіону України. Заселення земель у районі сучасного Донецька розпочали запорозькі козаки у XVII ст., а продовжили донські наприкінці XVIII ст.

А чи знаєш ти, що…

…до 1924 р. і протягом 1941–1943 рр. Донецьк мав назву Юзівка? Місто було названо на честь англійця Джона Юза, котрий 1869 р. розпочав будівництво металургійного заводу, навколо якого виросло робітниче селище з такою назвою. Протягом 1924–1941 та 1943–1961 рр. Донецьк мав назви Сталін, Сталіне (Сталіно) – на честь сталеливарної промисловості.

1970 р. ЮНЕСКО визнала Донецьк найбільш озелененим індустріальним містом світу, після цього його почали називати містом мільйона троянд. Цей статус Донецьк повернув у 2009–2010 рр. У 2010 р. у Донецьку налічувалося 1 096 000 троянд.

Це цікаво!

Донецька область – це край «пірамід». Через величезну кількість корисних копалин у регіоні багато териконів – штучних насипів із порожніх порід. Тільки в самому Донецьку їх налічується 125!

1993 р. в Донецьку почали будувати метро, запуск першої лінії було заплановано на 2005 р., але через систематичне недофінансування строки виконання проекту відсуваються. Будівництво також ускладнюється наявністю безпосередньо під містом великої кількості шахт.

У 44 українських міст є міста-побратими в понад 40 країнах світу. Міста-побратими – це два міста, переважно з різних країн, між якими встановлено постійні дружні зв’язки для ознайомлення з життям, історією та культурою одне одного, досягнення кращого взаєморозуміння, зміцнення співпраці й обміну досвідом. Співпраця «братніх» міст реалізується через обмін делегаціями, художніми та спортивними колективами, виставками, а також літературою, кінофільмами, фотоматеріалами про життя міст. Не менш важливим є й обмін досвідом міського господарювання. Міста-побратими мають право звертатися за підтримкою спільних починань до міжнародних і європейських організацій.

Рух «братання» міст розпочався під час Другої світової війни. 1942 р. влада англійського міста Ковентрі та влада радянського Сталінграда ухвалили рішення встановити дружні відносини й використовувати їх для розвитку співпраці в інтересах миру й добробуту громадян. Шляхетні цілі братніх міст згодом дістали широке визнання світової спільноти, що сприяло розвитку цієї ініціативи в різних країнах.

А чи знаєш ти, що…

…перше братання міст було документально зафіксовано 836 р.? Містами-побратимами стали німецький Падерборн і французький Ле-Ман – через перевезення мощів одного з католицьких святих із Франції до Німеччини.

З-поміж українських міст найбільшу кількість «побратимів» має, звичайно ж, Київ. Серед них – як столиці багатьох країн (Анкара (Турція), Астана (Казахстан), Афіни (Греція), Ашхабад (Туркменістан), Баку (Азербайджан), Белград (Сербія та Чорногорія), Бішкек (Киргизстан), Бразиліа (Бразилія), Братислава (Словаччина), Брюссель (Бельгія), Будапешт (Угорщина), Буенос-Айрес (Аргентина), Варшава (Польща), Вена (Австрія), Вільнюс (Литва), Гавана (Куба), Єреван (Вірменія), Женева (Швейцарія), Єрусалим (Ізраїль), Кишинів (Молдова), Лісабон (Португалія), Мехіко (Мексика), Мінськ (Білорусь), Москва (Росія), Париж (Франція), Пекін (Китай), Преторія (Південно-Африканська Республіка), Рига (Латвія), Рим (Італія), Сантьяго-де-Чилі (Чилі), Софія (Болгарія), Стокгольм (Швеція), Таллінн (Естонія), Ташкент (Узбекистан), Тбілісі (Грузія), Тріполі (Лівія), Гельсінкі (Фінляндія)), так і просто великі міста (Волгоград, Махачкала, Санкт-Петербург, Улан-Уде (Росія), Генуя, Флоренція (Італія), Кіото (Японія), Краків (Польща), Лейпциг, Мюнхен (Німеччина), Оденсе (Данія), Ріо-де-Жанейро (Бразилія), Тампере (Фінляндія), Торонто (Канада), Тулуза (Франція), Ухань (Китай), Чикаго (США), Единбург (Велика Британія)), і навіть ціла Ошська область (Киргизстан).

Значною кількістю міст-побратимів можуть похвалитись Одеса (22 міста), Харків (21 місто), Ялта (16 міст), Ужгород (14 міст), Полтава (12 міст). Навіть невеликі українські міста подекуди мають «побратимів» у різних країнах. Наприклад, місто Бориспіль Київської області, у якому розташований найбільший аеропорт України, підтримує братські відносини з містами Домодєдово (Московська область, Росія), Краснік (Польща), Кальяо (Перу), у яких також розташовані важливі для країн аеропорти.

Кілька міст України мають спільних побратимів: із Москвою, столицею Росії, «поріднилися», окрім Києва, також Донецьк, Миколаїв, Харків і Ялта; із Санкт- Петербургом – Львів, Миколаїв, Одеса, Севастополь і Харків; із болгарським містом Плевен товаришують Чернівці й Миколаїв; з індійською Калькуттою – Одеса і Миргород.

Це цікаво!

Всесвітній день міст-побратимів припадає на останню неділю квітня. Його відзначають із 1963 р. за ініціативою Всесвітньої федерації поріднених міст, заснованої в 1957 р.

Хто жив на українських землях до нас

Земля, на якій нині розташована наша країна, має багатовікову історію. Безліч народів оселялося на ній! Хто ж жив на нашій землі до нас? Від кого ми ведемо родовід? Хто вплинув на те, якими зараз є наш край і ми самі?

Кіммерійці – найдавніший народ в українській історії, який був південним сусідом праслов’ян у X–VII ст. до н. е. Кіммерійці жили в південноукраїнських степах, на землях від Дону до Дунаю. Їхнє походження остаточно не з’ясовано.

Це цікаво!

Давньогрецький поет Гомер у поемі «Одіссея» відзначав, що країна кіммерійців розкинулася біля входу до потойбічного світу: «Закотилось сонце й покрилися тьмою усі шляхи, а судно наше досягло кінця глибокого океану. Там народ і місто людей кіммерійських». Існування цього народу підтверджують і ассирійські клинописні джерела. У 722–715 pp. до н. е. У них було зафіксувано перемогу кіммерійців над урартським царем Руссою.

Приблизно в X – середині VII ст. до н. е. кіммерійці займали територію між Тіром (Дністром) і Танаїсом (Доном), а також Кримський і Таманський півострови. Вони швидше за інші народи перейшли до кочового скотарства й завдяки цьому випередили в розвитку сусідні племена. До того ж кіммерійці одними з перших почали виплавляти залізо – спочатку тигельним, а потім сиродутним способом за допомогою горна; їхні майстри навчилися виготовляти високоякісну сталь. Прикладом майстерності кіммерійців є меч завдовжки 1 м 8 см із бронзовим руків’ям, знайдений у Суботівському городищі на Чигиринщині. Також відомо, що цей народ використовував залізні наконечники для стріл. Озброєні залізними мечами, стрілами й на той час неперевершеними за якістю луками, булавами або бронзовими бойовими сокирами, кіммерійці довго не мали рівних у воєнних сутичках і битвах. Відомо, що кіммерійська кіннота була непереможною й жахала війська супротивників.

А чи знаєш ти, що…

…кіммерійський народ складався з племен, об’єднаних у союзи на чолі з царями-вождями? Ці племена займалися скотарством, у якому провідне місце посідало конярство. Значного розвитку в кіммерійців набуло мистецтво. На кам’яних виробах майстри висікали зображення різноманітної військового спорядження. Судячи з мови, кіммерійці, вірогідно, належали до іранських племен. Розвиток їхньої культури перервала скіфська навала.

Скіфи – один із найдревніших народів Давнього світу. Вони з’явилися на території сучасної України в першій половині VII ст. до н. е. Слідом за кіммерійцями скіфи вдерлися до Передньої Азії, розгромили Мідію, здійснили воєнний похід до Сирії й Палестини, дійшли до володінь Давнього Єгипту і змусили фараона Псамметиха дати їм великий викуп. Панування скіфів у Передній Азії завершилося тим, що мідійський цар Кіаксар запросив скіфських царів на бенкет і вбив їх. Залишки військових формувань скіфів за 28 років повернулися до Північного Причорномор’я, яке вважали своєю батьківщиною. Наприкінці VII ст. до н. е. скіфи остаточно підкорили місцеві племена й утворили державу Скіфію, столиця якої була розташована поблизу сучасного міста Кам’янка-Дніпровська (Запорізька область). Скіфія поділялася на три царства, головним із яких було об’єднання царських скіфів у Північному Причорномор’ї та Приазов’ї. Царська влада передавалася у спадок, а суспільство складалося з трьох станів – общинників (пересічних громадян), воїнів і жерців.

Це цікаво!

Про життя скіфів, їхній побут, звичаї, релігію, суспільний устрій, зовнішній вигляд докладно розповідає грецький історик і географ Геродот у своїй праці «Історія». Його відомості підтверджені сучасними археологічними дослідженнями. Племена царських скіфів і скіфів-кочівників панували над усіма іншими. Поблизу давньогрецького міста Ольвія жили калліпіди, або елліноскіфи, далі на північ розселилися скіфи-орачі, на схід від них – скіфи-землероби. Як вважають дослідники, останні два племені були праслов’янами, які потрапили під владу скіфів.

Скіфія досягла розквіту в IV ст. до н. е., за часів правління царя Атея, який часто вів війни за причорноморські землі. Ударною силою скіфського війська виступала кіннота. Воїн-скіф зазвичай був одягнений у панцир, мав бойовий пояс і щит, а голову захищав шоломом. До озброєння належали невеликий складаний лук, спис, дротики, сокира, кинджал, короткий меч.

А чи знаєш ти, що…

…скіфи плекали культ хоробрості й стійкості, ненависті до ворогів, воєнного побратимства та вірності своїм обрядам і звичаям? Справжнім багатством скіфів були коні – непоказні на вигляд і невибагливі до кормів. За зросту до 144 см в холці ці тварини не знали собі рівних у бігу на великі відстані.

Лісостепові племена скіфів займалися орним землеробством, скотарством, садівництвом, різними промислами та ремеслами. Володарів ховали в курганах, де знайдено унікальні вироби із золота та срібла. У скіфів було багато богів, їх усіх зображували людиноподібними. В образотворчому мистецтві переважали зображення коней, оленів тощо (звіриний стиль).

На межі IV–III ст. до н. е. почався занепад могутньої скіфської держави і на більшій частині її території з’явилися нові кочові племена.

У III ст. до н. е. у володіння царських скіфів з-за Дону вдерлися кочові племена сарматів. Вони з’явилися у заволзьких степах на межі ІІІ–ІІ ст. до н. е. і просувалися на захід, шукаючи нові пасовища. Сармати були дуже агресивними і войовничими. Через їхні постійні набіги й вимоги сплачувати данину слов’яни були змушені переселятися із Середнього Подніпров’я на північ, до Десни.

Це цікаво!

Вважають, що сліди давньої сарматської мови наявні в сучасній осетинській.

Під владою сарматів опинилася величезна територія. З І ст. до н. е. Скіфію почали називати Сарматією. Нова держава була визначною, її царі то робили набіги на таврійських скіфів, то разом із ними воювали проти Боспорської держави (Понту), розташованої на узбережжі Чорного моря. Однак за правління понтійського царя Митридата VI (121–63 до н. е.) сармати виступили на його боці проти Риму. Щоб зміцнити союз, Митридат VI повидавав своїх дочок заміж за сарматських царів.

У середині III ст. сарматів перемогли готи і гуни.

А чи знаєш ти, що…

…сарматська держава досягла розквіту в І ст. н. е.? Сармати були більш майстерними за скіфів у військовій справі, використовували досконалішу зброю. З часом частина сарматського населення злилася з місцевими слов’янськими племенами. Сармати значно вплинули на підкорені народи й водночас самі запозичили їхні найкращі культурні надбання.

Протягом IX–III ст. до н. е. у Криму жили племена таврів (від грецького слова таброс – тур, бик). Перші відомості про них надає Геродот: розповідає, як таври відмовилися допомагати скіфам у боротьбі проти перського царя Дарія.

У другій половині І тис. до н. е. в таврів розпочався перехід до рабовласництва, виокремилась аристократія, котра об’єднала таврійські племена й відіграла важливу роль у боротьбі з Римом. Таври мали непрості відносини й зі своїми могутніми сусідами – скіфами та сарматами, однак їхні гірські племена зберегли свою незалежність до перших століть нашої ери.

Це цікаво!

Таври були працелюбними й мужніми людьми, займалися в горах скотарством, у долинах – землеробством, а в прибережних районах – рибальством. Вони були майстерними гончарами, ткачами, виготовляли речі з каміння, деревини та інших матеріалів. За свідченням Геродота, таври займали територію, що видається в море між Керкінітідою та Херсонесом Скелястим, тобто між Євпаторією та Керченським півостровом. Історик згадує про варварські звичаї цього народу – приносити в жертву богині Партенос (Діві) мореплавців, які зазнали кораблетрощі біля їхніх берегів, та еллінів, захоплених у полон у відкритому морі.

Жили на теперішній українській землі і греки. З VIII ст. до н. е. греки заселили узбережжя Середземного моря, а згодом інші землі, заснували на Чорному морі міста-колонії Синоп, Трапезунд тощо.

Переселенці заклали міста Істрію в пониззі Дунаю та Борисфен на сучасному острові Березань під Очаковом, Ольвію поблизу сучасного села Парутиного (Миколаївська область), Пантікапей (сучасна Керч), Кафу (Феодосія). З’явилися міста Tip (нині – Білгород-Дністровський), Керкінітід (теперішня Євпаторія), поблизу сучасного Севастополя виник Херсонес Таврійський. У V ст. до н. е. Пантікапей підкорив міста Фанагорію, Тірітаку, Корокондаму тощо (загалом понад 20 міст-держав і колоній) і утворив Боспорське царство.

А чи знаєш ти, що…

…за гарний клімат греки назвали Чорне море Понтом Евксинським (гостинним морем)? Азовське ж море вони іменували Меотійським морем (озером) за назвою місцевих племен – меотів.

У VI–III ст. до н. е. рабовласницькі грецькі міста-держави активно розвивалися. Греки освоюювали нові землі, відбудовували занепалі сільські господарства, створювали помістя, торгували з землеробськими племенами, з містами Пергамом, Самосом, Косом і навіть єгипетською Александрією. Наприклад, Ольвія у великій кількості вивозила зерно і продукти, ввозила прянощі, оливки, вина, олію, святковий посуд тощо.

Швидко розвивався Херсонес. Основною галуззю міського господарства було виноградарство. Зерна вирощували небагато, тільки для власних потреб. Важливе значення мали морське рибальство, рибозасолювальний і соляний промисли. Херсонес мав міцні торговельні зв’язки з Кримом, Північним Причорномор’ям, із іншими грецькими містами.

Це цікаво!

Досить розвинутим у Боспорському царстві було суднобудування. Тільки в Пантікапеї діяли доки, де одночасно могли будувати або ремонтувати близько 30 суден!

Античні міста-держави залишили глибокий слід в історії України та всієї Східної Європи. Греки принесли на причорноморські землі найрозвинутішу на той час культуру, кожне місто мало своїх поетів, музикантів, художників, артистів, учених, у великій пошані була фізична культура.

У ІІІ ст. у причорноморські степи прийшли племена готів. Їхня навала розпочалася в 230 р. Готи проіснували на цих землях до 375 р.

Наприкінці І – на початку ІІ ст. готи просунулися у Західне Полісся, на Волинь і далі. За деякими гіпотезами, волинські слов’яни тікали від них на південь, у Подністров’я, і навіть на Нижній Дунай.

Це цікаво!

У своїй праці «Гетика» готський історик VI ст. Йордан описав тривалу мандрівку готів через безкраї болота (очевидно, поліські), де втопилося багато людей. Йордан відзначав, що готи постійно воювали з навколишніми племенами, просувалися до Скіфії з жінками й дітьми і досягли Причорномор’я.

У другій половині III ст. готи розділилися на дві гілки – остготів (остроготів) і вестготів (візіготів, везиготів). Від середини ІІІ ст. готи здійснювали численні напади на римські провінції в Подунав’ї, а наприкінці ІІІ ст. постала готська держава – імперія Германаріха.

Готів повністю розгромили племена гунів та антів близько 375 р. Найперші відомості про гунів подає давньогрецький географ II ст. Птолемей. На своїй карті він позначив їхні володіння в околицях Дніпра. Інший географ II ст. – Діонісій Періеґета – вказав, що гунни займали західний берег Каспійського моря. Вірменські історики згадують гунів під назвою гунки.

Гуни остаточно знищили грецькі міста. Уцілів лише Херсонес.

А чи знаєш ти, що…

…дехто з дослідників вважає, що саме для захисту від гунів збудували Велику Китайську стіну?

Безперечно, найвідомішим вождем гунів був Атілла, який правив протягом 434–453 рр. Він відзначився тим, що завоював Римську імперію, ставши імператором (445–453) і зробивши державу гунів однією з наймогутніших. Гуни вважали Аттілу надлюдиною, володарем меча бога війни, що дарує непереможність. Він став героєм німецьких і скандинавських легенд. За переказами, його поховали в трьох гробах – золотому, срібному й залізному, однак могилу не знайдено дотепер.

Більшість науковців вважає, що слов’янські племена здавна населяли територію між Дніпром і Віслою. Вони обробляли землю, займалися скотарством, бортництвом, гончарством, виробництвом заліза. Для обробляння землі слов’яни використовували дерев’яне рало із залізним наральником. Слов’яни мали жорстокі воєнні сутички з готами, аварами й іншими кочовими племенами.

Це цікаво!

Дехто з істориків вважає, що вперше слов’ян згадано в давніх римських джерелах під назвою венеди. Згодом слов’янські племена іменували склавінами.

Могутній союз антів, більшість племен якого були слов’янськими, існував на великих просторах від Дністра до Дону з кінця IV до початку VII ст. Протягом тривалого часу анти стримували навали кочівників, які приходили в Причорномор’я й загрожували Візантійській імперії.

У результаті розселення слов’ян у VI–VII ст. у Східній Європі виникли три групи слов’янських племен – західна, південна й східна. Східні слов’яни на той час заселили більшу частину території сучасної України. У VIII ст. у них виник цілий ряд племінних союзів: поляни (на правому березі Дніпра, навколо сучасного Києва), сіверяни (над Десною й Сеймом, у басейні Сули та Ворскли), древляни (над Прип’яттю, у дніпровському Поліссі), волиняни, дуліби, буясани (узбережжя Західного Бугу і приток Прип’яті), тиверці (над Дністром), уличі (між Бугом і Дніпром), білі хорвати (південні райони Карпат).

У 90-х роках ІХ ст. у північно-причорноморські степи (аж до гирла Дунаю) переселилися печеніги – тюркські кочові племена. Печеніги здійснювали набіги на осілі племена.

А чи знаєш ти, що…

…перший напад печенігів на Київ стався 968 р.? А 972 р. кочовики розгромили біля дніпрових порогів дружину князя Святослава Ігоровича. Князь загинув у цьому бою. Печенізький хан Куря звелів зробити зі Святославового черепа чашу, оскільки хотів, щоб хоробрість і звитяга вбитого ворога передалися і йому.

Останній похід печенігів на Київську Русь відбувся 1036 р., і вони зазнали нищівної поразки під Києвом від війська Ярослава Мудрого. На знак цієї перемоги було збудовано Софійський собор. Відтоді печенігів майже не згадують у літописах.

Це цікаво!

Від назви племені печенігів, що жили на території сучасної Харківщини протягом IX–X ст., походить найменування сучасного селища Печеніги, а від нього – назва Печенізького водосховища.

У давньоруських літописах під 1054 р. уперше згадано племена половців. З 1055 р. вони почали напади на своїх осідлих сусідів-русичів.

Половці – це середньовічна тюркська народність, представники якої, однак, були переважно християнами. Вони були кочівниками, займалися скотарством і брали участь в усобицях руських князів.

1223 р. половці були розбиті на річці Калка (територія сучасної Донецької області) військами великого князя київського Мстислава Романовича, князя чернігівського Мстислава Святославича та галицького князя Мстислава Мстиславича Удатного. Деякі половецькі роди переселилися на береги Дунаю, інші перекочували аж до Єгипту, де з них у 50-ті роки ХІІІ ст. було сформовано султанську гвардію. Однак більшість половців залишилась у степах Причорномор’я й увійшла до складу Золотої Орди.

А чи знаєш ти, що…

…половецькі племена залишили на згадку про себе кам’яних баб? Половці встановлювали їх на пошану померлих предків на землях своїх постійних кочувань. Центр Половецької землі перебував на території Донецької області, де налічується найбільше баб (понад 800). Ці давні статуї встановлювали на височинах у спеціально обладнаних святилищах.

Хто живе в Україні сьогодні

У нашій країні живе 45,5 млн осіб. Станом на початок 2012 р. за численністю населення Україна посідає 29-те місце на планеті й 6-те місце – у Європі (після Німеччини, Італії, Великої Британії, Франції, Іспанії). На частку нашої країни припадає 7,3 % від населення Європи та 1 % від населення Землі.

Як і більшість європейських країн, Україна має високу густоту населення – 77 осіб/км². Найнижчим показник густоти є на півночі, у Чернігівській області, а найвищим – у Донецькій. У східних областях нашої країни живе більше людей, ніж у західних.

Це цікаво!

Найбільш населеною країною світу є Китай, там проживає 1 млрд і 286,97 млн осіб. На другому місці – Індія, де налічується 1 млрд і 49,7 млн жителів. Третє місце посідають Сполучені Штати Америки з населенням 290,34 млн осіб.

68,7 % населення України живе в містах, і тільки 31,3 % – у селах. Найменше сільського населення в Донецькій, Луганській, Дніпропетровській, Харківській та Запорізькій областях. «Найбільш сільськими» є Тернопільська, Закарпатська, Івано-Франківська, Чернівецька, Вінницька і Рівненська області.

А чи знаєш ти, що…

…в Україні живе більше жінок, ніж чоловіків: 54 % проти 46 %? Найбільше жінок налічується в Чернігівській області, найменше – у Закарпатській. Проте останнім часом кількість чоловіків і жінок у віці до 40 років почала вирівнюватися.

Середній вік українців становить 37 років. За середньою тривалістю життя Україна посідає 52-е місце у світі, а серед європейських країн, на жаль, останнє. Станом на 1 січня 2012 р. Україна за тривалістю життя «відстає» від країн Європейського Союзу на десять із половиною років. Так, в Україні середня тривалість життя становить 68 років, а в ЄС – майже 79.

В Україні живуть люди понад 130 національностей і народностей. Найчисельнішою національністю в Україні, звичайно ж, є українці. Вони становлять близько 77 % населення і переважають у всіх регіонах, за винятком Автономної Республіки Крим.

Представників інших націй, окрім основної, у будь-якій державі називають національними меншинами. В Україні вони становлять близько 23 % населення.

Основною національною меншиною України є росіяни – близько 17 % від загальної кількості населення. Росіяни належать до давніх жителів України. Селитися на нашій землі вони почали ще в XV ст. Багато росіян переселилося до Слобідської України, на узбережжя Чорного й Азовського морів, у Придніпров’я й Донбас.

А чи знаєш ти, що…

…більшість росіян живе в містах і селищах міського типу Донецької, Луганської, Дніпропетровської областей, а також у Волинській, Івано-Франківській, Львівській, Рівненській і Тернопільській областях?

Білоруси – друга за чисельністю національна меншина України. Вони з давніх-давен селилися в нашій країні: спочатку – в її північних районах, а потім на сході й півдні. Багато білорусів зараз живе в Донецькій, Луганській, Харківській, Одеській, Миколаївській, Херсонській, Дніпропетровській областях і у Криму.

Це цікаво!

У селі Широке Сімферопольського району, де проживають білоруси, переселені з радіаційно забруднених зон, відкрито музей, у якому зібрано рідкісні документи й предмети побуту білоруського народу.

В Україні проживає майже 400 тисяч молдаван, переважно в Одеській та Чернівецькій областях, значно менше – у Криму і в Донецькій, Кіровоградській, Дніпропетровській, Луганській областях тощо.

А чи знаєш ти, що…

…молдавани живуть здебільшого в сільській місцевості?

Кримські татари – давні жителі Криму, корінна національна меншина України. Вони з’явилися в Криму в ХІІІ ст. внаслідок набігів татаро-монголів, у ХV ст. утворили державу Кримське ханство, яка спочатку була васалом Туреччини, а з XVIII ст. увійшла до складу Російської імперії.

Сьогодні в Криму живе приблизно 365 тисяч кримських татар, більшість – у сільській місцевості.

А чи знаєш ти, що…

…18 червня 1944 р. було розпочато примусове виселення татарського населення Криму? Офіційною причиною була співпраця кримських татар із нацистською Німеччиною під час Другої світової війни. Було переселено 44 000 сімей, житла яких віддали переселенцям-росіянам. Коли Україна здобула незалежність, татари почали масово повертатися на свою історичну батьківщину.

Живуть на території сучасної України й болгари. Їхнє переселення на наші землі розпочалося наприкінці XVIII ст. і тривало до середини XIX ст. Серед переселенців переважали селяни, але були й ремісники, купці, лихварі. Більшість із них діставалися на південь України з володінь Османської імперії морем.

Нині болгари проживають переважно на Одещині, але також є в Запорізькій, Миколаївській та Кіровоградській областях.

Це цікаво!

З другої половини 80-х років XX ст. було започатковано радіопередачі болгарською мовою. У вищих навчальних закладах України на багатьох філологічних факультетах вивчають болгарську мову й літературу.

Поселення угорців на теренах України з’явилися вже в ранньому Середньовіччі. Протягом VI–VII ст. угорці жили в Приазовських степах, а впродовж IX ст. перетнули Київську Русь і оселились у Придунайській низовині. Сучасне Закарпаття угорці почали захоплювати в XI ст.

Переважна більшість угорців України – жителі Закарпатської області. Деякі з їхніх селищ розташовані поблизу українсько-угорського кордону.

А чи знаєш ти, що…

…угорці на Закарпатті зберегли національну культуру, зокрема рідну мову, і підтримують постійний зв’язок із батьківщиною? Зокрема, для них ведуть телепередачі рідною мовою. Угорці відомі як вправні виноградарі та садівники, а також працьовиті господарі.

Румуни почали оселятися на наших землях іще в XIII ст. Сучасні румуни живуть уздовж українсько-румунського кордону на Буковині, Закарпатті й у Бессарабії та подекуди на схід від Дністра (до Бугу), у Південній і почасти Правобережній Україні.

Це цікаво!

В Україні народився відомий румунський письменник, громадський діяч і просвітитель XIX ст. Георге Асакі. Частину життя він провів на Буковині.

Поляки становили значний відсоток населення на теренах сучасної України ще за часів раннього Середньовіччя. Після походів на Польське королівство 1030–1031 рр. Ярослав Мудрий розселив захоплених полонених у долині річки Рось, де вони займалися сільським господарством.

Сучасні поляки в межах України живуть переважно на Волині й Поділлі, у Галичині (на території Житомирської, Львівської та Хмельницької областей), у Києві, а також у Вінницькій, Тернопільській, Донецькій, Одеській, Дніпропетровській, Київській, Чернівецькій, Івано-Франківській областях, у Криму.

А чи знаєш ти, що…

…у 20-х роках ХХ ст. через Жовтневу революцію та Громадянську війну багато поляків повернулися до Польської держави?

Євреїв у Київській Русі згадують у літописах X ст. Вони переселялися з Хозарського каганату. Протягом XV–XVII ст. євреї приїздили на наші землі з європейських країн, передусім із Польщі. У сучасній Україні найбільше євреїв живе в Києві, а також в Одеській, Херсонській, Дніропетровській і Харківській областях.

Це цікаво!

У середньовічній Німеччині євреям було заборонено займатися сільським господарством, тому вони переважно оселялися в містах, ставали торговцями, лікарями, ремісниками, організаторами виробництв і кредитних спілок.

А чи знаєш ти, що…

…на початку XX ст. в Україні жило близько третини від усіх євреїв світу? Потім їх чисельність різко скоротилася через переселення і масове винищення під час Другої світової війни.

Проживають на території України й німці. Петро І, а згодом Катерина ІІ надавали пільги німцям та іншим європейцям, які хотіли освоювати нові території. Тоді розпочалося масове переселення німців на українські землі. Перші німецькі поселення були засновані на Чернігівщині, згодом вони виникали на півдні України, на Волині, у Галичині й на Закарпатті.

Зараз німці здебільшого компактно розселені в Закарпатті, де є німецько-українські села.

Німецьку мову викладають у багатьох середніх школах та університетах.

А чи знаєш ти, що…

…згідно з радянським переписом населення 1937 р., в Українській РСР проживало 401,9 тисяч німців? 1940 p., згідно з угодою між СРСР і Німеччиною, німці з західних областей були депортовані до Німеччини. А 1941 р., коли почалася Велика Вітчизняна війна, 50 тисяч німців було виселено з Криму.

Греки з’являлися на українських землях в різний час і за різних обставин. Перша їхня поява була пов’язана із заснуванням міст-держав на узбережжі Чорного моря. Протягом ХVI–XVII ст. грецькі колонії виникли у Львові, Кам’янець-Подільському та інших містах, де греки брали активну участь у діяльності місцевих православних братств.

Наприкінці XVIII – на початку XIX ст. уряд Російської імперії переселив тисячі греків із володінь Туреччини на терени України. На початку ХІХ ст., після жорсткого придушення чергового грецького повстання проти турецького панування на островах Егейського архіпелагу, тисячі греків переселилися до Російської імперії, насамперед до Криму. Зараз вони живуть здебільшого в Приазов’ї, Донецькій області; також грецькі громади сконцентровані навколо Одеси, Харкова, Житомира, Ніжина, Львова.

Це цікаво!

Греки заснували місто Маріуполь, серед сучасного населення якого становлять помітну частку, а також 25 навколишніх сіл. Громаду, яка нині живе там, часто називають маріупольськими греками.

У 20–30-х роках ХХ ст. в Україні існувало три грецькі райони і 30 сільрад, у Криму діяла 21 національна школа. Однак з 1937 р. газети, які видавали грецькою, були закриті, діячів культури репресували, у школах запровадили російську мову викладання.

Масового насильницького переселення до інших республік кримські греки зазнали під час Другої світової війни.

А чи знаєш ти, що…

…елліни – це самоназва всіх греків світу? Назва «греки» існує тільки в європейських мовах, зокрема в українській.

Грузини емігрували до України у XVIII ст., рятуючись від турецького гноблення. З них було створено спочатку роту, а потім полк, який діяв у складі російської армії. Згідно з указом імператриці Анни Іванівни, усім, хто служив у грузинських військових формуваннях, було надано у вічне спадкове володіння землі Полтавського, Миргородського, Лубенського та Прилуцького полків. Серед переселенців в Україні виріс класик грузинської літератури Давид Гурамішвілі (1705–1792). Зараз грузини живуть на всій території України.

Це цікаво!

Створена наприкінці 80-х років ХХ ст. Асоціація українсько-грузинських зв’язків ім. Давида Гурамішвілі сприяє розвитку духовного життя грузинів на території України.

Перші поселення вірменів з’явилися в Криму в X–XI ст. У XIV ст., рятуючись від турків, вірмени втікали до Поволжя та Криму, а також отримали королівський дозвіл оселятись у Львові. Протягом XIII–XVIII ст. на західноукраїнських землях, зокрема у Львові, Луцьку й Кам’янці-Подільському, виникло 20 вірменських колоній. З часом вірмени розселилилися по всій території України. Сьогодні найбільша в Україні громада вірменів існує в Донецькій області, друга за кількістю – у Харківській, третя – у Дніпропетровській.

А чи знаєш ти, що…

…вірменське населення в Україні майже подвоїлося після розпаду СРСР? Це зумовлено передусім війнами на Кавказі.

В Україні налічується 48 тисяч циган (їхня самоназва – роми, що в перекладі означає «люди»). Цигани з’явилися на наших землях у XV–XVIII ст. Зазвичай вони вели кочовий спосіб життя.

У Криму перші циганські родини з’явилися 1784 р. Біля Одеси у XVIII ст. були засновані перші циганські поселення, щоправда, їхні жителі називали себе молдаванами або козаками. Найкомпактніше цигани проживають у Закарпатті.

Цигани всього світу усвідомлюють себе єдиним народом. Вони зробили помітний внесок у культури народів, серед яких живуть, наприклад у музичне мистецтво Угорщини й Румунії; мотиви циганських танців наявні в іспанському фламенко тощо.

Це цікаво!

Ще в середині ХХ ст. вважали, що роми прийшли з Єгипту. Цю легенду деякі цигани розповідають досі, вважаючи себе нащадками давніх єгиптян. Однак проведені нещодавно дослідження дозволили підтвердити версію про те, що цигани походять із Північної Індії. Предки циган полишили свою батьківщину 1500 років тому і, пройшовши через Єгипет та Малу Азію, досягли Балканського півострова, а звідти перейшли до Європи.

Естонці з’явилися у Криму у 1861–1879 pp. Це були передусім учасники сектантського руху, очолюваного селянином Ю. Лейнбергом. Цей рух по сутi являв собою повстання селянства проти помiщикiв I духовенства. Перше естонське село Самруки (сьогодні – Берегове) було засноване 1861 р. Естонці також жили в селах Сирт-Каракчера, Кончі-Шавва, Учкуй-Таркан, Кантучан і Башарань біля Севастополя. У 80-х роках XX ст. естонці найкомпактніше проживали в селі Краснодеревка в Криму.

В Україні живуть литовці, які в травні 1992 р. створили своє національно-культурне товариство. За даними перепису 2001 р., в Україні визнали себе литовцями 7207 осіб. Компактних поселень литовців на наших землях немає.

Окрім того, у сучасній Україні існують громади чехів, словаків, сербів, караїмів, гагаузів, мордовців, чувашів, азербайджанців, узбеків, казахів, латишів, удмуртів, осетинців, марійців. 1991 р. створено Українську асоціацію корейців із відділеннями в Києві, Харкові та інших містах.

Видатні українці

Навіть ті, хто ніколи не чув про існування України або знає лише назву нашої держави, вигукнуть: «О! Та я ж знаю українців!» – після того як довідаються про те, що багато видатних діячів світового мистецтва й науки є саме українцями. Пропонуємо список найвидатніших українців, відомих у всьому світі.

Амосов Микола (1913–2002) – видатний український лікар і науковець у галузі серцево-судинної хірургії, біокібернетик; також відомий досягненнями в галузі моделювання психічних функцій мозку.

Булгаков Михайло (1891–1940) – відомий письменник, автор романів, повістей, оповідань, фейлетонів і п’єс; світову славу йому приніс роман «Майстер і Маргарита».

Михайло Булгаков

Грушевський Михайло (1866–1934) – історик, академік, президент заснованої 1919 р. Української Народної Республіки.

Корольов Сергій (1906–1966) – геніальний український науковець у галузі ракетобудування та космонавтики, відомий конструктор перших космічних кораблів і штучних супутників Землі.

Сергій Корольов

Лисенко Микола (1842–1912) – український композитор, автор опер «Тарас Бульба», «Наталка Полтавка», «Енеїда», автор дитячих опер та оперет.

Микола Лисенко

Патон Борис (народився 27 листопада 1918 р.) – усесвітньо відомий науковець у галузі металургії й технології металів, академік, президент Національної академії наук України, автор технології електрозварювання м’яких тканин; першим був удостоєний звання Героя України.

Борис Патон

Патон Євген (1870–1953) – славетний київський науковець, відомий геніальними розробками в галузі мостобудування (зокрема сформулював принципи розрахунку клепаних мостів). Найвідоміше його творіння – міст, прокладений через Дніпро в Києві.

Прокоф’єв Сергій (1891–1953) – усесвітньо відомий композитор, українець за походженням. Автор 8 опер, 7 балетів, 7 симфоній та багатьох камерно-інструментальних творів, а також музики до кінофільмів. Світову славу йому принесли балети «Попелюшка» й «Ромео і Джульєтта», опера «Борис Годунов». С. Прокоф’єв був учителем видатних музикантів Святослава Ріхтера і Мстислава Растроповича.

Сергій Прокоф’єв

Рєпін Ілля (1844–1930) – усесвітньо відомий живописець, майстер побутових та історичних сцен. Автор картин «Козаки пишуть листа турецькому султану», «Бурлаки на Волзі», «Іван Грозний і його син», «Садко» тощо.

Ілля Рєпін

Сковорода Григорій (1722–1794) – славетний педагог і просвітитель, автор трактатів, байок, поезій. Переслідуваний світською й духовною владою, з 70-х років ХVІІІ ст. жив як мандрівний філософ. У своїх трактатах обстоював права людської особистості на самовизначення та вільну самореалізацію, наполягав на гармонії й усебічному розвитку духовного і тілесного.

Григорій Сковорода

Шевченко Тарас (1814–1861) – український письменник, художник, фольклорист, громадський діяч, духовний батько сучасного українського народу. Літературну спадщину великого Кобзаря вважають підґрунтям української літератури і джерелом сучасної української мови.

Тарас Шевченко

Мабуть, усюди знають спортивну гордість України – чемпіонів світу з боксу Віталія та Володимира Кличків. Іншими українськими спортивними знаменитостями є Сергій Бубка (стрибки з жердиною) і Лілія Подкопаєва (спортивна гімнастика) з Донецька, Оксана Баюл (фігурне катання) з Дніпропетровська, Яна Клочкова (плавання) із Сімферополя, Жанна Пінтусевич-Блок (біг) із Чернігівської області, Олег Блохін (футбол) із Києва та Андрій Шевченко (футбол) із Київської області, Лариса Латиніна (художня гімнастика) з Херсона, Ірина Дерюгіна й Анна Бессонова (художня гімнастика) з Києва.

Із сучасних зірок естради світову славу здобула українська артистка Руслана (Руслана Лежичко), яка 2004 р. виборола перемогу на співочому конкурсі Євробачення.

В Україні, у місті Бердянськ, народилася актриса й модель Ольга Куриленко – дівчина Джеймса Бонда з 22-го фільму відомої кіноепопеї; нині вона живе в Лондоні. Інша всесвітньо відома красуня – актриса, модель і модельєр Мілла Йовович – народилася в Києві. У фотогалереї посольства США в Україні фото М. Йовович уміщене на дошці пошани відомих музикантів, науковців, художників, інженерів, дипломатів та акторів, які походять з України.

Українське коріння мають також видатні діячі культури:

– актор, поет і співак Олександр Вертинський (1889–1957), який народився в Києві;

– письменник Микола Гоголь (1809–1852), який народився в селі Великі Сорочинці Полтавської області і є нащадком славетних українських козацьких родів, зокрема наказного гетьмана Якова Лизогуба;

– медик, етнограф, автор «Толкового словаря живого великорусского языка» Володимир Даль (1801–1872), малою батьківщиною якого є Луганськ;

– лікар і біолог Ілля Мечников (1845–1916), який народився в селі Іванівка Харківської області, у 23 роки став доктором зоології, а згодом здобув Нобелівську премію з медицини та фізіології за вивчення імунної системи людини;

– авіаконструктор, засновник американського вертольотобудування Ігор Сікорський (1889–1972), малою батьківщиною якого є Київ. «Летючий човен» І. Сікорського «S-42» встановив 10 світових рекордів, а 10 серійних «S-42» стали першими у світі міжконтинентальними пасажирськими лайнерами, які забезпечили регулярні перевезення через Атлантичний і Тихий океани;

– американська співачка Квітка Цісик (1953–1998), батьки якої емігрували до США із Західної України. Вона не лише була голосом компанії «Ford», а й виконала пісні в оскароносному фільмі «You Light Up My Life» («Ти освітила життя моє»).

– композитор Петро Чайковський (1840–1893), батько якого походив зі старовинного козацького роду. Музичні шедеври П. Чайковського – численні опери («Ундіна», «Євген Онєгін», «Мазепа», «Винова краля» тощо), балети («Лускунчик», «Лебедине озеро», «Спляча красуня» тощо), концерти й симфонії – знані й високо поціновані в усьому світі.

2007 р. українське телебачення створило проект «Великі українці», що поєднав у собі формати ток-шоу й інтерактивного опитування телеглядачів. Громадяни України об’єдналися для визначення місця й ролі визначних політичних, громадських, релігійних, культурних і військових діячів у національній та світовій історії. За підсумками проекту було визначено сто українців, котрі відіграли виняткову роль у житті нашої Батьківщини. До першої десятки ввійшли:

– Ярослав Мудрий (983–1054) – великий князь київський, видатний політичний діяч, завдяки якому Київська Русь перетворилася на могутню європейську державу;

– Микола Амосов (1913–2002) – визначний український лікар і науковець у галузі серцево-судинної хірургії, біокібернетик; також відомий досягненнями в галузі моделювання психічних функцій мозку;

– Степан Бандера (1909–1959) – політичний діяч, ідеолог українського національного руху, голова проводу Організації українських націоналістів;

– Тарас Шевченко;

– Богдан Хмельницький (1595–1657) – славетний гетьман України, засновник козацької держави – Гетьманщини;

– Валерій Лобановський (1939–2002) – футбольний тренер, заслужений тренер СРСР, відомий завдяки роботі у київському «Динамо», збірній СРСР та збірній України з футболу;

– В’ячеслав Чорновіл (1937–1999) – політичний діяч, радянський дисидент, журналіст, один із засновників Народного Руху України;

– Григорій Сковорода;

– Леся Українка (1871–1913) – видатна письменниця, дослідниця фольклору, активістка українського національного руху;

– Іван Франко (1856–1916) – геніальний письменник, літературознавець, публіцист, громадський діяч, один із найвизначніших духовних лідерів України.

Також до когорти великих українців увійшли (збережено порядок розташування в топ-100 у висхідному напрямку від 11-го місця):

– Іван Мазепа (1639–1709), котрий був гетьманом України майже 21 рік, побудував по всій Гетьманщині багато церков у стилі українського бароко та завдяки якому Києво-Могилянський колегіум набув статусу академії;

– Володимир Великий (імовірно, 958–1015) – князь Київський, котрий сприяв прийняттю християнства на Русі й був уведений до рангу святих православною Церквою;

– Андрій Шептицький (1865–1944) – митрополит греко-католицької Церкви, який почав використовувати народну мову в спілкуванні з вірянами; під час Другої світової війни засуджував нацистські репресії над єврейським населенням Галичини, закликав вірян усіма силами допомагати євреям, сам переховував утікачів;

– Іван Котляревський (1769–1838) – автор поеми «Енеїда» – першого твору нової української літератури, написаного живою українською мовою; один із засновників нової української драматургії;

– Володимир Івасюк (1949–1979) – відомий співак і композитор, автор пісні «Червона рута»;

– Соломія Крушельницька (1872–1952) – видатна українська оперна співачка, тріумфальні виступи якої збирали повні зали театрів Італії, Іспанії, Франції, Португалії, Росії, Польщі, Австрії, Єгипту, Аргентини, Чилі;

– Олег Антонов (1906–1984) – радянський авіаконструктор, який створив понад 60 видів літаків і планерів типу АН;

– Богдан Ступка (1941–2012) – актор театру й кіно, народний артист України, народний артист СРСР, лауреат Національної премії України ім. Тараса Шевченка;

– Петро Могила (1596/97–1647) – київський митрополит, удостоєний титулу екзарха Константинопольського трону; боровся за встановлення в Україні православ’я й був канонізований 1996 р.;

– Софія Ротару (нар. 1947 р.) – знаменита співачка, народна артистка України, Молдавії, СРСР і заслужена артистка УРСР;

– Ніна Матвієнко (нар. 1947 р.) – відома співачка, народна артистка України, лауреат Державної премії УРСР ім. Т. Г. Шевченка, Герой України;

– Марія Заньковецька (1854–1934) – видатна актриса, яка першою в Україні здобула звання народної артистки республіки;

– Катерина Білокур (1900–1961) – майстриня українського народного декоративного живопису;

– Антон Макаренко (1888–1939) – відомий діяч радянської та світової культури й педагогіки;

– Остап Вишня (1889–1956) – український письменник-гуморист.

Україна багата на імена талановитих ентузіастів – українців та українок, які жили не для себе, а для людства і творили чудові речі, маючи неймовірне натхнення й бажання звеличити рідну землю, державу, свій народ.

Природа України

Україна рослинна

Рослинний світ нашої країни дуже різноманітний. З 300–350 тисяч видів вищих рослин планети в Україні зростає 25 тисяч. Це кілька десятків видів дерев (80), кілька сотень видів чагарників (280), до тисячі видів однолітніх трав. Понад 4 тис. видів вищих рослин в Україні є дикорослими.

Це цікаво!

Понад 600 видів вищих рослин України є ендемічними, тобто такими, що трапляються тільки на цій території. Вони, а також рідкісні та зникаючі види рослин (загалом понад 1000 видів) мають особливе значення. Такими рослинами багаті Кримські гори й Карпати, тут зосереджена майже половина всіх ендемічних і близько 30 % усіх рідкісних та зникаючих видів.

Ще 15–12 тисяч років тому під час останнього зледеніння в Європі майже вся територія України була вкрита трав’яною рослинністю. На півночі утворилася холодна тундра, а на півдні – не набагато тепліший степ. Ліси й теплолюбні рослини можна було знайти лише в затишних долинах на півдні і в Кримських горах. Після закінчення льодовикової епохи сформувалася сучасна рослинність. Теплі вологі періоди сприяли поширенню листяних лісів з бука, дуба, каштана, граба, клена, а в епохи похолодання з’являлися сосново-березові ліси. У південній частині України сотні тисяч років панувала степова рослинність. Сучасних рис рослинний покрив нашої країни почав набувати близько 10 тис. років тому – з другої половини мезозойської ери, після виникнення покритонасінних.

А чи відомо тобі, що…

Нині в рослинному покриві нашої країни є види рослин, які залишилися від давніх геологічних епох і збереглися без змін, їх називають реліктами. В Україні реліктовими є тис ягідний, рододендрон жовтий, меч-трава болотна, ломикамінь болотний тощо.

Природна рослинність збереглася лише на 25 % території України – у лісах, на луках, болотах, схилах балок і ярів, на заповідних територіях. Людське господарювання призвело до істотних змін рослинності. Так, площа лісів скоротилася в 5 разів і зараз складає трохи більше 14 %. Найбільшого впливу зазнала рослинність лісостепової й степової зон України, де землі активно відводились під сільськогосподарські угіддя.

Зараз у межах України росте понад 400 видів культурних рослин, а також декоративних, завезених з інших країн (тополя пірамідальна, біла акація, дуб канадський, бузок садовий тощо).

Рослинний покрив є найбільш уразливим природним компонентом, тому що залежить від складу гірських порід, рельєфу, клімату, ґрунтів. Якщо змінюється хоч один компонент – змінюються і види рослин.

Рослини, що ростуть на певній території, пристосувавшись до однакових природних умов (клімату, рельєфу, геологічної будови, ґрунтів тощо), утворюють рослинні угруповання. У них гармонійно співіснують дерева, кущі, трав’яні рослини, мохи, лишайники, гриби. Найпоширенішими в Україні є лісові, степові, лучні та болотні рослинні угруповання. У різних частинах країни їх видовий склад неоднаковий, тому що різні зволоження, освітлення, тепловий режим, ґрунти. На українських рівнинах рослини поширюються здебільшого зонально, залежно від географічної широти, а в горах – за висотними поясами.

Це цікаво!

Перші квіткові рослини на території сучасної України з’явились у крейдовий період – 130–140 млн років тому.

Ліси – найскладніші рослинні угруповання. Рослини там утворюють яруси відповідно до своєї висоти й віку. Усі ліси України утворюють єдиний державний лісовий фонд. Загальна його площа – близько 10 млн гектарів, тобто приблизно 14 % її території. Україна є однією з найлісистіших країн Європи, однак поширення лісу в нас є неоднорідним: найбільша лісистість в Українських Карпатах – 40,5 % і Кримських горах – 32 %, на півдні та сході України – лише 4 %.

У лісах України росте 200 деревних і чагарникових порід, з них цінні хвойні породи становлять 48 %, твердолисті – 42 %, м’яколисті – 10 %. У наших лісах переважають молоді та середньовікові дерева, основні деревні породи: сосна, ялиця, смерека, модрина, бук, дуб, граб, липа, ясен, клен, береза, тополя, вільха. На рівнинах поширені соснові (бори), листяні та мішані (хвойно-широколисті) ліси. Соснові та мішані ліси характерні для Полісся й частково лісостепу, а листяні – для лісостепу. Панівними породами в мішаних лісах є сосна і дуб, домішок утворюють граб, липа, клен, ясен тощо. Види листяних лісів різняться: дубово-букові поширені на заході України, дубово-грабові – на Правобережжі, дубово-кленово-липові – на Лівобережжі.

На півночі України на піщаних ґрунтах ростуть соснові ліси (бори), а на більш багатих на перегній землях – дубово-соснові ліси. Букові ліси займають нижній ярус Карпат і збереглися на Волині, Поділлі та в Придністров’ї (Буковина). Типовими для України є дуб, граб, в’яз, берест, клен, осика, тополя, вільха, береза. У Карпатах поширені також ялина (смерека) та модрина. У Кримських горах ростуть місцеві види бука й сосни. На Південному березі Криму – кипариси, магнолії, ліванський кедр, інжир тощо.

А чи відомо тобі, що…

…найпоширенішими деревними породами України є сосна, ялина, бук і дуб?

Особливо різноманітні ліси в гірських районах України. У передгір’ях Карпат поширені переважно широколисті ліси з дуба, граба, бука, клена, явора. У нижньому гірському лісовому поясі вони поступаються бучинам (буковим лісам) та мішаним – ялицево-смереково-буковим. Верхній лісовий пояс – це смуга ялицево-смерекових лісів. Ближче до вершин трапляються криволісся та рідколісся з вільхи, ялівцю, сланкої сосни. Українські Карпати – єдиний на території України ареал поширення середньоєвропейських лісів.

Більше 2 % загального складу флори карпатських лісів становлять ендемічні види, що ростуть лише в Східних Карпатах. Це рододендрон карпатський – чагарник з шкірястими овальними листочками і ясно-рожевими дрібними квіточками (у Румунії з них варять напрочуд смачне варення), медунка Філярського, молочай карпатський, щавель карпатський тощо. Крім ендемічних, є цілий ряд рідкісних реліктів, що збереглися від найдавніших епох. Це тис ягідний, кедр європейський, сосна звичайна, модрина польська, бруслина карликова, вудсія ельбська. Є в Українських Карпатах адвентивні (занесені) рослини – вихідці з Північної і Південної Америки.

Це цікаво!

Всього в Карпатах відомо до 10 місць, де зустрічається тис. Найбільший тисовий гай – на 70 га (9785 екземплярів) – розміщений на лісовій дачі с. Верхнє, поблизу Коломиї. 1500 тисів на площі 10 га ростуть в Угольському буково-тисовому пралісі в Закарпатті. Раніше тис був поширений у Карпатах більше. Поблизу с. Верховини знаходили пеньки тису на висоті 1100 м. Діаметр їх перевищує півтора метра.

У важкодоступних районах на кам’янистих осипах трапляється європейська кедрова сосна, або карпатська «лімба». Українські Карпати – це єдиний в Україні ареал цієї унікальної деревної породи.

На північних передгір’ях Криму поширені переважно дубові ліси й чагарники, а на південних – низькорослі дубово-ялівцеві ліси з чагарниками. Схили Головного пасма Кримських гір вкриті дубово-буковими лісами, які вище подекуди змінюються сосновими. На Південному березі Криму з’являються теплолюбні вічнозелені субтропічні види: самшит, лавр, кипарис, магнолія, платан, віялова пальма, олеандр, лавровишня тощо. Вони здебільшого завезені сюди людиною та ростуть у парках і садах.

А чи відомо тобі, що…

…вічнозелені хвойні дерева проникли до гірського Криму з різних частин середземномор’я, широколистяно-лісові види – із помірного поясу Європи, трав’янисті види – з євразійських степів?

Рослинність Кримських гір найбагатша в Україні: налічують понад 3 тисячі видів (у Карпатах – 2,2 тисячі видів). Близько 240 видів рослин є ендеміками Криму (кизильник кримський, підсніжник складчастий тощо) й одночасно реліктами (тис ягідний, сосна кримська).

Це цікаво!

Найдавнішим видом дерев, що досі ростуть на Землі, в Україні є гінкго дволопатевий: дерева цього виду росли ще в юрському періоді, тобто 160 млн років тому! Нині гінкго росте в ботанічних садах Києва, Білої Церкви, Криму.

Ліси України багаті на ягоди, гриби, дикорослі плоди, лікарські рослини. В Україні лікарськими визнано майже 250 видів, у тому числі 150 – офіційною медициною. Найпопулярнішими лікарськими рослинами в Україні є кульбаба лікарська, звіробій звичайний, материнка звичайна, нагідки лікарські, мальва, хрін, перцева м’ята, кропива дводомна, вовче тіло болотне тощо. Найбагатшими на лікарські рослини є райони Полісся та лісостепу, а також Карпати.

До сільськогосподарського освоєння території природна степова рослинність України займала майже 2/3 її площі. Зараз же степова частина України майже вся розорана, тому в первісному вигляді до цього часу рослинність степу збереглася тільки на схилах балок і ярів, у долинах річок, у передгір’ях Криму, на піщаних косах Азово-Чорноморського узбережжя, островах. Ділянки цілинних степів охороняються в заповідниках.

А чи відомо тобі, що…

У поширенні степової рослинності простежується певна закономірність: у лісостеповій зоні на безлісих територіях у минулому розвивались лучні степи на глибоких чорноземах. У типовій степовій зоні на півночі була поширена різнотравно-типчаково-ковилова рослинність на звичайних чорноземах, на півдні – типчаково- ковилова на чорноземах південних і темно-каштанових ґрунтах, вздовж Азово- Чорноморського узбережжя – полиново-злакова рослинність на каштанових солонцюватих ґрунтах.

У середній смузі України залишилися лучні степи, де вони чергуються з полями та лісовими масивами, їх встеляють типчак, ковила, пирій, тонконіг, костриця, шавлія, конюшина. У Присивашші та вздовж узбереж морів збереглися ділянки полиново-злакових степів. Це перехідний тип рослинності – від степової до пустельної. У їх травостої переважають типчак, житняк, ковила і полин. Практично зникли різнотравно-типчаково-ковиловістепи, що займали північну частину степової зони, та типчаково-ковилові степи на Причорноморській низовині.

Це цікаво!

Різнотравно-типчаково-ковилові степи мали густий трав’яний покрив, що складався з ковили, тонконога, стоколосу, вики конюшної, горицвіту весняного, молочаю степового, шавлії, астрагалу. Колись вони займали простори Причорноморської низовини. Переважали типчак, ковила українська, келерія, кахрис, ферула, будяк, пижмо тощо.

На Донецькому кряжі та сході України колись були поширені чагарникові степи. У них представлені зарості карагани – кам’янисто-степового чагарника.

Невеликими ділянками в Кримських горах трапляються напівсаванні степи. У цих степах до злаків домішуються субтропічні види, поширені також люцерна, пирій повзучий, горошок тощо.

Луки України є справжньою скарбницею квітучого різнотрав’я, їх поділяють на заплавні, суходільні та гірські. Найбільш поширені заплавні луки з заростями лози та багатим травостоєм, у його складі – конюшина, жовтець, щавель, деревій, вівсяниця, мітлиця, тонконіг. На суходільних луках ростуть кульбаба, костриця, волошки, пирій, тимофіївка, біловус, мітлиця, пахучий колосок. Гірськими луками вкриті карпатські полонини та кримські яйли, їхні ізумрудні стрічки й поляни пронизують гірську систему від рівнин до вершин. Трав’яний покрив там доволі багатий. Це костриця, біловус, щучник, конюшина, арніка, тирлич, зозулинець тощо.

А чи відомо тобі, що…

Низинні луки тривалий час обводнені. У їх трав’яному покриві переважають вівсяниця червона, тимофіївка лучна, осока звичайна, конюшина лучна і біла. Луки використовуються як сіножаті.

М’який, вологий клімат Карпат сприятливий для лучної рослинності. Зелений соковитий килим її займає заплави, низькі тераси, вирубки, галявини й узлісся. Великі масиви гірських луків – це старі зарослі перелоги. Луки займають у середньому 35 % сільськогосподарських угідь.

Значну частину лук Полісся нині вилучено з господарського використання, оскільки вони забруднені радіонуклідами після катастрофи на ЧАЕС.

Болота займають близько 2 % території України. Найбільш поширені вони дістали на Поліссі. Тут трапляються болота, вкриті килимом сфагнових чи зелених мохів, над яким здіймаються журавлина, багно, росичка, зірочник, підмаренник.

Це цікаво!

Болота мають значні запаси торфу. Це порода рослинного походження, утворена протягом тисяч років із недорозкладених рослинних залишків (трав, мохів та деревини), які внаслідок високої вологості та поганого доступу повітря мінералізувалися лише частково. Вік сучасних торфовищ – 5–10 тисяч років. Розробляють торф відкритим способом, оскільки всі торф’яні родовища розташовані на земній поверхні. Торф використовують у сільському господарстві та тваринництві, лікуванні, біохімії та енергетиці.

За розміщенням розрізняють болота заплавні, низинні, долинні, притерасні, старих річищ, схилові. Найбільш поширені низинні болота. Тут переважають трав’яні та трав’яно-мохові угруповання. Поширені осока, очерет, рогіз, тростяниця, хвощ, лепеха, вільха чорна, менше – сосна, береза, верба, березові й вербові чагарники.

Багато боліт осушені й використовуються як сіножаті, на них вирощують технічні, кормові та зернові культури.

А чи відомо тобі, що…

…найвище дерево в Україні – модрина європейська? У Рахові зрубали дерево, яке у віці 140 років мало висоту 54 м. Найнижче дерево – верба туполиста: у Карпатах росте карликовий вид заввишки до 15 см.

У минулому майже вся територія нащої країни була покрита природною рослинністю, але з розвитком землеробства рослини змінювались і тепер понад 50 % земель займають штучні рослинні угруповання, створені людиною на місці знищених перед цим природних рослинних угруповань.

Рослини постачають в атмосферу кисень, є незамінними в харчуванні людини та як корм для тварин, оскільки засвоюють із ґрунту корисні речовини та завдяки фотосинтезу нагромаджують сонячну енергію. Вони використовуються як цінні лікарські засоби, будівельні матеріали, сировина для різних галузей промисловості. Серед зеленого світу рослин людина черпає наснагу, естетичну насолоду, натхнення, відновлює сили і здоров’я.

Це цікаво!

Рослини здавна використовувались як паливо. Не тільки торф, а й вугілля, нафта, природний газ мають рослинне походження.

Особливу цінність становлять ліси. Вони пом’якшують клімат (узимку в них легше переноситься мороз, а влітку – спека), зменшують швидкість вітру, довше зберігають вологу. У лісах б’ють чисті джерела, не пересихають річки. Видатний учений В. Вернадський підкреслював, що лісовий ґрунт так добре фільтрує стік, що з ним не зрівняється очищення води в лабораторії. Коренева система дерев запобігає ерозії (руйнуванню) ґрунту, зсувам.

Людина широко використовує лісові багатства. Деревина йде на виробництво меблів, сірників, тари, шпалер, паперу, олівців, побутових виробів, сувенірів. Плоди багатьох кущів (калини, глоду, малини, шипшини, обліпихи) застосовуються для виготовлення ліків. Цілющі властивості мають численні трав’яні рослини (валеріана, фіалка, кульбаба, звіробій, суниця, чистотіл, подорожник, конвалія, барвінок тощо.). У всіх регіонах України поширені угруповання бур’янової рослинності, у складі якої є лікарські рослини – кропива дводомна, дурман звичайний, чистотіл, подорожник великий, спориш звичайний тощо.

А чи відомо тобі, що…

…лікарськими рослинами називають такі, що використовуються в медицині та ветеринарії? Лікарською сировиною є різні органи та частини рослин: корені, кореневища, цибулини, бульби, бруньки, листя, трава (стебла з листям), квіти, суцвіття, плоди, насіння, кора тощо. Лікарськими рослинами є шипшина, молочай, чебрець, глід, шавлія, повитиця, валеріана, калачики тощо.

Ліси України багаті на гриби: підберезники, підосичники, білі, лисички, маслюки. Гриби широко вживаються в їжу, але здебільшого їх цінують не за поживність, а за гарний аромат і смак.

Це цікаво!

Деякі гриби використовують для отримання вітамінів, антибіотиків тощо. Перший антибіотик – пеніцилін – був виділений британським ученим Александером Флемінгом з гриба пеніциліуму зеленуватого. За це науковцеві було присуджено Нобелівську премію в галузі фізіології та медицини.

Ліс поруч із цілющими джерелами або морем, луками або степом – ідеальне місце для розташування санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, дитячих таборів, туристських баз. Багато людей відпочивають і лікуються на курортах Криму, Карпат.

А чи відомо тобі, що…

…найвищими трав’яними рослинами в Україні є очерет і борщівник сибірський, висота яких іноді сягає 4,5 м?

Рослини дуже важливі для природи і життя людини, тому необхідно ощадливо й розумно їх використовувати. На жаль, люди не завжди добре впливають на природу. Нищівна вирубка лісів, необдумане осушення боліт і річкових заплав, надмірне розорювання степових ділянок, забруднення й нищення природи промисловими відходами призводять до збіднення зникнення багатьох видів рослин.

Це цікаво!

Вирубування лісів призвело до обміління річок, висихання джерел і криниць. Збільшилася літня спека, почастішали зливи, що призводять до паводків на річках. А в Українських Карпатах неконтрольована вирубка лісів спричинила ще й почастішання зсувів.

Необхідно терміново вживати заходи з охорони і відновлення рослинних видів та угруповань. Так, 1980 р. було видано Червону книгу України. У ній описано рідкісні та зникаючі види рослин, що потребують особливої охорони, місця їх поширення, заходи для їх збереження та відтворення.

А чи відомо тобі, що…

…якщо до першого видання Червоної книги України було занесено 150 видів рослин, то 1996 р., у другому виданні, їх було вже понад 500? До третього видання, опублікованого 2009 р., занесено 826 видів рослин і грибів.

Серед рослин, занесених до Червоної книги України, наприклад, є добре знайомі нам підсніжник звичайний, сон- трава, первоцвіт звичайний, цибуля ведмежа, рододендрон східнокарпатський (червона рута), білотка альпійська (едельвейс), ялівець високий, тис ягідний тощо. Збирання рослин, занесених до Червоної книги, їх плодів та насіння заборонено, оскільки може спричинити зникнення таких видів – не тільки в Україні, а й на планеті взагалі.

Для збереження рідкісних рослинних угруповань 1997 р. було створено Зелену книгу України, до якої нині внесено близько 130 рослинних угруповань, у яких панують рідкісні, ендемічні та реліктові види рослин, унікальні угруповання (наприклад, високогірні, степові, заплавні), майже повністю знищені господарською діяльністю людини.

Це цікаво!

Зелену книгу вперше у світі було створено саме в Україні.

Неможливо здійснювати охорону окремих видів рослин чи інших організмів. Треба охороняти всі організми, тобто угруповання, що населяють певну площу. Для цього створюють природоохоронні території: заповідники, національні природні парки, ландшафтні парки, заказники, які є національним надбанням.

Рослини-символи України та інших країн

Народні символи – це те, що найбільше любить і шанує даний народ. В одних народів їх більше, в інших менше. Називаючи народний символ, можна дізнатися, про яку країну йдеться. Народні символи – це наші святині й обереги.

Рослини нас оточують повсюди. З давніх-давен їх використовували в обрядах і побуті, у кулінарії, косметиці; ними прикрашали оселі. Про рослини складено чимало міфів, казок, легенд і переказів. Споконвіку люди вивчали їх цілющі властивості, вплив на людську душу, наділяли їх магічною силою.

Так, в усній народній творчості, в художній літературі і в піснях не обділений увагою дуб. У багатьох народів дуб вважається символом могутності і найкрасивішим деревом на землі. Дуб є також символом довголіття, оскільки живе довго. В Україні є 1300-річний дуб, який росте в урочищі Юзефін Рівненської області. У с. Верхня Хортиця росте 800-річний дуб, під яким, за переказами, відпочивали Тарас Шевченко, Ілля Рєпін, Микола Лисенко. Обхват його стовбура – 8 м.

Матері своїм синам на сорочці вишивали листя дуба, щоб сини були сильними, міцними. Люди спали на дубових меблях, які, за повір’ям, додавали під час сну сили. Дуб має лікувальні властивості. У дубовому лісі добре почуваються люди, що страждають на серцеві захворювання.

А чи відомо тобі, що…

…греки вважали, що дуб з’явився на землі раніше від усіх інших дерев? У Давній Греції дуб був присвячений богу сонця, науки і мистецтва – Аполону, а в Давньому Римі – Юпітеру. Вінком із дубового листя нагороджували героїв за подвиги. На Русі в давнину на свято Івана Купала всіх Іванів прикрашали дубовими вінками.

Достойне місце в рослинному світі посідають сосни. Міцні стовбури цих вічнозелених красунь, які стрімко піднімаються вгору, вражають міцністю й непохитністю. У багатьох народів сосна вважається символом стійкості і витривалості. Сосна посідає й належне місце в зеленій аптеці.

Це цікаво!

Хвоя сосни виділяє в повітря леткі фітонциди – речовини, що мають антибактеріальні властивості. Соснова хвоя згадується в найдавніших рецептах. Так, у клинописах глиняних табличок Шумеру говорилося, що вона використовувалася в цій країні для лікування.

З давніх часів і до наших днів у багатьох творах оспівують березу. Ця білокора красуня ніби навмисне створена для художників і стала символом ніжності й чистоти. Живе береза – всюди, на піщаних пагорбах, на кам’янистих схилах, на болотах.

У Франції березу називають деревом мудрості, а з лікувальною метою використовують її молоде листя, сік, бруньки, коріння.

А чи відомо тобі, що…

…лісники називають це невибагливе дерево піонером лісу? Відразу ж після перших відлиг у берези починається активний сокорух. Березовий сік не тільки приємний на смак, а й корисний. Він містить цілий комплекс мікроелементів, фруктозу, дубильні речовини. Використовують березовий сік і як косметичний засіб.

Ще в сиву давнину люди шанували вербу. Її найбільше любили в народі, оспівували в піснях і легендах. Слов’яни вважали вербу символом родинного вогнища. Молодих обов’язково водили навколо куща лози. Вербу клали й у домовину.

Це цікаво!

Археологів, яким першим пощастило побачити гробницю Тутанхамона, вразило те, що поряд із маслиновими гілками, пелюстками лотоса й волошками на покривалі юного фараона лежали гірлянди з вербового листя!

Давня любов до верби народилася, безумовно, від того, що це дерево дуже гарне, дуже корисне для людини. У нас є навіть християнське свято – Вербна неділя. Цього дня заведено квітки-сережки варити з кашею та їсти, а молоді гілочки – святити.

Верба посіла почесне місце й у народній творчості. Якщо хочуть побажати комусь щось приємне, неодмінно згадають відоме прислів’я: будь високий, як верба, а багатий, як земля. І навпаки, про тих, хто полюбляє розпускати небилиці, обов’язково скажуть: у нього на вербі груші ростуть. А неоковирну людину, яка завжди зіпсує справу, охрестять приповідкою: куди не повернеться, то в нього золоте верб’я росте…

А чи відомо тобі, що…

З вербової кори в першій половині ХХ ст. було добуто саліцилову кислоту. Назва її походить від латинського слова «салікс», яке в перекладі й означає «верба».

Споконвіку відомо, що немає кращого матеріалу для плетіння, ніж вербове пруття. Плетуть із нього кошики, крісла, огорожі й різну тару, рибальські снасті. З гнучкої й легкої вербової деревини народні майстри здавна робили музичні інструменти. Українські кобзи та бандури також виготовлялися з верби. Зручні та легкі виходили з вербової деревини ложки. Цікаво, що вони були в Запорізькій Січі своєрідною посвідкою: той, хто не мав вербової (саме вербової!) ложки, навіював підозру. А зі стовбурів верби витесували легкі човни-довбанки.

Верба прихильна до вологих місць. Там, де води мало, верба не росте. Здавна вона вказувала людям, де можна знайти воду. Тому й колодязі, як правило, копають там, де ростуть верби. «Де срібліє вербиця, там здорова водиця» – промовляє прислів’я. А здорова вона тому, що речовини, які містяться в її деревині, знезаражують воду. Тому під вербою вода смачніша, тому й риби під вербовим корінням у заглибинах більше, тому й невелика вербова дощечка, покладена у діжку чи відро, поліпшує смак води, дезинфікує її.

По всій Україні в першій половині літа цвіте одна з найулюбленіших рослин українського народу – калина. Вона оспівана в народних піснях, казках, переказах, її здавна вважають символом ніжної дівочої вроди та жіночої плодовитості. Калина – символ вогню, сонця, неперервності життя, роду українців, України, батьківщини, дівочої чистоти й краси, вічної любові, кохання, вірності, гармонії життя та природи, материнства, плодючості, символ нескореності та стійкості, українського козацтва, незрадливої світлої пам’яті, єдності нації, потягу до своїх традицій, звичаїв.

Колись був звичай: на весільному столі перед молодими ставили букет з гілочок калини та дуба – знак краси й міцного кохання. І на весільному рушнику вишивали калину з дубом – як символи дівочої краси й ніжності та чоловічої сили й міцності.

Дівчата вишивали на сорочках калину, її вплітали у віночок. З калини батько робив синові сопілочки, а слабеньким дівчаткам-немовляткам – колисочку.

Це цікаво!

Звідки пішла назва «калина»? Розповідають таку легенду.

Було це дуже давно. Налетіли одного разу на Україну турки, а з ними чимало греків. Розійшлася тоді чутка, що головного воєводу поранено. Тому, хто його вилікує, обіцяли таку винагороду, яку загадає. Тоді прийшла в табір Пелагея, дівчина дуже вродлива й горда. Вона пообіцяла вилікувати грека, але тільки за умови, що він ніколи більше не нападатиме на Україну. Грек забрав Пелагею до Греції. Прощаючись із сестрою Калиною, дівчина сказала: «Твоїм ім’ям, сестро, назву рослину, яку найбільше люблю. Коли цвіте вона, соловей прославляє її красу. Коли восени на ній червоніють дивні китиці ягід, налитих ніби самою кров’ю щедрої нашої землі, вони повертають здоров’я людям. Буде вона зватись, як ти, – калина».

Це цікаво!

Кущ калини садили на могилі козака або чумака, який загинув.

Оспівана калина в поезіях Тараса Шевченка, Івана Франка, Лесі Українки. До речі, Леся Українка написала вірш «Калина» після похорону свого коханого Сергія Мержинського, вилила в ньому свій біль.

«Без верби й калини нема України!» Саме ці дві рослини символізують нашу державу. Про них складені перекази, легенди, пісні, їх прославляють і шанують. Досі родповідають таку легенду.

Жили колись в одному селі мати Вербена та її дочка Калина. Мудра й мила зростала дівчинка – мало хто вже таких діток пам’ятає. А до того ж чарівниця вона була: усі трави з землі піднімала, пташок лікувала, дерева від хвороб рятувала. Не було дитини вродливішої і добрішої душею. Та довідались про чарівницю Калину вороги. Вирішили її згубити, щоб українську землю завоювати, напустити на людей хвороби і зло.

Пішла дівчинка в ясний день горобчиків годувати, льон, дощем прибитий, із землі піднімати. Довго ходила Калина, стомилася, до криниці прибилася. Схилилася над нею, у жменю води взяла та краплиночку пташці дала. Аж раптом почула рідний неньчин голос: «Калино, Калино, не пий водиці…» Дівчина дуже хотіла пити й не звернула на це уваги. Та тільки-но перші краплі до губ піднесла, маленька пташина знесла їх крилом. Вдруге воду до губ піднесла – і навік деревом-калиною над водою зросла…

Бігла мати. Плакала. Шукала, та вже доньки любої не застала. Натомість гарне і пишне деревце стояло, сльозинки-намистинки сіяло. Схилилася мати над криницею, затулила серцем ту воду-кровицю та проросла над нею вербицею. Минуло відтоді багато років, та матуся-верба досі оберігає водні джерела, аби люди ніколи не зазнали лихих чарів.

Рута-м’ята – це символ очищення, дівочості, цнотливості, відвернення злих духів. У народній поезії українців це поширений фольклорний символ. Вінок із рути означав дівування. Часто рута символізує розлуку, самотність, нерозділене кохання.

Мальва – це символ найдорожчого, любові до рідної землі, до народу. Не було села, а в ньому хати, де б не росли під вікнами мальви – прекрасні обереги нашої духовної спадщини. Усім, хто вирушав у далеку дорогу, ці квіти нагадували – там земля мила, де мати родила!

Символом краси та кохання є троянда. Ця гарна квітка прославлена всіма давньогрецькими й римськими поетами. Про неї складено багато казок і пісень.

У давніх римлян було заведено гостей прикрашати трояндами, у будинках розвішували букети троянд. У Давній Греції троянда присвячувалась Афродиті й Діонісу, була символом кохання та смерті. Але не тільки красою радує нас троянда, вона має також цілющі властивості. Трояндове масло використовують для виготовлення багатьох ліків.

А чи відомо тобі, що…

На монетах острова Родос, ім’я якому дала троянда, зображена ця красива квітка.

У Болгарії троянду шанують особливо. Вона стала одним із головних символів країни. Про троянди тут написано багато пісень, а місцеві художники часто малюють її на своїх картинах. Троянда присутня в літніх національних обрядах, часто трапляється в народних вишивках. Наприкінці травня – на початку червня, за традицією, у Болгарії проводиться фестиваль троянд.

Щойно сніг зійде з пагорбів і сильніше пригріє сонечко, з’являються перші весняні квіти – підсніжники. З глибокої давнини підсніжник вважали символом надії. Свою назву рослина отримала завдяки тому, що першою появляється з під снігу.

Це цікаво!

Легенда розповідає, що, коли Адама та Єву виганяли з раю, йшов сніг і Єва замерзла. Щоб її втішити, кілька сніжинок перетворилися на квіти підсніжника, провісника тепла та надії на краще майбутнє.

Навесні до лісу приходить особливо святкова пора, коли зацвітають конвалії. Ніжні квіти конвалій – одні з найулюбленіших у багатьох народів. Квіти конвалій пов’язують із найкращими почуттями людини – ніжністю, вірністю, щирістю.

А чи відомо тобі, що…

…у Парижі день 1 травня називають Днем конвалій? Городяни прикрашають себе білими дзвіночками-краплинками, що їх уважають емблемою «освідчення сердець». Свято конвалій у Франції, хоч і не має статусу державного, але дуже цікаве своїм корінням. За давніми французькими легендами, тендітні квіточки конвалії – це сльози дівчини, котра чекає на нареченого з далекого походу. Тому цього дня молоді люди обмінюються букетами конвалій (у давнину навіть уважалося, що з цього моменту вони заручені). Відмовитися від букету означає відмовитися від дружби, кинути конвалію під ноги – виказати зневагу.

Коли зелений травень виступає вже повновладним господарем, у широколистяних лісах, появляються п’ятизірчасті квіти особливого синього кольору. Це одна з вічнозелених рослин – барвінок, символ вічної пам’яті. Барвінок висаджували на могилах, з нього плели поховальні вінки. Також здавна барвінок використовували у весільних обрядах. Сплетені весільні вінки та гірлянди символізують вірність, постійність, довготривалість шлюбу. Саме тому в народі цю рослину називають барвінком весільним.

Це цікаво!

Відома легенда про наречених, які брали шлюб у церкві, а в цей час налетіли татари й намагалися захопити молоду, аби продати її на невільничому базарі. У сутичці загинули гості, наречений, а дівчина у вінку втекла до лісу. Її наздогнав татарин, намагався вхопити за стрічки. Вінок упав, а разом з ним і дівоча голова – і стала криничкою, а вінок довкола проріс барвінком…

Волошка – це символ святості, чистоти, привітності й чемності, хлоп’ячої краси і добра, простоти й ніжності. Вона прийшла до нас разом із житом.

Найпопулярнішою в народній вишивці є синя волошка. Коли закінчувалися жнива, останній сніп селяни прикрашали волошками та ставили вдома в кутку.

А чи відомо тобі, що…

…назву волошки в народі пов’язують із іменем юнака?

Існує легенда про молодого пахаря Василя, якого покохала русалка й кликати у воду. Коли ж красуня зрозуміла, що юнак не може залишити рідну землю, перетворила його на скромну синю квіточку. Співчуваючи хлопцеві, який став жертвою відьомських чар, люди назвали квітку його іменем.

Вишня, вишневий сад супроводжує наші оселі хтозна відколи, немов на нашій землі й батьківщина цього чудового дерева. У творчості Тараса Шевченка образ вишні став символом України.

Вишню дуже люблять і шанують в Україні.

Любіть Україну, як сонце, любіть,

Як вітер, і трави, і води,

В годину щасливу, і в радості мить,

Любіть у годину негоди!..

Любіть Україну у сні й наяву,

Вишневу свою Україну,

Красу її, вічно живу і нову,

І мову її солов’їну.

– писав поет Володимир Сосюра.

Символом рідної землі, символом дівочої вірності, краси є тополя. Під нею легко дихати. А якщо людина хоче пити, треба посмоктати гілочку тополі – і спрага мине.

Це цікаво!

Тополя – прекрасний фільтр (одне дерево затримує 30 кг пилу та сажі за літній період).

Розповідають таку легенду про тополю.

В одному селі жили красива дівчина Поля та мужній хлопець на ім’я Стриба. Вони кохали одне одного. Одного разу старші люди попросили Стрибу побігти в сусіднє село й довідатись, чи все там спокійно. Побіг Стриба, але, не добігши до села, побачив багато ворогів. Швидше вітру прибіг юнак додому, розповів людям про те, що бачив. Вирішили забрати худобу, пожитки й перечекати в горах, поки вороги залишать їхню землю. Бог блискавки та грому Перун побачив людей і вирішив дізнатися, чому вони тут. Спустившись на землю, Перун розпитав у людей, що сталося. Люди розповіли. І тут він побачив Полю. Вона йому дуже сподобалась, і він захотів узяти її за дружину.

Люди зраділи, оскільки мати такого високого покровителя не всім дано. А Стриба, почувши, упав непритомний. Побачив це Перун і промовив: «Бачу я, що на чужому нещасті свого щастя не побудуєш. Тож нехай вона буде нічия». Вдарив палицею об землю, і там, де стояла Поля, виросло струнке зелене деревце. Люди, котрі стояли ближче, бачили, що відбулося, а ті, які стояли далі, почали запитувати: «Де Поля?» Їм відповідали: «То Поля». А Стрибу Перун забрав із собою на небо та зробив богом земних вітрів.

Немає України без білої хати й чорнобривців, які милують око до сивих морозів. Чорнобривці – трав’яниста рослина, що налічує 20 видів, які в дикому вигляді трапляються в Америці. Є високі й низькі, зі своєрідним запахом і без нього. В Україні поширені декоративні чорнобривці. Для українців чорнобривці символізують дитинство, рідну матір і батька, рідну оселю:

Чорнобривців насіяла мати

У моїм світанковім краю,

Та й навчила веснянки співати

Про надію квітучу cвою.

Як на ті чорнобривці погляну,

Бачу матір стареньку,

Бачу руки твої, моя мамо,

Твою ласку я чую, рідненька.

Гладіолус є символом дружби, вірності, пам’яті; біла лілія символізує чистоту, надію, юність; мак означає красу та молодість.

Майже в усіх народів є рослинні символи: у канадців – клен, у росіян – берізка. Дивлячись на тюльпан, ми згадуємо Голландію, хризантема нагадує нам Японію.

В Індії національною квіткою є лотос. Він символізує духовний шлях, витоки життя та його порядок, творчий початок і нірвану. Зображення лотоса вважаються цілющими, тому в Індії вони всюди – на жіночих прикрасах, на колонах храму і на картинах.

Безперечний символ Китаю – півонія. Китайці вірять, що вона приносить щастя, зберігає любов і примножує багатство.

А чи відомо тобі, що…

У місті Лояне, провінція Хенань, з 1982 р. проводять Фестиваль півоній, який збирає величезну кількість любителів цих прекрасних рослин, а по обидва боки річки Цзянь можна побачити тисячі квітучих півоній. Один із наймасштабніших заходів у рамках Фестивалю півоній – це урочисті одруження під девізом «Півонія – свідок щастя». Сотні молодят збираються на міській площі, щоб урочисто укласти шлюб з коханою людиною.

Один із національних символів Японії – сакура. Сакура – це різновид вишні, яка, на відміну від звичайної вишні, не плодоносить. Сакура символізує юність і любов, їй присвячено безліч пісень і віршів.

Щовесни в садах і парках Японії збирається маса людей, щоб помилуватися воістину чудовим видовищем – цвітінням сакури. У дні цвітіння сакури по всій країні відзначають свято «розглядання квітів» – «ханамі».

Поети в Японії часто вбачають у сакурі символ смутку – минулої любові, юності, життя, долі самурая з її несподіваним покликанням до самозречення.

Іншим символом Японії можна вважати хризантему. Її назва з японської перекладається як «сонце». Японці й себе вважають народом Сонця, досі маючи хризантему за священну рослину. Її зображення можна побачити на поштових марках і на вищому державному ордені (ордені Хризантем), прикрашає квітка державний прапор. Основа державного герба Японії – стилізоване зображення шістнадцятипелюсткової імператорської золотої хризантеми.

Це цікаво!

У ХІХ ст. право носити одяг з матерії, що мала зображення хризантеми, мали тільки імператор і члени його родини. Проста людина, котра сміла так себе прикрасити, каралася на смерть.

А на Таїті вважаються символом квіти тіарі. Ця рослина застосовується в парфумерії, ароматерапії, медицині та є модною прикрасою для місцевих жінок.

Щороку з 5 по 8 грудня на Таїті відзначають свято квітки тіарі. З 1985 р. воно стало доброю традицією. Сьогодні свято тіарі – це оригінальний конкурс флористики, у якому беруть участь усі, хто бажає.

Тюльпани – символ Голландії. Шляхетна квітка потрапила до цієї країни з Туреччини. У XVI ст. цибулини квіток уперше побачили на константинопольських ринках. Одна цибулина тюльпана коштувала понад дві тисячі доларів! Заїжджі гості, які дивувалися красі квітки, назвали її дюльбендом. Тюльпани – минуле, теперішнє та майбутнє Голландії. Здавна до нас прийшла легенда про те, що в бутоні жовтого тюльпана закладене щастя.

А чи відомо тобі, що…

Тюльпан – це символ життя, любові і безсмертя. Про це відомо ще з часів Конфуція. Тюльпан – одна з найбільш швидкорослих квіток. За добу він може підрости на 2 см.

Знаменита королівська лілія, точніше, тріада з лілій – символ королівського дому Бурбонів, котрий правив Францією та Іспанією понад 200 років. Її зображення красувалися всюди: на королівських прапорах і штандартах, на дверцятах карет і одязі придворних.

Квітка айгуль – диво Киргизстану. Її особливість у тому, що вона росте на сонячному боці гір Айгуль і сягає висоти 1 м, має довге зелене листя, яке росте вздовж усього стебла. Її пелюстки нагадують дзвіночок. Айгуль розцвітає у квітні, тому щорічно цього місяця в Баткенській області відзначається свято Цвіту.

Це цікаво!

Паростки в айгуль з’являються лише за сім років, а ще за сім – перша квітка. І щороку додається по одному оранжевому бутону. Так можна полічити, скільки квітці років. Кажуть, траплялися рослини, на яких красувалося до 34 квіток.

Троянда – символ Англії. У християнській символіці червона троянда була символом мучеництва, а біла – символом невинності. В Анлії існує орден лицарів Троянди та Хреста, а війна Йорків і Ланкастерів 1455–1485 рр. була названа війною Червоної та Білої троянд.

Символом Ірландії є трилисник. Його пов’язують із ірландським місіонером святим Патріком, котрий, як свідчить легенда, за допомогою трилисника пояснював ірландцям догмат про Трійцю, єдність «Батька, Сина та Святого Духу»: «Так само як три листки можуть рости від одного стебла, так і Бог може бути єдиний в трьох особах».

А чи відомо тобі, що…

…під час святкування Дня святого Патріка трилисник прикріплюють до одягу? Але так повелося далеко не відразу. Вперше про цей звичай згадується 1689 р. Доти ірландці носили на грудях хрести святого Патріка. Аж до XVIII ст. звичай носіння трилисника вважали вульгарним. Але поступово трилисник став символом волелюбності й бунтівного духу.

Національним символом шотландців є чортополох (чи просто будяк). Існує легенда, яка пояснює його роль у шотландської історії. Якось вороги намагалися вночі оточити табір сплячих піктів (так називалися корінні жителі Шотландії) й захопити їх зненацька. Однак воїнам довелося пробиратися крізь зарості будяків, хтось із них боляче вколовся та скрикнув. Це врятувало піктів, вони вчасно прокинулись і здобули перемогу.

Історики вважає, що кленовий листок використовувався як символ Канади ще 1700 р.; однак офіційно клен було проголошено національною емблемою Канади 25 квітня 1996 р.

Це цікаво!

Згідно з однією з легенд, кленовий листок став символом Канади за таких обставин. 1860 р. принц Уельський Альберт Едуард (згодом король Великої Британії та Ірландії Едуард VII) уперше відвідав Канаду. У Торонто планувалася зустріч високого гостя, городяни готувалися зустріти принца зі своїми національними символами: англійські емігранти принесли троянди, шотландські – гілки чортополоху. Однак для дітей емігрантів, які народилися в Канаді, символів не знайшлося, оскільки єдиним символом країни був бобер. Натомість наприкінці 30-х років ХІХ ст. баптистське товариство св. Іоанна у Квебеку ухвалило як свій символ кленовий листок – саме його запропонували нести канадцям на зустрічі з принцем.

Цікаві факти про рослини

У Бразилії є дерево під назвою «молочна соска». Досить зачепити кінчиком ножа його стовбур – і з кори потече рослинне «молоко». За один раз дерево дає до 4 л молока, яке перед вживанням треба тільки розбавити водою та закип’ятити.

У Новій Зеландії зростає капустяне дерево, а в Полінезії – шпинатне. Їсти потрібно листя.

У Середній Азії росте гарбуз-люффа, з якого роблять знайомі всім мочалки. Довжина плодів цієї рослини, а відповідно й мочалок, може сягати 180 см.

У багатьох частинах світу спеціально вирощують рослину під назвою «посудна горлянка». Форма плодів цієї рослини настільки різноманітна, що з них можна складати сервізи.

На острові Нова Гвінея зростає трава путянг, листя якої тверде й гостре, як сталь. Місцеві папуаси, котрі мають густу рослинність на обличчі й жорстке волосся, голяться листям цієї трави.

Через великі запаси води деревина баобаба зазвичай загниває, і стовбур стає порожнистим. Інколи там живуть люди. На півночі Австралії дуплистий стовбур древнього баобаба якийсь час використовували для міської в’язниці. Відомий випадок, коли баобаб служив автобусною зупинкою, він уміщав до 30 людей.

В Індії росте дерево кеппел, його плоди такі запашні, що людина, яка їх скуштує, сама починає пахнути фіалками. Цим активно користуються місцеві дон-жуани.

Тюльпанове дерево відоме своїми квітками, які зовні справді нагадують звичні для нас степові тюльпани. Тільки вони мають зеленувате забарвлення, з великою помаранчевою плямою біля основи.

На Аравійському півострові та в Південно-Західній Азії є рослина, яку називають «квіткою сміху». Її насіння розміром з горошину здатне викликати в людини безпричинний сміх на… півгодини, після чого людина спокійно та безтурботно засинає. Лікарі-стоматологи дають «зерна сміху» хворим з алергією на новокаїн.

Конвалієве дерево отримало свою назву через схожість запаху його квіток із запахом конвалії. Зовні ж квітки конвалієвого дерева зовсім не схожі на перлинки-краплі лісової красуні. Вони дрібні, непоказні, зеленуваті й зібрані в ґроноподібні суцвіття. Однак узимку конвалієве дерево вкрите яскраво-червоними плодами, що нагадують плоди горобини.

Цукеркове дерево цілком заслужило свою назву. На його гілках справді зростають своєрідні «цукерочки». Правда, це не плоди, а гілочки-плодоніжки – коричневого кольору, химерно зігнуті, трохи тонші за олівець. Вони містять до 40 % фруктози, дуже солодкі й за смаком нагадують родзинки. Самі ж плоди цукеркового дерева дрібні й жорсткі. Цукеркове дерево часто, особливо в Китаї та Японії, вирощують як декоративну рослину, а також для отримання солодощів. Деревина цукеркового дерева має гарний колір і малюнок і використовується у виробництві меблів та музичних інструментів.

Суничне дерево – ще одне «смачне» дерево. Його плоди зовні дійсно нагадують плоди суниці – яскраво-червоні з дрібно-горбкуватою поверхнею. Плоди суничного дерева їстівні, вони соковиті й солодкі. З них готують варення, вино та лікери.

Полуничне дерево восени вкривається червоними кулястими плодами розміром з невелике яблуко, що формою нагадують гігантські ягоди полуниці. Вони їстівні та складаються з солодкої слизистої м’якоті, в яку занурені досить крупні «зернятка». Але, звичайно, плоди, а точніше – супліддя полуничного дерева, не мають нічого спільного зі справжньою полуницею. Наукова назва цієї рослини – кизил голівчастий.

Існує й «суничне дерево» – міріка червона. Це дерево заввишки 5–15 м зростає в Японії, Китаї й Індокитаї, де воно використовується як харчова і лікарська рослина. Плоди міріки також за виглядом і за смаком нагадують суницю – дрібні, кулястої форми, зі щільною шкірястою оболонкою та ніжною, солодкою м’якоттю.

Бамбук – найвища трава у світі, за деякими відомостями, стебла бамбука, що ростуть на Яві, досягають висоти 51 м. Росте ж він так швидко, що це можна навіть почути: швидкий зріст супроводжується характерним приглушеним шелестінням і потріскуванням.

Спочатку деревина бамбукового стебла достатньо м’яка, і лише в два-три роки рослина досягає зрілості, жовтіє і стає незвичайно твердою. Деревина деяких видів бамбуку настільки тверда, що з неї виготовляють мечі, які не поступаються міцністю сталевим. Коли рубають такий бамбук, з-під сокири летять іскри.

Сотні мільйонів людей на узбережжі Тихого океану, зокрема в Японії, Китаї, на Індокитайському півострові, в Індії, на Яві, не уявляють собі життя без цієї рослини. Вона є для них їжею, дає одяг і взуття. З бамбука виготовляють предмети домашнього господарства, використовують його як будівельний матеріал і з лікувальною метою. Листя й тонкі гілки рослини є їжею для домашніх тварин і слонів. З молодих погонів готують різні ласощі й пиво.

У країнах Південно-Східної Азії у далекому минулому існувала страшна кара: злочинців зв’язували й укладали на землю, де було посіяне насіння бамбука. Стебла, що швидко ростуть, через деякий час пронизували тіло засудженого, і він помирав у величезних муках.

Евкаліпти – вічнозелені рослини, листя яких посилено випаровує вологу, тому ці «природні насоси» сприяють осушенню заболочених місцевостей. Один дорослий евкаліпт може протягом року випарувати 14 т води. Через цю жадібність дерев до води поруч із ними ніколи не ростуть кущі – їм просто не вистачає вологи.

Звичайно дерева евкаліптів сягають висоти 100 м. Однак на їх батьківщині, в Австралії, було виявлене дерево-велетень, його стовбур заввишки 155 м мав 25 м у діаметрі. Тепер там таких велетнів, на жаль, не зустрінеш – вони знищені. Сьогодні найвищими деревами є два королівські евкаліпти. Один з них має висоту 99,4 м, другий – 98,1 м. Їх вік 350 і 400 років.

Завдяки цінній деревині і здатності швидко рости евкаліптові ліси культивують майже в усіх тропічних і субтропічних країнах, а також у Росії на Чорноморському побережжі Кавказу. Тут живе понад 30 видів.

Евкаліпти називають деревами без тіні, оскільки пластини їх листків розташовані перпендикулярно сонячним промінням і повністю їх пропускають. Цікавою особливістю цих дерев є їх здатність щорічно міняти кору, яка згодом сповзає зі стовбура як бахрома.

На перший погляд здається, що хтось обідрав з дерева кору.

Найрізноманітніше сімейство квіткових рослин – орхідейні (клас однодольних). За оцінкою різних авторів, у нього входить від 17 до 30 тисяч видів.

Південноамериканській рослині хевреулії належить рекорд із дальності польоту насіння. Із повітряними потоками воно здатне долати відстань понад 7,5 тис. км.

Існують рослини, розповсюджені на всіх континентах Землі. У п’ятірку найпоширеніших рослин входять: пастуша сумка, шпориш, м’ятлик однолітній, мокриця та кропива дводомна.

Однією з найбільш солестійких наземних рослин є солерос. Він росте на морських узбережжях і солончаках за концентрації солей у ґрунтових водах до 6 %. А його насіння сходить навіть у 10 % соляному розчині.

Найбільш північна точка на Землі, де росте квіткова рослина – ясколка альпійська, – острів Локвуд, розташований у Канадському Арктичному архіпелазі. Далі на північ зустрічаються тільки деякі мохи й лишайники.

У пустелях Антарктиди трапляється два види квіткових рослин – колобантус товстолистий і злак щучка антарктична.

Найстарішим деревом на Землі вважається сосна остиста, що росте в горах Східної Невади. Вік цього дерева становить близько 4900 років.

Зростаючи на сфагнових болотах, чорниця та журавлина здатні переносити дуже високу кислотність ґрунту – pН близько 3,5.

Одним із «найтовстіших» дерев у світі вважають африканський баобаб. Діаметр стовбура найбільшого з описаних баобабів становив близько 9 м. Однак звичайний їстівний європейський каштан, що росте на горі Етна в Сицилії, 1845 р. мав стовбур в 64 м в обхваті, що становило близько 20,4 м у діаметрі. Вік цього велетня оцінювався в 3600–4000 років. У Мексиці ростуть гігантські водні кипариси з діаметром стовбура від 10,9 до 16,5 м.

В імперії Єгипту почали культивувати і вирощувати квіти понад 4000 років тому!

Відомий винахідник Томас Едісон придумав, як добувати каучук з рослин. З 14 тисяч він відібрав понад 600 видів рослин, що містять достатньо каучуку для того, щоб їх було вигідно вирощувати.

Існують орхідеї майже всіх кольорів, навіть сині, чорні та зелені.

80 % квітів, котрі ростуть у тропічних лісах Австралії, немає більше ніде на землі.

З п’яти тисяч квіток шафрану отримують дишень 28,34 г шафрану як прянощів.

Звіробій недарма отримав свою назву. Тварини, що скуштували цієї трави в сонячні літні дні, страждають на небезпечну хворобу, яка залишає на шкірі виразки. Для людини звіробій небезпеки не являє, навпаки, є однією з найважливіших лікарських рослин – травою проти дев’яносто дев’яти хвороб.

Мак – це квітка пам’яті про мільйони загиблих у Великій Британії, Франції, США та країнах Британської Співдружності під час Першої Світової Війни. 11 листопада, коли відзначається день пам’яті, британці носять у петлицях штучні маки, що символізує сон, забуття, тишу.

Соняшники завжди повертають свої голови до сонця, звідси і їх назва. До появи сучасних технологій у рятувальних жилетах використовувалися стебла цієї квітки.

Історія гвоздики має християнське коріння. Згідно з давньою легендою, уперше вона проросла на Голгофі, на тому місці, куди падали сльози Божої Матері, коли вона дивилася на хресні страждання свого Сина.

Мак снотворний був відомий ще в античні часи. Стародавні греки й давні римляни використовували його не тільки як олійну рослину, але й як болезаспокійливий і снодійний засіб. Лише значно пізніше опіум, одержуваний з молочного соку недозрілих зелених коробочок, став використовуватися при курінні, що набуло особливого поширення на Сході, в Індії та Китаї. Слово «опіум» походить від грецького opion, що означає «маковий сік».

Найстарша троянда у світі росте в Німеччині. Рожевий кущ має вже 1000 років. Росте він біля стін собору в Гільдесгаймі й у висоту вже майже досяг даху будівлі.

У Південній Америці є дивовижна рослина з назвою пуйя. Вона цвіте лише один раз – коли їй виповнюється 150 років, а слідом за тим умирає.

Рафлезія Арнольда – це квітка, знайдена в тропічних лісах Індонезії. Квіти цієї рослини величезні – вони можуть досягати одного метра заввишки і важити при цьому 7–10 кг. Рафлезія є рослиною-паразитом, оскільки, не маючи власного стовбура, коріння й листя, живиться за рахунок інших рослин. У період цвітіння квітка пахне… протухлим м’ясом!

Насіння багатьох кактусів ще до відкриття Америки вживалися індіанцями для приготування борошна. Волоски одного виду кактуса – маммілярії – вони використовували як волокно, а плоди кактусів із довгими колючками вживали як гребені.

Рослини, які мають листя, випаровують дуже багато води. Одна рослина кукурудзи за літо випаровує бочку води у 200 л, а береза випаровує шість відер води за один день.

Олеандр розводили в садах Греції та Риму, його вважають найдавнішою рослиною. Олеандр зображений у букетах і гірляндах на фресках стародавньої Помпеї.

У Женеві вже два століття поспіль існує традиція спеціальним указом оголошувати прихід весни тоді, коли розпускається перший листок на «офіційному каштані», що росте під вікнами будівлі кантонального уряду. За статистикою, найчастіше весна оголошувалась у березні, хоча нерідко й раніше, а 2002 р. каштан розпустився і взагалі 29 грудня. Найбільш парадоксальним роком був 2006-й: спочатку весну оголосили в березні, а потім іще раз у жовтні, оскільки дерево несподівано зацвіло знову.

На Куршській косі, що в Калінінградській області, є унікальне місце, що називається «Ліс, який танцює» або «П’яний ліс». На ділянці приблизно в 1 км² ростуть посаджені в 80-х роках ХХ ст. сосни. Велика частина дерев химерно вигнута, а деякі, в нижній частині, навіть «скручені» в петлю. Наука не може точно пояснити таке явище, є тільки безліч гіпотез: природні фактори, генетичні особливості, вплив вірусів або шкідників, і навіть особлива космічна енергетика даного місця. Схоже місце під назвою «Ліс Тролів» є в Данії, також на узбережжі Балтійського моря. Інший аналог – парк «Берези, які танцюють» – розташований на березі озера Борове в Казахстані.

Цибуля використовується в більшості страв, більше ніж будь-який овоч у світі. Люди, котрі їдять багато цибулі, дуже повільні й сонливі, оскільки цибуля діє на них як заспокійливій засіб.

Морква спочатку була фіолетового кольору.

Найперший тип аспірину, або знеболювального проти лихоманки, виготовляли з кори верби.

Банани містять природні хімічні речовини, котрі можуть зробити людину щасливою.

Пробудження щовесни дерев – явище вкрай цікаве хоча б тому, що, за логікою, їх клітинний сік повинен був би замерзнути, а кристалики льоду, що утворилися, розірвати клітинну мембрану, тим самим знищивши рослину. А секрет у тому, що в клітинному соку дерев накопичуються цукор, котрий знижує температуру замерзання соку, не даючи йому перетворюватися на лід. Крім того, клітковина рослини сама є гарним теплоізолятором. Щоравда, люті зими можуть і погубити дерева. Причому найбільш вразливими рослини стають після рясного врожаю, оскільки більша частина мінеральних речовин і цукру йде на формування й ріст плодів, а в клітинах стовбура вони присутні в мінімальних кількостях.

Дерева отримують близько 90 % від їх живлення з атмосфери (діоксид вуглецю й інші речовини) і тільки близько 10 % із ґрунту. Середнього розміру дерево може забезпечити деревини досить, щоб зробити 170 000 олівців.

Троянди – найбільш кровопролитні квіти. Не кажучи про війну Червоної та Білої троянд, трояндові сади досі є предметом страшних сутичок між англійськими садівниками.

Буряк уживали в їжу з давніх часів. У I–II тис. до н. е. в Середземномор’ї його вирощували як лікарську рослину. Буряковий сік використовували багато лікарів давнини: Авіценна, Гіппократ, Парацельс. У їжу спочатку вживали тільки бурякове листя, а сам буряк використовувався з лікувальною метою.

Стародавні греки настільки цінували цей овоч, що подарунки на знак подяки робили у формі срібного буряка. Стравами з нього прикрашали столи багатих і знатних людей. Стародавні перси ставились до буряка дещо упереджено: хоч і вживали його в їжу, проте вважали, що буряк – символ пліток, сварок і розбрату. Напевно, вирішальну роль тут зіграв колір овоча, що нагадує темну густу кров. Якщо один із сусідів злився на іншого, то вночі таємно підкидав у його будинок великий коренеплід, повідомляючи, таким чином, про свою неприязнь.

Перші згадки про буряк на Русі належать до X–XI ст. Поширився він у XIV ст., а в XVII – відбувся поділ культури на кормові та харчові сорти. На Русі буряк запікали в печі й подавали до чаю.

За легендами, цей овоч дуже цінували богатирі, вважаючи, що він дає силу й допомагає боротися з різними недугами.

Красуні використовували буряк як косметичний засіб – рум’янили ним щоки.

Мигдаль – улюблені ласощі всіх ласунів. Сьогодні мигдалевий горіх використовують не тільки в кулінарії, а й у багатьох інших галузях.

Батьківщина мигдалю – Північна й Західна Азія. У цих районах культура мигдалю виникла за багато століть до нашої ери. Страви з мигдального горішка дуже шанувались у Давньому Єгипті й подавалися виключно вищій знаті й фараонам.

У Великій Британії жменька з п’яти мигдалевих горішків вважається символом великого щастя, міцного здоров’я, довголіття, величезного достатку й багатства.

16 лютого святкується Національний день мигдалю. Відзначають його в США, у штаті Каліфорнія, адже саме там виробляють 65 % світового запасу горіхів. У середині лютого там якраз починають цвісти мигдалеві дерева. А от в Іспанії та Португалії щороку в січні відзначають День мигдалю в цвіту.

Вважають, що кавун виник у пустелі Калахара в Африці. За єгипетськими міфами, його «посіяв» бог пустелі й грози Сет, що уособлював зле начало. У Давньому Єгипті знали й обробляли цю культуру. Кавуни залишали в гробницях фараонів як джерело їжі в їх потойбічному існуванні.

Тільки в XVII ст. кавун потрапив до Іспанії, Китаю, Великої Британії. До Америки він був доставлений через Атлантичний океан африканськими рабами.

Кавун насправді овоч, а не фрукт. Він вважається гарним подарунком для господаря оселі в Японії та Китаї.

1996 р. до Книги рекордів Гіннесса потрапив найбільший у світі кавун. Його вага становила більше 118 кг!

Напевно, кожному доводилося бачити цю гарну квітку – дзвіночок. Але не кожен знає, що він є лісовим готелем для багатьох комах. Уночі, коли в лісі стає прохолодно й випадає роса, комахи замерзають, їхні крильця намокають. Ось тут і стає їм у пригоді дзвіночок, який на ніч не закриває свою квітку. Тож заповзають і залітають туди всі, хто хоче переночувати в теплі. Адже у квітці температура на 4–5 градусів вища, ніж зовні. Рятує комах дзвіночок і вдень – від негоди.

Експериментальні дослідження показали, що одні види дерев немов підзаряджають людський організм своєю біологічною енергією, а інші навпаки – висмоктують її.

Найбільш живильними деревами для більшості людей є дуб і каштан.

Висмоктували енергію в 95 % учасників експерименту, проведеного 1983 р. в Києві, тополя й осика. Ці властивості, на думку дослідників, однаково корисні людям. Коли людина має хронічну хворобу або просто перевтомлена, дерева підживлять ослаблений організм і, навпаки, в разі перенапруги організму від гострого захворювання «висмокчуть» хворобу, посилюючи захисні функції людини.

Загадки про рослини

Білі кульки на стеблах красуються в полі,

Повіє легенький вітерець –  стебла стають голі.

(Кульбаба)

Стоїть пан на току в зеленому ковпаку, а під тим ковпаком – сімсот козаків. (Мак)

Хлопець Мартин

Похилився через тин.

А дівчина Галка:

«Яка в тебе гарна шапка!

Ще й жовта китиця

Проти сонця світиться.

Як прилетять горобці,

Буде тобі, як вівці

Від сірого вовка».

Що це за примовка?

(Соняшник)

У вінку зеленолистім,

У червоному намисті

Видивляється у воду

На свою хорошу вроду.

(Калина)

Я той сніг колю «голками» –  зелененькими листками,

Білу квітку вивільняю –  в ноги березню схиляю.

(Підсніжник)

Я на інших геть не схожий,

Кучерявий та пригожий

Постелю під голе віття

Фіолетове суцвіття.

(Барвінок)

Навесні зацвіте білим цвітом, а в жнива – червоним плодом. (Вишня)

Сиділа старуха в дев’ятьох кожухах;

Хто побаче, той заплаче.

(Цибуля)

Маю я п’ять пелюсток

і напівкруглий зелений листок.

А середина в мене жовтенька,

личко не кругле, а трохи довгеньке.

Квітка я ніжна, низенька, дрібна.

А як запахну –  приходить весна.

(Фіалка)

В мене платтячко біленьке,

в мене кісоньки жовтенькі.

Зелененькі панчішки,

та не горда я ні трішки.

Я росту у лісі, в лузі.

Де ж це мої друзі?

(Ромашка)

Із перлин разочок,

Зелений листочок.

Аромат духмяний

Тішить ліс весняний.

(Конвалія)

Чашечка медку закопана в льодку до нового годку. (Озимина)

Ноги на полі,

Середина надворі,

Голова на столі.

(Корінь, стебло, зерно)

Що то за твір, що ні чоловік, ні звір, а має вуса? (Ячмінь)

На городі молода

Пишні коси розпліта,

У зеленії хустинки

Золоті хова зернинки.

(Кукурудза)

Без рук, без ніг,

А пнеться на батіг.

(Квасоля)

Під землею птиця кубло звила і яєць нанесла. (Картопля)

Головата, дженджуриста,

Сорочок наділа триста,

А нога одна.

(Капуста)

Баран у коморі, а роги надворі. (Буряк)

А що то за коні

в гаю на припоні:

довгасті, голчасті,

зеленої масті,

нікого не возять,

лише солі просять.

Оті коні на припоні –

не їдять, не п’ють,

а гладшають.

(Огірки)

Дівка в коморі, а коса надворі. (Морква)

Біг через пліт, зачепивсь та й висить. (Гарбуз)

Що за Мартин дереться на тин? (Хміль)

Є шапка, але немає голови; є нога, але без черевика. (Гриб)

Били мене, били, на шматки порвали,

У воді мочили, по траві валяли.

Одну половину з кашею поїли,

Другу половину –  на плечі наділи.

(Коноплі)

Літом у шубі, зимою в шапці. (Дерево)

Весною біле, літом зелене, восени жовте, зимою добре. (Груша)

– Вона червона?

– Ні, чорна.

– Чому ж вона біла?

– Тому що зелена. (Смородина)

Не розбивши горщика, не з’їси кашки. (Горіх)

Живе один батько й тисячі синів має,

всім шапки справляє, а собі не має.

(Дуб і жолуді)

На дереві я родився в кожусі, кожух розірвався – і я на землю впав. (Каштан)

Усі пани скинули жупани, а один пан не скинув жупан. (Листяні дерева й сосна)

Стоїть при дорозі на одній нозі,

Хто її зрушить –  плакати мусить.

(Кропива)

Блакитні оченята

Із жита виглядають.

Хоч квіточки ці люблять,

Та з поля виганяють.

(Волошка)

Стоїть, колихається, головою величається, а торкнеш – кусається. (Будяк)

Я найперший зацвітаю

Синім цвітом серед гаю.

Відгадайте, що за квітка,

Бо мене не стане влітку.

(Пролісок)

Тварини та птахи України

Тваринний світ нашої країни дуже багатий – поруч із нами живуть понад 44 800 видів тварин, у тому числі 100 видів ссавців, понад 30 – птахів, близько 270 – риб, 20 – плазунів, 17 – земноводних, понад 26 тисяч – безхребетних. Серед найбільш відомих із ссавців – їжак звичайний, ласка, лисиця, заєць русак, хатня миша, косуля звичайна; з птахів – качка звичайна та сіра, горлиця звичайна, голуб лісовий, зозуля звичайна, зимородок звичайний, ворона сіра, галка, шпак, зяблик, горобець, синиця велика, ремез, соловей звичайний, ластівка звичайна; з плазунів – вуж звичайний, мідянка звичайна; з земноводних – жаба озерна, жаба зелена; з молюсків – янтарка звичайна, деякі види слизунів; з комах – бабка плоска, коромисло синє, ведмедька звичайна, травневий жук, муха хатня, кропивниця.

Тваринний світ наших земель змінювався упродовж геологічних періодів та в історичний час. Дослідники вважають, що наприкінці палеогену тут водилися свиноподібні тварини – антракотерії, безрогі носороги, білки, з птахів – баклани, мартини, кулики, качки, лелеки, сови. У річках жили крокодили, в морях – хижозубі кити.

1 млн років тому, коли площа суходолу досягла сучасних розмірів, типовими представниками тваринного світу були коні-гіпаріони, жирафи, мавпи-макаки, дикобрази, шаблезубі тигри, ведмеді, лисиці, їжаки, хохулі, зайці; марабу, страуси, фламінго, дикі кури. В антропогені під час наступання льодовика вимерли гіпаріони, носороги, мавпи, жирафи, страуси, марабу. Натомість з’явилися мамонти, волохаті носороги, велетенський і північний олені, печерні ведмеді й леви, гієни плямисті.

У післяльодовиковий період, коли кліматичні умови стали близькими до сучасних, ця фауна збідніла. З’явилося багато нових видів: зубри, дикі коні-тарпани, первісні бики-тури, дикі осли-кулани, сайгаки, ведмеді, траплялись леви та гієни. До зникнення мамонтів, волохатих носорогів і велетенських оленів спричинилось поширення скотарства та землеробства. Особливо змінився тваринний світ у нашому тисячолітті. Інтенсивне полювання, зростаюча господарська діяльність людей призвели до зникнення у XVI ст. куланів, у XVIII ст. – турів і зубрів, у XIX ст. на Поліссі – росомах і летючих білок, у Лісостепу і Степу – диких коней (тарпанів), сайгаків, у Карпатах – сарни, зайця білого, білої куріпки.

А чи відомо тобі, що…

…дикий кінь тарпан свого часу був дуже поширений у Європі? Його степовий підвид населяв степову й лісостепову зони Східної Європи від Пруту до Уралу.

Ще в XVI ст. дикі коні тарпани траплялися на півдні сучасної Київської області. Вони були об’єктом полювання, однак зловити їх було нелегко, оскільки вони були прудкіші й витриваліші за свійських коней. Тарпани були цілеспрямовано знищені, коли почалося розорювання степів: вони витоптували і поїдали посіви, чим дуже заважали господарському освоєнню земель.

У 30-х роках XIX ст. невеликі табуни тарпанів іще траплялися в окремих місцях від Південного Бугу до Манича. Поодиноких коней бачили до 70-х років XIX ст., останній тарпан помер 1918 р. в стайні кінного заводу біля Миргорода на Полтавщині. До цього часу тарпан живе лише в географічних назвах України. Це річка Конка, її ліва притока Жеребець, найменування різних місцевостей і балок.

Тур – предок великої рогатої худоби – багато століть тому населяв величезну територію від Північної Африки до Північної Європи та від Близького Сходу до Тихого океану. Навіть на єгипетських фресках зображене полювання на турів. У Єгипті тура знищили ще за 2400 років до н. е. У Месопотамії він зник за 600 років до н. е. У Західній і Центральній Європі тури траплялися в глухих місцях іще в XII–XIV ст.

Це цікаво!

Найдовше збереглися дикі бики в Польщі та Литві. Останній їх табун жив у королівському лісництві за 50 км на південний захід від Варшави. 1594 р. там іще налічувалося 38 турів. До 1602 р. їх залишилося чотири. Остання стара туриця загинула 1627 р.

Населяли тури на території сучасної України лісову та лісостепову зони, зустрічались і в гірських лісах. Дорослий дикий бик досягав у холці майже 2 м і важив до 800 кг. Хоча тур і зник набагато раніше, ніж тарпан, він значно більше відображений в географічних назвах України. За їх місцезнаходженням можна досить чітко прослідкувати, де жили тури. Найбільше таких назв у північно-західних районах, досить багато в Закарпатті та Поліссі: Тур, Турівка, Тур’я, Тур’ї Ремети, Турове тощо.

А чи відомо тобі, що…

…кулани жили в Україні ще в ХІІ–ХVІ ст. До 1870 р. в межиріччі Південного Бугу, Дніпра й Дону можна було побачити сайгака. Соболь був промисловим звіром Київської Русі. Нині його немає в Україні. Зник і степовий орел. Востаннє степові орли гніздилися в заповіднику Асканія-Нова 1980 р.

На території України для кожного природного комплексу (зони хвойно-широколистих лісів, лісостепу, степу, Українських Карпат, Кримських гір, лимано-дельтових і прибережно-морських районів морів) характерний свій тваринний світ.

У мішаних лісах водяться лось, косуля, свиня дика, олень благородний, білка, куниця лісова, борсук, соня лісова, трапляються бурий ведмідь, рись, заєць-біляк. У лісах, на луках і болотах – полівка лісова, лісова і польова миші, бурозубки звичайна і мала, кутора, кріт. Досить багато є лисиць і вовків, із птахів – тетерев, рябчик, глухар, дятел чорний, шпак, синиця, дика качка, кулик, деркач, журавель сірий, дикий голуб. З плазунів поширені гадюка звичайна, вуж звичайний, ящірка прудка, болотяна черепаха. Із земноводних – тритони, ропухи, жаби та ін. З комах – сосновий і непарний шовкопряди, короїд, хрущ, ґедзь. Останніх багато на заболочених місцевостях.

Це цікаво!

Свиня дика – найбільш поширений вид, який узагалі населяє всю Європу, Азію та навіть тропічні райони земної кулі. Значне поширення її в Україні невипадкове, адже ця тварина добре почувається в дубових, букових і мішаних лісах, у плавнях і на альпійських луках. У пошуках корму свині дикі мігрують і можуть на рівнинах проходити за добу до 4–5 км улітку і 3–5 км узимку. Ці тварини піднімаються аж до високогірних луків.

Де б не вибрала собі місце мешкання дика свиня, там обов’язково будуть «купальні» – наповнені водою та болотом ями чи улоговини. Сім’ї кабанів у пошуках різного коріння для корму розривають значні площі землі в лісах, на узліссях, цим самим практично «висаджуючи» в землю насіння дерев, яке знаходиться на поверхні. Крім того, дикі свині харчуються певними видами шкідливих комах, які завдають шкоди лісовим масивам. Зокрема, вони активно поїдають личинки хрущів.

Полісся активно освоювали люди, заміняли старі ліси молодняками, вирубали дуплисті дерева, використовували отрутохімікати для боротьби зі шкідниками. В результаті природні умови дуже змінились. Зменшилася кількість білок, сірих та лісових сонь, зеленого й сивоголового дятлів. Але зараз вживають багато заходів для охорони природи, тому на землях Полісся трапляються горностай, норка, синиці чорна та чубата, журавель сірий, вальдшнеп, крачка білокрила, гадюка звичайна, жаба очеретяна, наземні молюски, комахи.

У лісах водяться білка, борсук, косуля, дика свиня, у степах – ховрах, сліпак, кутора, хом’як, сіра полівка, трапляється тушканчик великий тощо. Із птахів водяться куріпка сіра, перепілка, ракша, іволга, сорокопуд, дятел строкатий, чайка, лелека білий, із комах – озима совка, буряковий довгоносик, клоп-черепашка, капустяний клоп, хрущі, білянки, шовкопряди, дикі бджоли, оси, мурахи та комарі.

А чи відомо тобі, що…

…на південь лелеки летять неорганізованими зграями?

А чи відомо тобі, що…

…у білих лелек є дивовижна звичка: їжу вони підкидають дзьобом вгору та знову ловлять? Так само вони чинять під час полювання, імовірно, щоб зручніше розмістити здобич у дзьобі.

А чи відомо тобі, що…

…колись білі лелеки влаштовували гнізда на скелях та деревах, а тепер частіше гніздуються на дахах будинків? У багатьох країнах люди прагнуть привернути лелек і готують основи для їхніх гнізд.

А чи відомо тобі, що…

…білі лелеки дуже полюбляють сарану, тому багато мешканців Африки називають цих пернатих також пожирачами сарани?

А чи відомо тобі, що…

…лелеки, а також орли й молотоголови будують найбільші гнізда? Гніздо лелеки може бути діаметром близько 1,5 м і досягати 1,5 м заввишки.

У степовій зоні живе багато видів тварин, але обмежена кількість специфічних видів. Найпоширенішими тваринами є ховрах сірий, тушканчик великий, полівки сіра та степова, хом’ячок сірий, сліпак, тхір степовий, степова мишівка, куниця кам’яна, дикий кролик, бабак, лисиця-корсак, тхір-перев’язка, їжак вухатий; із птахів – жайворонок, перепілка, вівсянка, сіра куріпка, зрідка трапляються дрофа, степовий журавель, степовий орел, канюк. Степовими плазунами є полоз жовтобрюхий і гадюка степова. Живуть також молюски – равлик, геліцела, хондрила, теба – і комахи – багаточисельні саранові, серед яких чимало шкідників сільського господарства; також дуже шкідливі клоп- черепашка, лускуни, озима совка, луговий метелик та кровосисні двокрилі. Звичайні й корисні комахи: дикі бджоли, джміль степовий, мурахи.

Це цікаво!

Лисиця-корсак – дещо менша від звичайної лисиці та з більш тьмяним забарвленням хутра. Вона вважається типовим хижаком, але насправді харчується досить різноманітним кормом, найчастіше – мишами-польовками. Зайці набагато рідше стають її жертвами, хоч зазвичай вважають навпаки. Проте коли трапляються епідемії «заячих» хвороб, якраз лисиці з’їдають мертвих зайців, очищаючи ліс.

На птахів лисиці полюють рідко, але ніколи не пропускають можливості спіймати пташеня або й дорослого птаха, що виявився на землі. Знищують вони і кладки яєць.

Плодами, фруктами та ягодами лисиці також харчуються.

Своє житло лисиця влаштовує так, щоб мати якомога більше шляхів для виходу на поверхню. У більшості випадків нори, що їх лисиця вириває сама або відбирає в інших тварин, наприклад борсуків, добре сховані в заростях дерев. Якщо звір тікає від погоні, то діє дуже хитро: заплутує сліди, бігти може або швидким галопом, або практично прилягаючи до землі, далеко витягнувши хвіст. Коли немає можливості сховатися, лисиця може прикинутися мертвою, але за першої ж можливості тікає.

На Азово-Чорноморському узбережжі, де степові ділянки чергуються з піщаними косами, заплавними лісами, луками й болотами, лиманами і прибережними морськими просторами, тваринний світ багатий і різноманітний. Поряд зі степовими водяться болотні та водоплавні тварини, птахи чайка, мартин сріблястий, норець, качка, чапля, бугай. У дельтах Дунаю, Дністра та Дніпра гніздяться гуска сіра, лебідь-шипун, пелікан. У заповідниках відновлено оленя звичайного й бабака, пристосовано до нових умов існування оленя плямистого, ондатру, фазана.

А чи відомо тобі, що…

…Люди з давніх часів уважали прекрасних і граціозних лебедів символом чистоти й благородства. У давніх слов’ян пари лебедів вважалася втіленням подружньої вірності. Як відомо, ці птахи славляться постійними парами, які зазвичай розпадаються тільки із загибеллю одного з партнерів.

А чи відомо тобі, що…

…шипуни, на відміну від північних лебедів, не видають сурмових звуків, а здатні тільки шипіти?

А чи відомо тобі, що…

…оперення лебедя-шипуна складається майже з 25 тисяч пір’їнок?

А чи відомо тобі, що…

…лебідь-шипун є одним із найважчих літаючих птахів? Іноді маса великих самців може досягати навіть 20 кг.

А чи відомо тобі, що…

…дорослий лебідь-шипун з’їдає за день майже 4 кг їжі?

Багатий і різноманітний тваринний світ Карпат. Лише хребетних тут 435 видів. В Українських Карпатах водяться косуля, олень, свиня дика, білка, куниця, борсук, полівка, бурозубка. Трапляються лось, ведмідь, рись, дикий кіт. З птахів – глухар, тетерев, рябчик, дятел, шишкар, беркут, шуліка, сова, сапсан. Характерними плазунами є полоз, гадюка, мідянка, вуж, ящірка. Із земноводних водяться тритон карпатський (ендемік), тритон альпійський, саламандра плямиста, також поширені жаба трав’яна та звичайна квакша. Тут живуть близько 100 видів молюсків, понад 15 із яких ендемічні. Із комах поширені короїди смерековий і буковий, непарний шовкопряд, букова плодожерка.

Це цікаво!

Бурий ведмідь має досить мінливе зафарбування хутра. Причому навіть в одному районі поширення можна зустріти ведмедів типових темно-бурих, майже чорних, світлих аж до палевого кольору. Особливо ці тварини полюбляють овес. Знайшовши вівсяне поле, ведмідь тримається поблизу нього тривалий час, поїдаючи значну кількість зерна та витоптуючи посіви.

Хоча вважають, що ведмідь узимку впадає у сплячку, насправді його сон досить чутливий. У випадку небезпеки звір покидає барліг і шукає новий. Зимовий сон допомагає цим тваринам із найменшими втратами пережити холодну пору року.

Загалом ведмеді намагаються уникати зустрічей із людьми. Ведмеді, поширені в Україні, харчуються, як правило, рослинною їжею: ягодами, плодами, корінцями, горіхами, комахами та їх личинками, рибою, рештками загиблих тварин. Зате цієї їжі ведмедеві потрібно дуже багато. Наприклад, у шлунку одного з ведмедів знайшли кілька кілограмів мурах, мурашиних яєць, решток «будівельного» сміття з самого мурашника.

Потепління, малосніжні зими, вирубування лісів, а відтак зменшення корму для ведмедів призводять до того, що тварини не набирають необхідної для зимового сну маси тіла й не залягають у барліг. Окрім того, що такі ведмеді, яких називають «шатунами», є небезпечними для людей, вони нерідко гинуть узимку.

Унікальною є фауна Криму. У лісах Кримських гір зберігся в дикому стані олень звичайний кримський. Тут також водяться косуля звичайна, кабан дикий, куниця кам’яна, ласка (кримська форма), борсук, заєць русак, акліматизовані – муфлон європейський та білка-телеутка. На Південному березі Криму та гірській частині півострова, де кліматичні умови близькі до Середземномор’я, поширені такі тварини як кримська і скельна ящірки, полоз леопардовий, соловейко південний, чорний гриф, олень благородний. У Кримських горах водяться кажан, лісова миша. З птахів характерні сип білоголовий, сойка чорноголова, мухоловка, синиця; із плазунів – гекон кримський, ящірки; з земноводних тритон гребінчастий, ропуха, квакша. Серед комах багато середземноморських видів, з яких найбільш поширені восковик, ковалик, хрущ кримський, богомол кримський, цикади тощо.

У Криму, зокрема на Південному березі, трапляється скорпіон кримський. Ракоподібні кримських печер представлені двома видами веслоногих та чотирма видами мокриць, що є неогеновими реліктами.

А чи відомо тобі, що…

Кам’яна куниця полюбляє відкриті місцини. Її можна зустріти і в лісі, але дуже рідко. Зони її поширення – безлісі скелясті схили гір (до 4 000 м над рівнем моря), каменоломні, сади. Нерідко мешкає цей звір у населених пунктах, навіть великих містах. Були зафіксовані випадки, коли кам’яну куницю зустрічали в Берліні.

Хоча куниці добре лазять по деревах, більшість часу вони проводять на землі. На дерева вилазять лише час від часу, зокрема й для того, щоб сховатися. Адже свої помешкання куниці влаштовують у дуплах, гніздах білок, розломах у скелях.

Незважаючи на невеликі розміри, куниця – один із найсильніших хижаків. Кам’яна куниця харчується різними гризунами, птахами, комахами. Якщо живе поблизу населених пунктів, нерідко нападає на домашню птицю, навіть тоді, коли іншого корму достатньо. Урізноманітнюють харчування куниць фрукти та ягоди. Охоче ласує ця тваринка медом і личинками диких бджіл.

Якщо полювання в куниці вдале й вона не може спожити всього корму, то ховає його про запас.

Тваринні світи Азовського моря й узбережжя Чорного моря мас багато спільного, оскільки ці басейни сполучені Керченською протокою і між ними відбуваються періодичні пересування риб багатьох видів. Однак є і суто місцеві види. В Азовському морі живуть оселедець керченський, пузанок, хамса, тюлька, бичок, у Чорному – осетер, білуга, севрюга, скумбрія, ставрида, кефаль, кілька, лосось чорноморський, оселедці дніпровський і дунайський, морський коник.

Це цікаво!

Звичайний дельфін може перебувати під водою не більше 3–4 хв, а афаліна може занурюватися аж на 15 хвилин.

На морських узбережжях (окрім Південного берегу Криму), як і на узбережжі Сивашу, живуть тушканчик трипалий, ховрах малий, степова полівка звичайна, кролик дикий, кажан двокольоровий. Звичайними гніздовими птахами морського узбережжя та прилеглих островів є пеганка, качка звичайна та сіра авдотка степова, чайки срібляста та тонкодзьоба, крачки – мала, чубата, пістрявоноса. Особливо багато водоплавних птахів – на лиманах під час перельотів та зимівель. Тут є комахи – дибка степова, гнойовик кукурудзяний, апантел. Уздовж чорноморського узбережжя трапляється павук каракурт.

У Чорному морі живуть дельфіни трьох видів – звичайний, афаліна та пихтун, а також білочеревий тюлень.

Це цікаво!

Дельфіни мають дивну фізіологічну схожість із людьми. У них таке ж чотирикамерне серце, дуже близький склад крові й температура тіла. Розмір мозку цього ссавця цілком можна порівняти з розміром мозку людини (хоча він трохи перевищує людський). У дельфінів є зір, слух, дотик – словом, усі ті відчуття, що й у людини, за винятком нюху. Дельфіни не розрізняють запахів.

Це цікаво!

При кожному вдиху в легенях дельфіна повітря оновлюється приблизно на 90 %. У більшості ссавців під час вдиху відбувається заміна всього 15 відсотків об’єму повітря.

Це цікаво!

У шкірі дельфіна немає потових залоз; він регулює температуру тіла за допомогою плавників: у розшарілої від плавання тварини кров по крупних судинах, що проникають крізь прошарок жиру, протікає в плавниках поблизу поверхні шкіри, таким чином віддаючи надлишок тепла холодній воді.

Зараз у Чорному морі відомо понад 2400 видів тварин, однак у ньому немає представників багатьох видів, поширених у повно-солоних морях. Тварин Азовського моря значно менше – тут нараховується близько 400 видів. Типово морські тварини, котрі навіть є в Чорному, в Азовському морі відсутні.

Це цікаво!

Тим часом як більшість диких тварин уникають контакту з людьми, дикі дельфіни, як відомо, обожнюють грати і спілкуватися з людьми, особливо з дітьми.

Найціннішими прісноводними рибами України є лосось дунайський, верховодка, харіус, щука, лин, лящ, судак, сом, окунь, карась, сазан, тараня. У карпатських річках водяться форель і харіус, у великих водосховищах – цінні промислові риби: судак, лящ, сазан, білий амур і товстолобик.

А чи відомо тобі, що…

…у чистій воді тіло райдужної форелі майже непомітне? У каламутній же, де форель погано видно, добре помітні тільки червоні смуги на її боках.

Це цікаво!

…райдужна форель дуже чутливо реагує на комах, що впали у воду, тому рибалки для лову форелі на вудку використовують особливу наживку – «мушку». Її роблять зазвичай вручну з кольорового пір’я та шерсті тварин.

А чи відомо тобі, що…

…нещодавно була виведена особлива форма райдужної форелі, яка дістала назву «триплоїд» (такі риби містять три основні набори хромосом)? Вона представлена виключно самцями, тож не може розмножуватись, але добре набирає вагу.

Це цікаво!

…райдужну форель 1880 р. вивезли з Америки в Європу, де почали вирощувати в рибальських господарствах.

На території України поширені мисливські тварини – копитні, хутряні, а також перната дичина. У заповідно-мисливських господарствах, що є практично в усіх областях, організовується полювання на лося, оленя, дикого кабана, зайця, лисицю, диких гусей, качок тощо.

Це цікаво!

Лось – це один з видів оленів, який за зовнішніми ознаками суттєво відрізняється від інших оленів. Він дуже високоногий, з міцною грудниною, відносно коротким тулубом і важкою горбоносою головою, лопатоподібними рогами.

Лосі можуть жити у лісах, у степу, в горах, тримаючись гірських долин і похилих схилів, де знаходять для себе їжу. Адже харчуються лосі досить різноманітно: листям дерев, пагонами, травою, водяними рослинами тощо.

Зима – важкий період у житті цієї тварини. Якщо снігу багато, лосям важко рухатися. Що більше снігу, то менше ходить лось. У великі морози тварини люблять лягати в сніг. Тоді над білою поверхнею видно тільки голову з рогами та великі вуха, що повертаються час від часу, як ехолокатори. Перш ніж лягти, лосі повертаються під вітер.

Лось може жити 20–25 років, однак у природі гине, як правило, значно раніше. Найчастіше гинуть лосенята, на яких полюють вовки, або в затяжні весни, коли після потепління раптово повертаються холоди та сніг.

У Західній Європі лося винищили ще в XVIII ст. Там він так і не відновився.

Чисельність багатьох звірів і птахів України значно скоротилася за останні два століття. Залишилися лічені пари таких птахів, як беркут, скопа, орлан-білохвіст, чорний гриф, білоголовий сип, хохітва, огар. На межі зникнення лісовий кіт, перегузня, трипалий земляний заєць, хохуля.

А чи відомо тобі, що…

…беркут – це великий, енергійний, рухливий птах? Оселяються беркути звичайно в великих лісових масивах, на островах в заболочених місцевостях. У Карпатах беркути гніздяться у важкодоступних місцинах у горах. Гнізда беркутів можуть сягати діаметра 3 м й висоти 2 м. Зручні гнізда використовуються птахами багато років підряд, якщо вони не відчувають загрози чи негативного впливу навколишнього середовища. Кожна пара може мати кілька запасних гнізд у межах кормових угідь.

Пари беркутів формуються на все життя. У природі беркути живляться крупними та середніми за розмірами ссавцями – дикими козенятами та поросятами, зайцями. З птахів полюють за глухарями, тетеруками, рідше за різноманітними водоплаваючими.

Беркут шукає здобич здалеку й іде на ціль з великої віддалі прямо, розвиваючи величезну швидкість. Зі свистом розсікаючи повітря, він стрімко падає на ціль, абсолютно прямо. У цей момент він майже непомітний спереду. Наздогнавши жертву, він ловить її кігтями.

Беркут охороняється повсюдно.

Великої шкоди завдають тваринам руйнування природного середовища, господарська діяльність у лісах, осушення боліт, прокладання доріг, полювання. Усе більший вплив має хімічне й радіаційне забруднення навколишнього середовища.

Нині виникла нагальна потреба в охороні та збереженні багатьох видів тварин, що зникають, шляхом створення заказників, заповідників, національних парків.

Це цікаво!

Найбільшими наземними дикими тваринами на території України є зубр, лось, олень звичайний, свиня дика, ведмідь бурий, вовк. Маса зубра може перевищувати 1 т при висоті 2–3 м. Найменшим звіром серед ссавців є бурозубка мала (землерийка, яка живиться комахами). Довжина її не більше 6 см, а жива маса – 5 г. Трапляється бурозубка в усіх лісових та лісостепових областях України.

Тварини та птахи в історії та геральдиці українських та інших земель

Родові, земельні й державні герби, які вивчає геральдика, мають багато спільного – і водночас багато відмінностей. Їх об’єднує важливе правило – предмети, зображені на гербі, символізують і характеризують його власника, тобто людину, рід, країну, місто.

А чи відомо тобі, що…

Від одного народу до іншого, з однієї епохи в іншу переходила інформація, зашифрована в гербах. У них усе має сенс – форма, кольори, найдрібніші деталі, фігури алегорій.

Дуже часто на гербах зображали різноманітних тварин: хижих, лісових, домашніх, фантастичних. Із хижих тварин найчастіше на гербах зображали лева. Лев і його різновид леопард – одні з найстаріших і найпопулярніших геральдичних символів. Лев є символом сили, мужності та великодушності, а леопард – хоробрості та відваги. Найбільш часто цю тварину на гербі відтворюють золотою фарбою, часто в гербі лев буває представлений один, але їх може бути і два, якщо ж число їх більше, то вони іноді називаються левенятами.

Лева мали своїм символом у різний час багато міст України, сьогодні ж він зображений на гербі одного з найстаріших українських міст, і напевно не важко здогатись, якого саме. Звичайно, це Львів, на його гербі в синьому щиті зображена золота брама з трьома вежами, кожна з яких завершена трьома зубцями і має по одній бійниці; центральна вежа вища від двох інших; брама відкрита, без воріт і ґрат; в отворі брами крокує в правий геральдичний бік золотий лев.

Це цікаво!

Герб міста в сучасному вигляді було затверджено 5 липня 1990 р., однак зображення лева вперше трапляється на печатці галицько-волинських князів Андрія II та Лева ІІ, котрі називали себе правителями усієї Русі, Галича й Володимира. Припускають, що лев був знаком династії Романовичів, однак із першої половини XIV ст. він однозначно стає гербом Галицько-Волинської держави, адміністративним центром якої був Львів.

Лев – це й дотепер найпопулярніший у геральдиці символ, який прикрашає сучасний герб Чехії, Норвегії, Фінляндії, Шотландії, інших країн та міст.

Вовк у традиційній європейській геральдиці вважається символом переможеної жадібності, злості і ненажерливості, поміщається в гербах як знак перемоги над жадібним і злим противником. Він називається хижим, якщо тримає здобич, і розлюченим, якщо його очі відрізнені іншою від усього тіла фарбою. Однак вовк також може символізувати відданість сім’ї та сімейним цінностям, здатність постояти за свою оселю.

У культурі та міфології тюркських народів зображення вовка часто присутнє в родовій та державній символіці. У червні 1991 р. було проголошено Чеченську Республіку, на гербі якої був зображений лежачий вовк. За легендою, якось здійнявся сильний вітер, і всі звірі покинули рідні місця, один лише вовк залишився. Вітер виривав дерева, та вовк залишився стояти, вчепившись кігтями в землю. Навіть коли вітер зірвав із нього шкуру, звір не зрушив з місця. Коли звірі повернулися, то знайшли мертвого вовка, що вчепився в землю. Тому в цьому випадку вовк символізував любов чеченців до своєї батьківщини.

А чи відомо тобі, що…

…вовк зображений на гербі міста Вовчанськ, що в Харківській області. Опис 1788 р. так висвітлював історію цього міста: «Місто побудоване 1688 року. Лежить по обидва боки річки Вовчої на рівному піщаному місці. На початку заселення мало воно назву Вовчі Води й було сотенним містечком Харківської провінції, а під час упровадження намісництва перейменували його на місто». Герб Вовчанська 1781 р. являв собою один із нечисленних на Харківщині випадків, коли первісний «промовистий» проект було схвалено.

Ведмідь – одна з тварин, зображення яких також використовували в українській геральдиці. Зазвичай ведмідь інтерпретується як символ сили, хитрості і лютості у захисті вітчизни. Саме цей величний звір зображений на гербі сучасного Закарпаття.

Герб Закарпатської області був затверджений 18 грудня 1990 р.: «Герб Закарпатської області має форму розтятого щита. У правій частині – сім рівних горизонтальних смуг із чергуванням лазурового й золотого, з яких перша смуга лазурова, друга – золота; у лівій частині в срібному полі – зображення червоного ведмедя, що стоїть на задніх лапах і дивиться вліво».

Це цікаво!

Існують три основні тлумачення герба Закарпаття:

1) нібито сім смуг, синіх і жовтих, нагадуючи Україну, означають сім головних річок краю – Тису, Тересву, Ріку, Тереблю, Боржаву, Латорицю, Уж, а ведмідь – типовий представник фауни Карпатських гір;

2) сім смуг означають єдність семи колишніх комітатів Закарпаття, а поєднання срібного та червоного кольорів відбулося під впливом чеської та словацької геральдики;

3) ведмідь – це давній геральдичний символ герба Петра Петровича, наджупана земплинського й ужанського XIV ст., який потрапляє у ХХ ст. в герб Підкарпатської Русі.

У густих лісах, де зараз розташований Берлін, над усіма звірами царював колись ведмідь, втілення сили й мудрості. Відтоді його зображення можна зустріти скрізь у Німеччині – на поштових марках і в сувенірних крамницях. Хоча ведмедя розміщують не лише на гербах німецьких земель, часто й інших лісових місцевостях, бурого ведмедя, наприклад, бачимо на гербі Карелії.

А чи відомо тобі, що…

Лисиця в геральдиці традиційно є символом проникливості, хитрості, прозорливості. Зображена вона на гербі міста Лисичанськ, що в Луганській області. У центрі на щиті герба зображено золотисту лисицю, що сидить на шматку кам’яного вугілля на пам’ять про Лисячий Буєрак, де вперше в Донбасі була знайдена ця копалина. Тлом для лисички служать смуги трьох кольорів: жовтого, синього та малинового – це кольори міського прапора.

Лісові тварини, такі як лось, косуля, бобер, кабан, заєць, характерні для європейської геральдики. На гербах Нижнього Новгорода, білоруського Гродно поміщений олень, що скаче, як символ справедливості, шляхетності й сили. За переказом, католицький святий Губерт став зразковим християнином після того, як на полюванні побачив знамення – оленя із золотим хрестом між рогами. Оскільки поряд із Гродно були розташовані багаті мисливські угіддя Біловезької і Гродненської пущі, оленя святого Губерта обрали символом міста.

Це цікаво!

Бобер присутній на гербі міста Бібрка, що у Львівській області. Як вважають історики, це місто над річкою Боберка було засновано у XV ст. Назва річки, від якої походить і назва міста, згадується в літописних джерелах ще 1211 р.: очевидно, на той час долина Боберки була місцем княжих ловів, тобто полювань на бобрів. 1569 р. король Сигізмунд-Август надав Бібрці привілей на користування магдебурзьким правом. Судячи з усього, тоді ж для міста було затверджено герб із зображенням бобра з галузкою в зубах.

Досить сумирна тваринка – ховрах – зображена на гербі міста Куп’янськ Харківської області. Ховрах сидить на золотому тлі на знак того, що «таких звірят в околицях сього міста доволі є».

Якщо лев – цар звірів, то орел – цар птахів, і трапляється на гербах не рідше. Виникнення цього символа пов’язують із об’єднанням Ассірії та Мідії 598 р. до н.е. За іншою версією, і в Західній і в Східній Римській імперії символом був одноголовий орел, що перетворився після об’єднання імперій у двоголового. Він зустрічався на гербах багатьох держав, що вважали себе спадкоємцями Римської імперії. Серед них – герб Російської імперії, на якому орел стискав у кігтях атрибути імператорської влади.

А чи відомо тобі, що…

…орел символізує владу, панування, верховенство та прозорливість (державну прозорливість). В язичницькі, античні часи орел служив символом божества або монарха. Так, у Давній Греції і Римі він належав відповідно Зевсу та Юпітеру, у персів зображення золотого орла несли на чолі війська або перед кортежем царя-полководця. Фараон Птолемей VIII (116–107 рр. до н. е.) зробив орла символом Єгипту і звелів вибити зображення орла на єгипетських монетах. Римські полководці мали зображення орла на своїх жезлах як знак верховенства над діючою армією (тобто наступальною, активною силою). Згодом, коли найбільш щасливі полководці ставали імператорами, орел був перетворений на символ верховної влади. Тому орел отримав в римському законодавстві офіційне найменування «римський птах».

Орел зображений на гербах кількох українських міст. Одне з них – Чернігів. Відомий чернігівський краєзнавець кінця XVIII ст. Опанас Шафонський вважав, що герб Чернігова й Чернігівської землі – малюнок чорного орла – був «руськими князями до навали татарської запроваджений».

Також віднаходимо цього птаха на давньому гербі Коломиї, що на Івано- Франківщині. 1395 р. місто одержало від польського короля Володислава Ягайла гербовий привілей, у якому наводився опис відзнаки міста: на червоному тлі увінчана короною орлина голова. Очевидно, цей герб виступав як частина державного знаку Королівства Польського (срібного орла на червоному щиті) і повинен був підкреслювати приналежність міста до польських володінь. Австрійська влада, під яку пізніше підпала Коломия, надала їй статус округового міста, а 1849 р. затвердила для неї новий герб, також навіяний мотивами королівської символіки Польщі: «У першій частині розколеного червоного щита – половина срібного двоголового орла, над якою, на лінії розколу, – золота корона». На сучасному гербі міста на колі в оборонній позі стоїть розкрилений беркут, який охороняє чистоту природного середовища, матеріальні й духовні скарби Коломийської землі. В образі беркута – борці за волю і незалежність України: опришки, січові стрільці, вояки УПА тощо.

У геральдиці лелека, а також інші схожі птахи – журавель, чапля, ібіс, символізує пильність у боротьбі з ворогами. На гербах журавля, а іноді й лелеку або чаплю, часто зображують із каменем у лапі. Походить цей образ від відомої ще з античних часів легенди, що під час відпочинку перелітної зграї один із птахів вартує спокій інших, тримаючи в піднятій лапі камінь. Коли стомлений сторож починає куняти, камінь випадає й будить його.

А чи відомо тобі, що…

…білий лелека зображений на гербах Тирасполя, Гааги, Шторкова, Касселя й ряду інших міст? Потрапив цей птах на герби і в тих країнах, де він не водиться (Австралія), – символіка птаха була занесена сюди з Європи.

Білий лелека трапляється на гербах кількох українських міст. На гербі Біловодська 1781 р. у верхній частині щита зображений герб Воронізької губернії, у нижній, на зеленому фоні – лелека. На гербі Ананьєва 1847 р. в нижній частині щита – на блакитному тлі стоять на гніздах три лелеки. На гербі містечка Щуровичі на Львівщині на червоному фоні був зображений срібний лелека, що тримає в дзьобі змію.

У середньовічній західній геральдиці лелека був також символом пильності в боротьбі з ворогами. Лелека (за іншими даними – журавель) з каменем у лапі був зображений на печатці XVII ст. міста Дунаївців.

Пара лелек зображена на гербі міста Дружківка Донецької області. Їхнє зображення свідчить, що мешканцям міста ці птахи приносять щастя й надію на краще майбутнє, а тому вони шанують лелек, що символізують міцність сімейних зв’язків.

Лебідь у геральдиці традиційно є символом чистоти, непорочності, мудрості.

А чи відомо тобі, що…

…у греків лебідь уважався птахом Афродіти, а також Аполлона як покровителя поетів та музикантів і пов’язувався зі світлом, сонцем, мистецтвом?

Бачимо цього гарного птаха на гербі міста Лебедин, що на Харківщині. Він являє собою приклад яскравої й лаконічної міської відзнаки. Навіть первісний варіант його проекту, складений у Герольдії, відразу дістав схвалення. На ньому містилося зображення лебедя з розпластаними крильми, до якого додали таке пояснення: «Оскільки й донині тут є ще озеро, на якому бува доволі лебедів, на знак сього містечко названо Лебедином».

Символічним для України птахом, безперечно, є сокіл. Як і орел, сокіл означає перемогу, а також свободу, надію. Цей птах був важливим для всіх слов’ян, уособлюючи красу й хоробрість. Сокіл був родовим знаком роду Рюриків, термін «сокіл», «соколичи» навіть служив для позначення князів Рюриковичів.

Це цікаво!

У Давньому Єгипті сокіл був символом царської влади, оскільки «його погляд паралізує птахів так само, як фараон – своїх ворогів». Через свій високий політ цей хижак був алегоричним образом бога Гора, великого бога неба. Гора зображали у вигляді сокола чи людини з соколиною головою.

Кілька українських міст здавна мали сокола на своїх гербах: місто Сокаль Львівської області, місто Вознесенськ Миколаївської області (на його гербі зображення сокола над річкою, без сумніву, відтворює давню запорозьку назву поселення – Соколи), раніше містечко, а зараз селище Соколів на Івано-Франківщині.

Срібного сокола з розпростертими крилами зображено на гербі міста Слов’янськ, що в Донецькій області. Він символізує пісню «Дивлюсь я на небо та й думку гадаю, Чому я не сокіл, чому не літаю», яку склав уродженець міста Михайло Петренко.

Серед домашніх тварин, які розміщують на гербах, першість тримає собака. Його неодмінно зображали з нашийником – символом його прирученості людиною. Собака в геральдиці – це емблема вірності, відданості, пильності, іноді – дружби, що застосовувалася в західноєвропейській і в російській геральдиці.

Собак на своєму гербі мали графи Толсті, срібного собаку віднаходимо на гербі Корчак, що ним користувалися більш ніж 270 родів Білорусії, України, Литви та Польщі, зокрема, Барятинські, Браницькі, Ейсмонти, Заранки, Ільїничі, Котовичі, Мелешки, Млечки, Струсі. Собак зображено також на гербі Канарських островів – назва острів утворилась від латинського слова canis, что означає «собака». За словами Плінія Старшого, на одному з семи островів колись жили великі собаки.

Кінь – сильна й корисна для людини тварина – традиційно поєднує в собі кращі якості багатьох тварин: хоробрість лева, зір орла, силу вола, швидкість оленя, спритність лисиці. Його зображення присутнє на гербі міста Черкаси. Первісний проект черкаського герба мав такий вигляд: у верхній частині щита – герб Київської губернії, у нижній – міський герб 1791 р. з зображенням польського вершника зі списом на срібному тлі. Однак невдовзі постать польського воїна було вилучено з проекту, й остаточний варіант герба, затверджений 26 грудня 1852 р., дістав такий опис: «Щит герба розділено на дві рівні частини: у верхній зображено герб Київський, а в нижній, червоній, срібний кінь, що скаче. Герб прикрашено міською короною». Незважаючи на те що внаслідок вилучення з малюнку зображення польського воїна черкаська відзнака втратила свій попередній алегоричний зміст, новий герб міста не можна вважати невдалим. Коня визначали як геральдичну емблему сили, сміливості та волі, символом, гідним міста з такою буйною минувшиною. Сучасний герб Черкас був затверджений 1995 р. У верхній частині перетятого щита в лазуровому полі стоїть козак у червоному одязі, тримаючи рушницю на плечі, з шаблею та порохівницею на поясі. У нижній частині – в червоному полі срібний кінь, який скаче вліво.

А чи відомо тобі, що…

Непростого коня зображено на гербі Туркменії. У блакитному колі там – Янардаг – ахалтекинський кінь першого й довічного Президента незалежної та нейтральної Туркменії Сапармурата Туркменбаші, представник класичного взірця ахалтекинськой породи. Ця порода – одна з найдавніших серед верхових коней, у VII ст. вона вважалась однією з найкращих в Передній Азії. Науковці припускають, що кінь Олександра Македонського Буцефал належав до ахалтекінської породи.

На гербі міста Верхньодніпровська, що в Дніпропетровській області, зображено іншу свійську тварину – бика. Герб Верхньодніпровська, розроблений у Катеринославському губернському правлінні й уперше узаконений 1811 р., відтворював у своїй символіці географічне положення міста й головну рису господарства його околиць: «На золотому тлі бик, що грається, а на нижньому, зеленому, тлі срібна річка, що тече, на знак достатку в скотарстві того краю та вигоди, наданої для того природою».

В українській геральдиці бик присутній здавна, бо був священною твариною наших предків. Цей символ означає родючість землі. Бика зображали на гербах міста Липовець Вінницької області (оскільки в місцині, де воно розташоване, було розвиненим скотарство), колишнього містечка, а нині села Язловець у Тернопільській області (оскільки червоний бик на срібному тлі був родовим гербом князів Понятовських, власників містечка у ХVІІІ ст.).

Це цікаво!

Бика зображено на гербі Ісландії. Він являє собою синій щит, на якому зображений червоний хрест на срібному хресті. Щит тримають четверо покровителів Ісландії, що стоять на шматку магми. Бик – покровитель Південно-Західної Ісландії, орел чи грифон – Північно-Західної, дракон – Північно-Східної, велетень – Південно-Східної. Цих покровителів дуже шанують на теренах Ісландії.

Однак не тільки наземних тварин зображали українці на гербах своїх земель та міст. Так, наприклад, на гербі наймолодшого міста Криму – Щолкіно – красується пара срібних дельфінів.

А чи відомо тобі, що…

…дельфін у гербах був емблемою сили? Він також вистпає як символ морської стихії, свободи, радості, благородства. У Давній Греції дельфін вважався носителем душ померлих на острови блаженних. З ним також пов’язується спасіння потопаючих (згідно з одним з міфів, дельфін підхопив співця Аріона, коли той кинувся в море). У християнстві цей образ пов’язувався з Христом – спасителем світу (оскільки дельфіна розглядали як рибу, а риба – це символ Христа).

1150 р. дельфін став деталлю герба володарів Нижньої Бургундії, яка через це почала зватися Дельфінатом (франц. Dauphine); після смерті останнього бургундського князя, котрий не мав нащадків, князівство перейшло під владу короля. З 1349 до 1830 р. першорідний син французьких королів став носити тому титул Дельфіна (Дофіна).

Короп фігурує на гербі сучасного селища міського типу Короп, що на Чернігівщині. Це містечко в долині Десни відоме ще з княжих часів: найраніша згадка про нього датується 1153 р. На той час воно було фортецею в Новгород- Сіверському уділі Чернігівської землі, але згодом, очевидно, значно занепало, оскільки після княжої доби згадки про Короп у документальних джерелах надовго перериваються. Нової хвилі розвитку містечко зазнало в першій половині XVII ст., коли польський король надав йому привілей на користування магдебурзьким правом. Опис герба, наданого на той час місту, нині є невідомим, але скоріш за все саме тоді Короп одержав емблему з зображенням коропа, супроводжуваного вгорі зубчастою листковою короною, яка згодом фігурувала на печатках Коропської сотні.

1746 р. біля Кілійського гирла Дунаю переселенцями-сектантами було засновано поселення під назвою Липованське. Згодом, наприкінці XVIII та на початку XIX ст., поселення набуло характеру рибальського містечка та значно зросло завдяки швидкому поширенню в його околицях рибальського промислу. 1840 р. містечко дістало нову назву – Вилкове (вилкою місцеві рибалки звичайно називали Кілійське гирло Дунаю, що недалеко від містечка утворювало дельту). 1932 р. румунський королівський уряд затвердив для Вилкового, яке було тоді муніціпіею Ізмаїльського повіту, герб, що відтворював географічне положення міста в дельті Кілійського гирла Дунаю та його рибальський побут: «На срібному тлі блакитна кроква, під якою три золоті риби, а вгорі з боків дві зелені рогозові стеблини. Щит увінчано срібною міською короною з трьома зубцями». Риби зображені й на сучасному гербі міста, яке тепер належить до Одеської області.

Це цікаво!

Золота рибка – не казкова героїня, а справжня риба з родини коропових, наукова назва її – китайський карась. Найдавніші відомості про золотих рибок з’явились у Китаї в VI ст. до н. е. Саме в цей час їх почали утримувати як декоративних тварин. Зображення золотої рибки є в ранніх пам’ятках китайської писемності й на гербах знатних родин. Містечко Пльон, розташоване на півночі Німеччини, має на своєму гербі зображення цієї рибки, й у фонтані на його привокзальній площі мешкають справжні золоті красуні.

Цікаві факти про тварин і птахів

Чому птахи не падають, коли сплять на гілці? Зазвичай під час відпочинку тварини приймають позу, в якій вони можуть максимально розслабити м’язи. Але для більшості птахів спокійний сон, навпаки, можливий лише при напруженні м’язів ніг, які допомагають їм стійко, не втрачаючи рівноваги, сидіти на гілці або жердинці. Ці м’язи довгими сухожиллями з’єднані з пальцями. Коли птах сідає, м’язи скорочуються, сухожилля натягується – і пальці стискаються. Під час сну птах не може випрямити ноги (уві сні його тіло нерухоме), тому пальці не випускають опору.

Птахи, які сплять стоячи у воді (наприклад, фламінго або чаплі), часто підібгають уві сні одну ногу. Так вони віддають воді менше тепла й довше зберігають оптимальну температуру тіла.

Утім, сон стоячки не єдиний спосіб відпочинку для птахів. Лелеки під час перельотів примудряються по черзі спати прямо на льоту. А темний крячок, покинувши гніздо, може декілька років без зупину літати над морем: ноги в нього не пристосовані до посадки на воду, він на бриючому польоті ловить водних комах і рибку, і спить, що називається, «на крилі».

Чому риби не замерзають у крижаній воді? Риби – істоти холоднокровні, тобто температура їх тіла дорівнює температурі навколишнього середовища. Між тим у найближчій до Південного полюса частині Світового океану – протоці Макмердо – температура води опускається деколи нижче – 2 ℃. При цьому полярні види риб не перетворюються на шматок льоду: вони виробляють глікопротеїни – особливі білки, виявлені в крові риб у середині ХХ ст. Це дуже ефективні кріопротектори: вони гальмують процес замерзання рідини у 200–300 разів краще, ніж, наприклад, звичайна сіль, яку кладуть у воду, щоб вона не замерзала. За присутності глікопротеїнів рух молекул у водному розчині стає менш хаотичним і вони гірше зв’язуються одна з одною в кристалічну решітку.

За ефективністю глікопротеїни перевершують антифризи. Імовірно, цим і пояснюється, що суто біологічні дослідження фінансував концерн «Volkswagen», зацікавлений в отриманні нових матеріалів для автомобільної промисловості.

Де пупок у кенгуру? Пупок являє собою рубець, що залишається на тілі новонародженого після видалення пуповини – судинного тяжа, який з’єднує кровоносну систему плоду з плацентою. Плацента – це оболонка плоду, яка тісно прилягає до стінок матки. Крізь плаценту в тіло плоду надходять кисень і поживні речовини й забезпечують його розвиток. У зворотному напрямку виводяться продукти обміну. Плаценту має переважна більшість видів сучасних ссавців.

Але кенгуру належить до меншості – до класу сумчастих. У цих тварин зародок, який розвивається в матці, майже не пов’язаний з її стінками й живиться тільки за рахунок проникнення речовин. З ростом зародка такий спосіб постачання стає неефективним. Тому сумчасті народжують маленьких недорозвинених дитинчат – фактично ембріонів. Тим не менш ці крихітні істоти самостійно дістаються по материнській шерсті до сумки, де й відбувається їх подальший розвиток. Оскільки в кенгуру немає плаценти, то й у кенгуряти немає пуповини, а якщо немає пуповини, то й пупку нізвідки взятись.

Як птахи орієнтуються в польоті? Щоб без карт пролетіти тисячі кілометрів і безпомилково потрапити в призначений пункт, птахи використовують «вбудовані» матір’ю-природою феромагніти, за допомогою яких вони орієнтуються за магнітними полями планети. Крім того, голуби, наприклад, здатні запам’ятовувати прикметні особливості на землі, за якими й орієнтуються.

Чому панцир черепахи складається з шестикутників? Черепахи ростуть, і їх панцир повинен збільшуватись разом з ними, причому рівномірно по всій площі. Тому черепашачий панцир формується з окремих, щільно підігнаних одна до одної, як дощечки паркету, пластинок, котрі при цьому зберігають здатність приростати по краях.

Якби пластинки могли рівномірно рости на всі боки, вони б мали форму кіл. Однак кола не можуть щільно прилягати одне до одного, між ними неминуче будуть залишатись просвіти. Існує не так вже багато плоских фігур, якими можна заповнити поверхню без зазорів і перекриттів. Найпростіші – три правильні багатокутники: трикутник, квадрат і шестикутник. Ділянка, що зростає, навряд чи може зберігати форму квадрата або рівностороннього трикутника: формоутворення відбувається шляхом поділу та міграції клітин, а клітини «не вміють» вимірювати кути й відраховувати відстані. У цьому відношенні шестикутники – найзручніші з фігур, здатних заповнити поверхню: їх форма ближче всього до кола. Вони і складають основу панцира, а пластини, що приростають з боків, «підганяються» до них так, щоб панцир мав рівний край.

Навіщо зайцю великі вуха? Довгі заячі вуха – це не лише органи слуху, а й радіатори охолодження.

Зайцю, щоб урятуватись від хижаків, доводиться часто й багато бігати, тож «охолоджувальний пристрій» йому потрібен потужний. Якби він скидав зайве тепло тільки за допомогою потовиділення, то витрачав би багато води. А охолодження за рахунок теплообміну дозволяє йому виживати в посушливих місцях і на бідних кормах на зразок деревної кори.

На вухах під самою шкірою в цих звірків проходять судини, просвіт яких регулюється в широких межах. Коли зайцю потрібно скинути тепло, вушні артерії працюють на повну потужність, коли потрібно поберегти – просвіт звужується майже до повного їх перекриття. Чим спекотніший клімат, тим більше тепла організму потрібно розсіювати, тому найбільш вухаті зайці – південні. Довжина їх вух сягає половини довжини тіла. Подібний «широтний градієнт» характерний не тільки для зайців, але й для всіх ссавців, і не тільки щодо вух. У біології він називається правилом Аллена.

Кров може бути зеленою. У знайденої в Камбоджі жаби Chiromantis samkosensis прозора шкіра, через яку просвічує зелена кров. Це дозволяє їй залишатись непомітною в тропічних заростях.

Червоний колір крові дає гемоглобін – пігмент, що переносить кисень. Але багато безхребетних використовують для переносу кисню не гемоглобін, а інші пігменти, «робочу частину» яких складають іони різних металів. Зокрема, кров багатьох молюсків, членистоногих і деяких інших тварин містить гемоціанін – пігмент з йоном міді. Найчастіше ця сполука робить кров синьою, а іноді (наприклад, у каракатиць) синювато-зеленою.

Зелений колір крові камбоджійської жаби пов’язаний із пігментом білівердином. Він утворюється в печінці (у тому числі й людській) як проміжний продукт розпаду гемоглобіну, і саме він дає зелений колір жовчі. Однак у жаби, на відміну від нас, він не виводиться з жовчю через кишківник, а надходить назад у кров.

Буває зелена кров і в людини. Це трапляється вкрай рідко, за надлишку сполук сірки в крові (наприклад, у результаті зловживання ліками, які містять цей елемент). Сірка легко зв’язується з гемоглобіном. Отримана сполука сульфогемоглобін надає крові темно-зеленого, як шкірка авокадо, кольору. Як правило, самих власників зеленої крові це не турбує.

Кроти зовсім не сліпі. Дослідження останніх років спростували існуючу думку про те, що кроти сліпі, оскільки живуть під землею. Насправді, у кротів досить гострий, хоча й обмежений, зір. А побачене кротом світло служить знаком небезпеки, адже проникнення світла для тварини означає не що інше, як те, що в нору проник хижак.

А ще кроти дуже витривалі: за одну ніч вони здатні прорити тунель довжиною в 76 м.

Навіщо їжаку яблука? Малюнки та постановні фото домовитих їжаків, що несуть на своїх колючках яблука, відомі всім. А ось знайти реальну фотографію такого їжака чи очевидця, котрий спостерігав звірків, що наколюють яблука на голки, важко.

Зворушливий міф про їжачка, який запасає яблука та гриби своїм дітям, породив Пліній Старший. За його словами, їжак уміє «обдумано» чіпляти на себе виноградні ягоди, а в деяких випадках і яблука. Насправді їжак фізично не здатний кататися на спині, протикаючи при цьому плоди. Більше того, їжаки майже не цікавляться яблуками. При зустрічі з тваринкою слід її пригощати не молоком і фруктами, а дощовими хробаками, пташиними яйцями та м’ясними консервами для собак. Однак молоді їжаки не проти заглянути в сад і поласувати виноградом чи перезрілими сливами. При цьому їм на спини цілком може впасти парочка гнилих плодів і зачепитися за голки.

Чому в кішок світяться очі? Світіння котячих очей у темряві пояснюється просто – вони відбивають світло від зовнішнього джерела.

Якщо посадити кішку в кімнату без вікон, то в повній темряві її очі світитися не будуть. Секрет світіння котячих очей полягає в тонкому відбиваючому шарі, що складається з прозорих клітин. Коли промінь світла крізь рогівку та кришталик сягає світлочутливої сітківки, він поглинається не цілком. Частина світла досягає внутрішньої судинної оболонки. У тварин, очі яких світяться в темряві, це світло відбивається прозорими клітинами назад, пронизує сітківку, збільшуючи світлочутливість очей, і вузьким пучком випромінюється назовні, що, власне, й дозволяє тварині вночі бачити набагато краще. Причому світіння очей, що спостерігається як у кішок, так і в інших тварин, котрі ведуть нічний спосіб життя, властиве кожному оку. Його можна спостерігати і в людини, якщо освітити око яскравим джерелом світла. Подібний ефект спостерігається при використанні лампи-спалаху. Ось чому на кольорових знімках у людей іноді очі сяють зловісним червоним світлом.

Горобець – один з найпоширеніших птахів як в Україні, так і на Землі. У нас найчастіше зустрічаються два види – це горобець польовий та горобець хатній.

Польовий горобець, за рішенням Українського товариства охорони птахів, отримав звання «Птах 2010 р.».

До початку XXI ст. загальноєвропейська популяція хатнього горобця значно скоротилась, а в ряді країн цей вид опинився на межі зникнення. Так, із середини 80-х років ХХ ст. популяція горобців у Чехії зменшилась на 75 %, у Великій Британії – на 68 %, причому у великих містах Британії вони практично зникли. Як причини називаються зменшення кількості комах під час їх періоду розмноження, хвороби, викликані високим вмістом пестицидів у злаках, зникнення місць гніздування в містах через їх реконструкції, зменшення зелених міських зон і знищення дерев, що знову-таки веде до загибелі комах, необхідних для вигодовування пташенят.

А от іще один факт про цих пташок: коли 1850 р. з Європи до Америки привезли першу партію горобців, американці так зраділи, що загодували їх усіх до смерті.

Звідки походить слово «снайпер»? Слово «снайпер» уперше з’явилося в англійській армії під час Першої світової війни. Пішло воно від англійської назви птаха «бекас» – snipe. Ця дрібна та швидка пташка має чудове камуфляжне забарвлення для болотистої місцевості, а невеликі розміри й особливий стиль польоту роблять її дуже важкою мішенню для мисливців. Полювання на бекаса складне тим, що траєкторія польоту пташки непередбачувана, і постріл повинен проводитись «навскидку». Тих же, кому вдавалося полювати на бекасів успішно, стали називати снайперами.

Що об’єднує велетня слона та маленького тендітного метелика? Надзвичайна гострота слуху. І слон, і метелик можуть вловити звуки частотою навіть в 1 герц, тимчасом як слуховий діапазон людини становить від 20 до 20 000 герц.

Слуху тварин можна тільки позаздрити. Коти, наприклад, чують у три рази краще, ніж людина. Вуха кішки завжди напоготові. Вони обертаються незалежно одне від одного (аж до 180 градусів), навіть якщо здається, що їх власник міцно спить. Собачий слух поступається слуху котів. Межа верхнього діапазону песиків сягає 40 000 герц – «всього-на-всього» вдвічі більше, ніж у нас.

Однак коти, собаки та щури не чують сучасних сабвуферів. Тож якщо домашній улюбленець спить неподалік увімкненого музичного центру та здригається в такт ударникам, скоріше за все, він лише відчуває здригання повітря, а запальні ритми та звуки голосної музики «пропускає» повз вуха.

А от мурахам ніколи не доведеться насолодитись нашою музикою. Вони сприймають звуки високо за межами людських частот – в ультразвуковому діапазоні. Більшість комах на Землі живуть в абсолютній тиші. Виняток – сарана, бджоли, цвіркуни, цикади, які самі видають звуки, а також більшість нічних метеликів. Їхні розташовані на голові та ногах! А комарі навіть спеціальні антени на голові мають, щоб слухати, що відбувається навколо.

Риби також прекрасні «слухачі». Короп, приміром, здатен почути звук від 5 до 2 000 герц. Отже, слух у риб налаштований більше на низькі звуки і менш чутливий до високих, тож будь-який необережний крок на березі, удар, шерех, чудово вловлюється коропом чи пліткою.

Навіщо крокодили ковтають каміння? Крокодили наповнюють свої шлунки не лише тваринами, яких спіймали, а й камінням. Вірніше, саме тому, що в раціон звичайного крокодила входять черепахи, риба, птахи, жирафи, буйволи й навіть леви, крокодилові необхідне в шлунку каміння, аби всю цю їжу перетравити. Крім того, каміння є баластом при зануренні під воду.

Як матері-кити примудряються вигодувати дитинчат завдовжки близько 10 м? Це й справді нелегко: мати скороченнями спеціальної мускулатури випліскує молоко в рот дитинчаті, яке, подібно до людської дитини, з самого народження вміє триматися за сосок (у китів вони є!). А молоко китів приголомшує своєю поживністю: воно жирніше за людське в 10 разів, і за день китеня набирає до 90 кілограмів!

Для того щоб вибратися на світ зі шкаралупи, у маленьких пітонів на верхній губі утворюється зуб-шип. Їм вони розрізають шкаралупу яйця. Після цього шип відвалюється.

Кішка – одна з найпоширеніших свійських тварин світу. Проте є країни, такі як Перу, Габон, де домашня кішка майже не зустрічається. Звичайно, для кожного власника його улюбленець жє унікальним, однак не кожен знає, що малюнок поверхні носа цієї тваринки унікальний, як відбиток пальця в людини.

Справжніми довгожителями землі вважаються слони, ворони та черепахи. Їх «вік» по кілька сотень років. До 100 років і більше живе білуга. Кінь живе приблизно 35 років, корова – 23 роки, собака – 20 років, вівця – 14, орел – 50, чиж – 25, соловей – 25, осетр – 60 років.

Під час гніздування імператорські пінгвіни залишають море, де проходить чимала частина їх життя, виходять на берег і утворюють тут просторі колонії, що налічують до 15–20 тисяч птахів. Відклавши яйце, самки залишають колонію і йдуть далеко до моря. Обігрівом яйця займається самець. До 60 днів висиджує він пташеня, перебуваючи без їжі. Живе самець завдяки запасам жиру, накопиченим раніше.

Багато хто думає, що в дикій природі виживає найсильніший. Проте вчені наводять безліч прикладів, доводячи зворотне. Наприклад, нещодавно вдалося довести, що пташенята багатьох видів птахів видають спеціальні звуки, що сповіщають своїх родичів про те, що їжу знайдено.

Слово «миша» прийшло зі старовинної індоєвропейської мови, санскриту, й означає «злодій». Миші – одні з членів роду гризунів, які також включають щурів, піщанок, лемінгів та інших.

Існує думка, нібито папуга, котрий «говорить», просто відтворює почутий набір звуків. Проте тридцятирічне вивчення такої здатності наших пернатих друзів показує зворотне. Виявляється, папуги можуть вирішувати прості лінгвістичні завдання на рівні 4–6-річних дітей і навіть комбінувати завчені слова в нові одиниці.

Якби кажан почув свій крик, що ним він користується для ехолокації, не відбитим – він би оглух. Тому перед ехолокацією кажан видає писк, котрий змушує м’язи слухового апарату напружуватись, і гучний крик він сприймає вже нормально.

Щур може обходитись без води довше, ніж верблюд. А впавши з п’ятиповерхового будинку, відбутись тільки легким переляком. Про підступність і силу щурів свідчить той факт, що тільки двоє з двадцяти котів не бояться з ними битися.

Багато видів риб, наприклад, риба-клоун, уміють змінювати стать, залежно від гормонального циклу й навіть від довкілля. А деякі представники мають органи обох статей одночасно.

Равлик може повзти по лезу бритви, не будучи пораненим, оскільки виробляє слиз, який допомагає йому безпечно ковзати. Швидкість пересування равлика – близько 1,5 мм/с.

Домашній кіт муркотить із частотою 26 циклів на секунду. Із такою ж частотою працює дизельний двигун. У Сиамі кішки користувался такою повагою, що під час коронації нового короля їх везли в кареті на початку процесії. Водночас кішка – єдина свійська тварина, не згадана в Біблії.

Мільйони дерев випадково саджають білки. Вони закопують у землю горіхи, а потім забувають, де їх сховали.

Найбільше дресирувальників у світі загинуло через слонів.

Єдина тварина, у якої верхня щелепа є рухомою, – крокодил. В інших тварин рухома нижня щелепа.

Зуби бегемота містять дентин, завдяки якому вони міцніші, ніж у кита чи слона. Від зубів бегемота відскакують навіть кулі.

Щоб яйце страуса зварилося вкруту, його треба кип’ятити не менше ніж 40 хвилин.

У жирафів найвищий кров’яний тиск і найбільше серце з усіх земних тварин.

Кішки дуже чутливі до атмосфери в оселі: вони не люблять сімей, де постійно сваряться.

Людина й собака мають 97 % спільного в будові генів.

Тхір спить до 20 годин на добу.

За останні 4000 років не була одомашнена жодна нова тварина.

У кожному бджолиному вулику живе від 20 до 60 000 бджіл. А бджолина матка відкладає майже 1 500 яєць за день і живе майже два роки.

Доросла жаба з’їдає за своє життя понад 3 т комарів.

У коня на 18 кісток більше, ніж у людини.

Мурахи ніколи не сплять.

У тілі гусіні більше м’язів, ніж у тілі людини.

За добу синиця годує своїх пташенят тисячу разів.

Від укусів бджіл щороку гине в 3 рази більше людей, ніж від укусів гримучих змій.

У метеликів смакові рецептори розташовані на ногах.

Загадки про тварин і птахів

Біла латка, чорна латка по дереву скаче. (Сорока)

Я руда, низького росту,

Хитра я і довгохвоста.

На курей я вельми ласа –

В них таке смачненьке м’ясо…

Вовку-брату я сестриця,

А зовуть мене…

(Лисиця)

Гостроносий і малий,

Сірий, тихий і незлий.

Вдень ховається. Вночі

Йде шукать собі харчі.

Весь із тонких голочок.

Як він зветься?…

(Їжачок)

Я веселенький звірок, плиг з ялинки на дубок. (Білка)

Не князівської породи, а ходить в короні,

Не їздець, а зі шпорами, не сторож, а рано будить. (Півень)

Буркотливий, вайлуватий,

Ходить лісом дід кошлатий:

Одягнувся в кожушину,

Мед шукає і ожину.

Літом любить полювати,

А зимою –  в лігві спати.

Як зачує він весну –

Прокидається від сну.

(Ведмідь)

Довгі ноги –  довгий ніс.

Прилетів –  обід приніс.

Смачних жабеняток

Для своїх маляток.

(Лелека)

Звірята рогаті,

Та ще й бородаті,

Ходять пастись в лози.

Хто? Вгадайте!

(Кози)

Сірий, ікластий, хоче вівцю вкрасти. (Вовк)

І вдень, і вночі у кожусі на печі. (Кіт)

Маленьке, сіреньке, а хвостик як шило. (Миша)

Куди повзе – за собою хату везе. (Черепаха)

По горах, по долинах ходить шуба і свитина. (Вівця)

Ось хатина, в ній –  Співак

Як цю пташку звати…

(Шпак)

Не ходжу я, а скакаю,

Бо нерівні ноги маю.

Через поле навмання

Перегнав би я коня.

(Заєць)

Швидко скрізь цей птах літає,

Безліч мошок поїдає,

За вікном гніздо будує,

Тільки в нас він не зимує.

(Ластівка)

За вікном летить сніжок,

Піднялася віхола.

Але бачу я пташок

Що сидять під стріхою!

Чи-чив-чив, чив-чив-чив-чив!

Хто співати їх навчив?

Сірі пташенята ці

Звуться, діти, …

(Горобці)

Величезний на зріст,

Пишним віялом хвіст.

До колін борода.

Що за горда хода!

По усьому двору

Розганяє дітвору.

Порозгонив і зник.

Був це, діти …

(Індик)

Крізь зимові заметілі

Пташенята прилетіли.

В них червоні гарні груди –

Ніби яблука усюди

Хтось розвісив у дворі.

Звуться пташки…

(Снігурі)

Швець –  не швець,

Кравець –  не кравець,

Тримає в роті щетину,

А в руках –  ножиці.

(Рак)

Хто це землю вигортає,

Мов купини навертає?

То підземний хід

Риє, риє…

(Кріт)

Тіло як у черв’ячка,

Вуса наче у жучка,

Крила гарні, кольорові,

Наче квіточки казкові.

(Метелик)

Він ікластий і сердитий,

Дуже любить землю рити.

Жолуді весь час шукає

Й малюків смугастих має.

(Кабан)

Наче птиця, крила має,

Все літає і співає:

– Я медок вам ношу,

Не чіпай же, бо вкушу.

Так лякає нас мала,

А зовуть її…

(Бджола)

Пір’я є, та не літає,

Ніг не має, а не здоженеш.

(Риба)

Ану, хто з дітей вгадає,

Що за звір ніг вісім має?

Снує з ниток тонкі сіті,

Щоб мушки в них ловити?

(Павук)

Наче сонячні клубочки

Хтось розсипав біля квочки.

Хто це там пищіть, малята?

Здогадалися?…

(Курчата)

Край дороги, по обніжку,

Йде тваринка –  тонконіжка,

Одна ніжка, п’ята ніжка…

Там іде…

(Сороконіжка)

Уночі гуляє,

А вдень спочиває,

Має круглі очі,

Бачить серед ночі.

(Сова)

Що то воно: у воді водиться,

Із хвостом родиться,

А як виростає,

Хвіст відпадає?

(Жаба)

Хто гнізда свого не має,

Яйця іншим підкладає,

А у лісі в холодку

Все кує, мудруля,

Хто вона?

(Зозуля)

Маленький, сіренький

По гаях літає,

Уночі співає.

Як сонце заходить,

Він чарівний спів заводить.

(Соловейко)

Не лікар, а дерева лікує.

З дерева лунає звук:

Хто там стукає: тук-тук?

(Дятел)

Біосферні заповідники, природні заповідники, національні природні парки України

Щоб зберегти природу, в Україні створюють природоохоронні території. Найважливішими з них є біосферні та природні заповідники, національні парки, заказники. Загальна площа природно-заповідного фонду України становить 2,8 млн га.

А чи відомо тобі, що…

…біосферний заповідник – це територія, на якій зберігається в природному стані весь її природний комплекс? Він улаштовується на малопорушених природних територіях достатнього розміру, назавжди позбавлених впливу людини та призначається переважно для наукових досліджень, освіти та ведення екологічного моніторингу.

Біосферні заповідники охороняються в дуже суворому режимі.

В Україні існує чотири біосферні заповідники: Асканія- Нова, Карпатський, Чорноморський, Дунайський.

Біосферний заповідник Асканія-Нова було засновано 1874 р. – він є найдавнішим в Україні. Розташований він у селищі міського типу Асканія-Нова Чаплинського району Херсонської області (відкіля й колишня назва заповідника «Чаплі»).

Це цікаво!

Перші вольєри для птахів і звірів на цій території ще будучи 11-річним хлопцем почав створювати Фрідріх Фальц-Фейн (1863–1920), нащадок німецьких колоністів, що освоювали південноукраїнські степи й володіли цими землями. Дитяче захоплення Фрідріха незабаром стало справою його життя, якій він лишався вірний до кінця своїх днів. Уже до початку 80-х років XIX ст. звістка про незвичайний зоопарк з напіввільним утриманням тварин у безводих степах Таврійської губернії Росії рознеслася по Європі. Він дивував не тільки своїми масштабами, а й тим, що тут з’явилися незвичайні для європейських зоопарків сайгаки та кінь Пржевальського, у великій степовій вольєрі почали гніздувати страуси, паслись антилопи, зебри й інші екзотичні види копитних.

Створивши зоопарк, Фрідріх Фальц-Фейн з 1887 до 1892 р. заклав дендрологічний парк на штучному зрошуванні, а 1898 р. заповідав ділянку типчаково-ковилового степу на вічні часи. Як свідчать наукові джерела, до 1898 р. в Асканії-Нова Ф. Фальц-Фейном було створено природоохоронну структуру, подібну до тієї, що була взята за основу Біосферного резервату рішенням сесії ЮНЕСКО тільки 1972 р.

Сучасна площа заповідника Асканія-Нова складає 33,3 тис. га, вона включає в себе заповідний степ (ядро), буферну зону та зону типового землекористування. Біологічна різноманітність степових екосистем налічує понад 500 видів вищих рослин і 3000 видів тварин. Багато видів, зниклих за останні два сторіччя на величезних просторах колишніх степів Євразії, тут існують як звичайні: ковила – українська, Лессинга, волосиста, тюльпани скіфський і Шренка, белльовалія сармат, цибуля Регеля, волошка Талієва, зіркоплідник частухоподібний тощо. Залежно від домінування в травостої квітучих видів степ у заповіднику набуває смарагдово-зелених, блакитних, бузкових, жовтих, сріблястих та інших кольорів. Килими з природних кольорів змінюють один одного до середини червня, після чого степ впадає в паузу спокою до вересня.

Над степом весь світловий день улітку ллється пісня степового, польового та сірого жайворонків, б’є перепел, парять лугові луні та степові канюки. Щорічно залітають сюди понад 250 видів птахів – поодинці, десятками або величезними скупченнями в 40, 150 і навіть до 500 тисяч особин. Наявність постійного водоймища в центрі заповідної ділянки – Великого Чапельського поду – привертає величезні скупчення мігруючих водоплавних птахів. Асканія-Нова – один з основних у Північному Причорномор’ї пунктів весняно-осінніх скупчень сірого журавля – до 44 тис. особин, зимівель дрохви – до 2500 особин, білолобого гусака, крижня й багатьох інших видів. У заповіднику живуть і страуси: африканський, південноамериканський, нанду, австралійський ему.

Асканія-Нова

А чи відомо тобі, що…

…африканський страус належить до найбільших птахів планети, має вагу до 175 кг? Голова його сягає на висоту 2 м 70 см. Птах протягом тривалого часу може обходитись без води, але за нагоди охоче п’є та купається. Яйце африканського страуса важить 2 кг, а іноді навіть більше. За висновками науковців, страуси в давнину жили на півдні сучасної України, в Азії – до сучасної Монголії.

Із ссавців у степу постійно мешкають борсук, лисиця, вовк, заєць-русак, безліч представників ряду гризунів. Плазуни мають у своєму складі ряд раритетних видів: полоз сарматський, степова гадюка, медянка. У цілому, тваринний світ заповідної території налічує 69 видів, занесених у Червону книгу України, 295 таких, що охороняються Бернською конвенцією, 104 – Боннською конвенцією, 12 занесених у Європейський червоний список.

Це цікаво!

Асканія-Нова – найстаріший степовий резерват світу, одне з семи природних чудес України, що входить у сотню найвідоміших заповідних територій планети. 1984 р. заповідник Асканія-Нова за рішенням Бюро ЮНЕСКО внесений до списку еталонних територій планети.

Асканія-Нова зробила основний внесок у збереження рідкісного виду – коня Пржевальського, поширення якого в Європі з Монголії почалося 1899 р. саме звідси. 1992 р., після довгої відсутності його в дикій природі, вид було успішно повернено з Асканії-Нова та Голландії до резервату Хустан-Нуру поблизу Улан-Батора.

Заповідник є найбільшим на півдні України еколого-освітнім центром. Почата при Ф. Фальц-Фейні екскурсійна діяльність (у 1909–1910 рр. 2–5 тис. відвідувачів на рік) продовжується. Зараз чисельність екотуристів складає 140 тисяч на рік. Серед низки запропонованих екскурсійних маршрутів найбільшою популярністю користується «Фотосафарі» в кінному екіпажі чи на спеціально обладнаних машинах до стад копитних тварин, що пасуться напіввільно в заповідному степу.

Карпатська гірська система, поряд з Альпами та Балканами, характеризується найбільшою біологічною різноманітністю на європейському континенті. В українській частині Карпат інтенсивне природокористування розпочалося пiзнiше, нiж у Захiдних Карпатах. Завдяки цьому тут на значних площах збереглися дiлянки дикої природи, зокрема унiкальні пралiси. Питання про їх охорону постало ще на початку XX ст., коли було створено кілька лісових резерватів у Чорногорі та Марамороських Альпах для збереження й вiдновлення зникаючих представникiв флори та фауни. Особливо активiзувалася робота вчених щодо охорони природи Українських Карпат пiсля Другої свiтової вiйни. Вже 1949 р. на північних схилах Чорногірського хребта був видiлений цiнний лiсовий масив площею 3,9 тис. га, що його 1955 р. було оголошено заповiдним. Велика увага питанням територiальної охорони природи придiлялась i на Закарпаттi. 1958 р. було створено Угольський лiсовий заказник площею 4600 га, а 1969 р. – Широколужанський флористичний заказник площею 5644 га.

Карпатський біосферний заповідник було створено 1968 р. для збереження унікальних гірських ландшафтів Карпат. Площа заповідника складає 58035,8 га, із них 39485 га надані заповіднику в постійне користування, а 18550,8 га перебувають у його складі без вилучення в землекористувачів. Територія займає 4,53 % Закарпатської області, заповідник рохташований у чотирьох її районах – Рахівському, Тячівському, Хустському та Виноградівському.

Територія заповідника складається з окремих масивів: Чорногірського, Свидовецького, Марамороського, Кузій- Трибушанського, Угольсько-Широколужанського, Долини нарцисів, Чорної гори та Юлівської гори.

Біосферний заповідник охороняє найбільші в Європі ділянки букових і ялиново-букових пралісів, 1111 видів вищих судинних рослин, 1344 видів нижчих рослин, 66 видів ссавців, 189 видів птахів, 9 видів плазунів, 13 видів земноводних, 26 видів риб та понад 15 тисяч видів безхребетних тварин. Чимало з них занесено до Міжнародного Червоного списку, Європейського Червоного списку, Червоної книги України, охороняється міжнародними конвенціями.

Карпатський біосферний заповідник

Це цікаво!

Унікальні в Чорногірському масиві Карпатського заповідника чисті й мішані смерекові, букові, яворові та ялицеві праліси. Наприклад, в урочищі Товстий Грунь у мішаних смерекових пралісах окремі дерева ялиці сягають 55 м заввишки, до 1,6 м у діаметрі й містять до 35 м3 деревини. Ідучи таким лісом, людина почувається карликом.

Чимало видів тварин зареєстровано в Україні тільки в Чорногорі. Серед хребетних – це татранська нориця, яка донедавна була відома лише з Високих Татр. Із безхребетних – це жуки красотіл інквізитор, турун трансільванський, трехус плікатулус, дюваліус рутенський тощо. З рідкісних комах, занесених до Червоної книги України, у Чорногірському масиві відмічено веснянку велику, акантолід сланцеву та жовтоголову.

У Свидовецькому масиві зростає понад 400 видів лише квіткових рослин, із яких 38 занесені до Червоної книги України. Букові ліси піднімаються тут до висоти 1380 м, що є їх найвищою межею в Українських Карпатах. У річці Кісва живуть видри. Частіше, ніж на інших ділянках заповідника, тут трапляється лісовий кіт. Обидва види занесені до Червоної книги України. Гарні умови тут і для ведмідів. Рись не є постійним мешканцем масиву, її мисливські угіддя виходять далеко за його межі, однак вона нерідко відвідує заповідник, оскільки тут може знайти спокій, а також багату поживу. Обох хижаків також занесено до Червоної книги України.

Із семи видів плазунів Кузій-Трибушанського масиву заповідника найбільший інтерес представляє лісовий полоз, або ескулапова змія. Саме цей вид обвиває чашу давньогрецького бога Ескулапа на загальновідомій емблемі медицини. Такої честі змія удостоїлася завдяки тому, що в античні часи утримувалася практично в кожній домівці для боротьби з гризунами – поширювачами небезпечних інфекційних хвороб.

У Мармарошах переважають гірські підвиди оленя благородного та кабана, козуля, лисиця, борсук, куниці лісова і кам’яна, а також великі хижі ссавці – рись, вовк і ведмідь. Тут збереглася європейська норка та її найбільший конкурент – видра. У старих штольнях на території масиву, вік яких нараховує кількасот років, літують і зимують понад 10 видів кажанів, серед яких є ряд повсюдно рідкісних. Це, зокрема, підковоноси великий і малий, а також довгокрилець. Останній вид уже понад 10 років не реєструється на території України і, можливо, поповнив список видів, що зникли.

Це цікаво!

Важливу наукову та історичну цінність Угольсько-Широколужанського масиву Карпатського заповідника становлять осередки тису ягідного – реліктового й легендарного дерева, про яке написано десятки наукових праць і художніх творів. Від назви тису, який у цих місцях колись був дуже поширеним, походить назва однієї з найбільших приток Дунаю – річки Тиси, а також назви сіл та урочищ (Тисолово, Тисоватий, Тисовець тощо). У заповідному масиві тис зростає на вапнякових скелях в урочищах Гребінь, Чурь, Молочний Камінь, Копиця тощо. Всього на території масиву нараховується приблизно 1500 екземплярів цієї рослини. Дерева, віком 100–150 років, сягають не більше 8–10 м заввишки і мають 20–25 см у діаметрі.

«Долина нарцисів» розташована на висоті 180–200 м. Тут найбільше у світі рівнинне місце зростання нарцису вузьколистого. Цей рідкісний середньоєвропейський вид поширений у високогір’ї Альп, Балкан i Карпат у межах висот 1500–2500 м. Як такий високогірний вид опинився на низині? Вважають, що нарцис спустився з Карпатських вершин у льодовиковий період і з того часу прижився тут. У минулому територія Долини нарцисів була вкрита дубовим рідколіссям з трав’янистим покривом, у якому, серед багатьох інших вологолюбних рослин, траплявся й нарцис. З приходом сюди людини ліс вирубали, і на його місці утворилися луки, які здавна використовували для заготівлі сіна та випасу худоби. Такий спосіб господарювання виявився сприятливим для нарциса, і він почав переважати у травостої.

Масив «Чорна гора» створено на базі ботанічного заказника загальнодержавного значення, який увійшов до складу Карпатського біосферного заповідника 1997 р. Розташований він на одній з вершин Гутинського хребта – Чорній горі (568 м). Тут збереглася єдина в Україні популяція реліктового виду ясена білоцвітого.

Також 1997 р. до складу Карпатського заповідна ввійшов масив «Юлівська гора», розташований на схилах однойменного острівного масиву Вигорлат-Гутинського хребта, де найтепліший клімат в Українських Карпатах. Теплий клімат істотно вплинув на формування рослинного покриву масиву, для якого характерним є наявність багатьох балканських та середземноморських видів.

А чи відомо тобі, що…

…з 1992 р. Карпатський біосферний заповідник входить до міжнародної мережі біосферних резерватів ЮНЕСКО?

Чорноморський біосферний заповідник було створено 1927 р. Спочатку він входив до Надморського заповідника, 1933 р. став самостійною природоохоронною й науково-дослідною установою. Статус біосферного заповідник здобув лише 1983 р. 1998 р., згідно з Указом Президента України, заповідник був розширений до сучасних меж. Територія Чорноморського заповідника належить до Голопристанського району Херсонської області й частково до Очаківського району Миколаївської області.

Це цікаво!

Чорноморський біосферний заповідник – це найбільший за площею заповідник України. Його територія на дві зони – заповідну, площею 70 509 га (землі надані заповіднику в постійне користування) та буферну, площею 18 620 га. Близько 84 % території заповідника – 74 971 га – це акваторія Тендрівської та Ягорлицької заток Чорного моря, на суходільні ділянки припадає всього 16 % – 14 158 га. Навколо окремих ділянок заповідника встановлено охоронну зону загальною площею 9 278 га.

Чорноморський заповідник є природним еталоном водно-болотних угідь північного узбережжя Чорного моря. Головною метою заповідника є охорона зимуючих гніздових і перелітних птахів, а також унікальних піщаних арен і спустелених степів Нижньодніпров’я.

На лісостепових ділянках Чорноморського заповідника охороняються рідкісні природні комплекси нижньодніпровських пісків, представлені мозаїкою піщаних стенів, лук та невеликих гайків (колок) з дуба звичайного, ендемічної берези дніпровської, груші звичайної, заростей степових чагарників, а також болотної і солончакової рослинності навколо озер і заток. У трав’яному покриві лісів переважає конвалія звичайна з участю проліски дволистої, самосилу гайового та інших.

А чи відомо тобі, що…

…реліктові лісові колки в Чорноморському заподвнику є залишками давньої Гілеї – лісового краю пониззя Дніпра? Її описав у V ст. до н. е. давньогрецький історик Геродот.

Для території Чорноморського біосферного заповідника описано 728 видів вищих судинних рослин. Найбільш різноманітна фауна безхребетних заповідника – більше 3000 видів. Фауна хребетних тварин представлена 452 видами, з яких 306 видів – птахи, 53 – ссавці. Важливе значення має район заповідника і для збереження чорноморської іхтіофауни: у межах заповідника відзначено 86 видів риб, що складає близько 50 % видового складу риб Чорного моря.

Заповідник є справжнім царством птахів. 110 видів їх гніздяться на його території, а решта зустрічаються під час зимівлі та перельотів. Загальна кількість птахів, що зимують у затоках, – більш як 120 тис. особин. Найважливішим для птахів є прибережно-острівний комплекс, на якому зареєстровано 125 водно-болотних видів. Чисельність пташиного населення га островах заповідника становить 60–70 % загальної кількості морських птахів півдня України. Острови Чорноморського заповідника є базовим місцем гніздування мартина чорноголового в Європі.

У лісостепових ділянках заповідника відзначено 100–120 видів птахів, з яких гніздяться 40, ще 60 відвідують ці місця як кормовий біотоп і місце відпочинку. У соснових лісах живуть сова вухата, горлиця звичайна, дрімлюга. У приморському степу зустрічається до 180 видів. Це жайворонки степовий і польовий, чубатий, на озерах – лебідь-шипун, норець великий, численні качині, чаплеві зграї, у літній період сюди прилітають зграї куликів, дрібних горобиних та хижих птахів.

У заповіднику гніздяться такі рідкісні види, як кулик-сорока, морський зуйок, гага звичайна, ходуличник, крохаль довгоногий, реготун чорноголовий. Менш численними є орлан-білохвіст, дрохва, пелікан рожевий тощо. Почали гніздуватися баклан великий та біла чапля мала.

Це цікаво!

Справжньою перлиною Чорноморського заповідника є Тендрівська коса, котра вузькою смугою пісків простягнулася на 80 км. Давні греки називали її Ахіллесовим шляхом, у ті часи на ній стояв храм, присвячений Ахіллесу. На косі росте багато ендемічних видів, у тому числі з вузьким ареалом. Вони ніде більше у світі не трапляються і тому занесені до Червоної книги України та Європейського червоного списку видів, що зникають у світовому масштабі. Це люцерни тендрівська і морська, перлівка золотолускова тощо.

З рідкісних комах у заповіднику трапляються емпуза піщана, жук-олень, дибка степова, скарабей священний, бражник мертва голова, білянка Зегрис, прозерпіна тощо. З плазунів до Червоної книги України занесено полозів жовточеревого та мідянку чотирисмугу, гадюку степову; із ссавців – вечірницю малу, борсука, видру річкову, мишівку степову, усі три види дельфінів, тюленя-монаха, що став з’являтися останніми роками, та інших; з риб – білугу чорноморську, лосося чорноморського, коника морського, півня морського, судака морського та лаврака.

А чи відомо тобі, що…

…1985 р. Чорноморський біосферний заповідник одержав сертифікат ЮНЕСКО й увійшов до Міжнародної мережі біосферних резерватів?

Дунай – друга за довжиною (близько 2 860 км) і площею басейну річка Європи (після Волги). Дельта Дунаю має загальну площу 4 180 км², з яких 82 % знаходяться в Румунії, а 18 % – на території України. Дунайська дельта – екологічне серце Європи, одні з найбільших водно-болотних угідь, представлені очеретяними плавнями, вкритими мережею проток, каналів, з численними озерами, ділянками заплавних лісів, луків, солончаків, пісків, залишків степів.

Через надзвичайну цінність цих земель 1976 р. тут було створено філію Чорноморського державного заповідника, яку 1981 р. було реорганізовано в самостійний державний заповідник. Указом Президента України 1998 р. було створено Дунайський біосферний заповідник. Розташований він на крайньому південному заході України, на території Кілійського району Одеської області.

Дунайський біосферний заповідник – місце існування значної кількості рідкісних рослин та тварин з Червоної книги України та міжнародних червоних списків. У дельті Дунаю в Україні можна побачити суцільні стогектарні зарості білого латаття та поспостерігати за тим, як рибалять великі скупчення пеліканів.

Це цікаво!

Дельта Дунаю ділиться на дві частини: стародавню річкову та молоду морську. Межею між ними є береговий вал із морського піску з черепашками – Жебриянівське пасмо. У північній частині між Жебриянівським пасмом і Летю (Румунія) вал розірваний Кілійським рукавом. Далі в морі формується вторинна дельта Кілійського рукава. Розташована нижче м. Вилкове, вона є наймолодшою частиною величезної дунайської дельти та новою природною сушею в Європі. Її вік складає близько 300 років, а вік приморської смуги значно менший, не більше 150 років. Окремі ж острови і коси сформувалися в останні десятиліття. Процес дельтоутворення триває і зараз, проте він менш інтенсивний у зв’язку з виносом мулу на більші глибини Чорного моря.

У заповіднику 1505 видів рослин, з них 955 – судинні. Рідкісними та зникаючими є 134 види рослин (14,1 % флори заповідника), з них 60 видів – ендеміки. До Червоної книги України занесені 18 видів, до Європейського Червоного списку – 10, до Бернської конвенції – 5 видів. До Зеленої книги України занесено 15 рослинних угруповань: 2 степові, 3 болотні та 10 водних.

Із «червонокнижних» видів тут охороняються, зокрема, сальвінія плаваюча, водяний горіх плаваючий, плавун щитолистий, альдрованда пухирчаста, меч-трава болотна, зозулинець болотний, коручка болотна і чемерицевідна, білоцвіт літній, гвоздика бессарабська, ковила дніпровська, золотобородник цикадовий та ін.

А чи відомо тобі, що…

…багато видів рослин заповідника є нащадками третинної флори – тобто рослинності часу від вимирання динозаврів (приблизно 65 млн років тому) до початку останнього льодовикового періоду (близько 1,8 млн років тому)? До таких належать водяний горіх, обвійник грецький, латаття біле, глечики жовті, меч-трава болотна, сальвінія плаваюча та ін., вони мають обмежене та спорадичне поширення і потребують особливої охорони.

У заповіднику 1492 види безхребетних та 417 види хребетних тварин. Птахів тут зареєстровано 263 види. Чільне місце посідають водоплавні та навколоводні птахи, особливо гусеподібні – лебеді, гуси, качки, веслоногі – пелікани та баклани, лелекоподібні – чаплеві й ібісові; сіра гуска, крижень та інші качки, а також види, занесених до Червоної книги України: рожевий пелікан, косар, коровайка, жовта чапля, чернь білоока, ходуличник, великий, середній та тонкодзьобий кроншнепи тощо.

Це цікаво!

Із ссавців Дунайського заповідника особливий інтерес викликає єдиний представник ластоногих Чорного моря – тюлень-монах. Донедавна вважали, що цей вид, занесений до Червоної книги, більше не зустрічається в Чорному морі, проте 1992, 1994 та 1995 р. окремі особини траплялися в Дунаї на території заповідника.

Із навколоводних звірів, мешканців прісних водойм, характерні для Дунайського заповідника такі, як інтродуковані ондатра та єнотовидний собака, а також рідкісні «червонокнижні» – горностай, річкова видра, європейська норка. У плавнях зрідка трапляється кіт лісовий.

У заповіднику 99 видів риб – тут живуть шип, атлантичний осетер, чорноморський та дунайський лосось, умбра, чоп великий та малий, білуга, стерлядь, вирезуб, пічкур дунайський довговусий, шемая дунайська, йорж смугастий. Найціннішими є осетрові та дунайський оселедець.

А чи відомо тобі, що…

…рішенням Міжнародного координаційного комітету програми ЮНЕСКО Дунайський біосферний заповідник включено до складу світової мережі біосферних резерватів у складі румунсько-українського біосферного резервату «Дельта Дунаю»? Наступного року ЮНЕСКО ухвалило рішення про видачу заповіднику відповідного диплома.

Крім біосферних, на території України сьогодні існує 17 природних заповідників. Найбільшими з них є Карпатський, Розточчя, Медобори, Канівський, Кримський, Казантипський, Ялтинський гірсько-лісовий, Карадазький, Мис Мартьян.

Кожен із них являє собою територію незайманої природи значних розмірів, призначену для збереження природних умов. Природні заповідники становлять наукову, освітню, естетичну, історичну цінність для відвідувачів, у яких є велике бажання побути наодинці зі справжньою дикою природою. Ділянки землі та водного простору, що належать до заповідників, вилучаються з господарського користування.

Це цікаво!

Одним із найстаріших природних заповідників України є Канівський.

Знаходиться він поблизу міста Канів Черкаської області й межує безпосередньо зі святинею українського народу – могилою Т. Шевченка. Майже вся площа заповідника вкрита грабовим лісом з домішкою липи, клена, ясена, дуба та інших порід. Тут знаходиться багато стародавніх пам’яток матеріальної культури, відомої в нашій і світовій літературі під назвою трипільської. Тут відомі і найбільш північні та східні місця зростання деяких європейських рідкісних рослин: підсніжника звичайного, скополії карніолійської, цибулі ведмежої, ранника весняного. На затінених північних схилах та в тальвегах трапляються реліктові рослини, що збереглися тут з льодовикових часів: багаторядники Брауна та шипуватий, голокучник дубовий, грушанка мала. На добре освітлених південних схилах можна зустріти релікти вже більш теплого міжльодовикового періоду: чину рябу, шоломницю високу тощо.

Наймолодшим природним заповідником України є Древлянський – на території Житомирської області. Наказ про його створення було підписано Президентом України 2009 р.

Заповідник було започатковано з метою збереження типових природних комплексів Полісся, охорони реліктових і ендемічних рослин і тварин цього регіону та відтворення і збагачення його природних лісів. Загальна площа його становить понад 30 тис. га, а основні його багатства – лісові масиви та болота.

2011 р. в Україні налічувалось 29 національних природних парків. Найбільше їх розташовано в Карпатах: Карпатський, Синевир, Сколівські Бескиди, Яворівський, Гуцульщина. Величезні площі займає національний природний парк «Подільські Товтри» у Хмельницькій області. Шацький національний природний парк створений на Поліссі. Коса Бирючий острів і східна частина Сиваської затоки належить до території Азово-Сиваського національного природного парку. На Лівобережній Україні створено національні природні парки Деснянсько-Старогутський, Ічнянський, «Гомільшанські ліси», «Святі гори».

А чи відомо тобі, що…

…перший європейський національний парк було створено у Швеції 1909 р.?

Національний парк включає в себе одну чи декілька екологічних систем, не змінених або мало змінених діяльністю людини. Пейзажі національного парку є дуже мальовничими.

Це цікаво!

Одним із найкрасивіших, але водночас найбільш небезпечних місць на планеті Земля є Йєллоустоунський національний парк, розташований на території штатів Вайомінг, Монтана та Айдахо (США).

Йєллоустоунський національний парк

Лише за останнє десятиріччя про це місце було знято кілька сотень документальних і художніх фільмів, у числі яких і хіт – «2012» Роланда Емеріха. Йєллоустоун – місцевість неймовірно мальовнича, але під термальними озерами й гейзерами, що б’ють у повітря, знаходиться справжня бомба уповільненої дії. Саме тут розташована Йєллоустоунська вулканічна кальдера, що отримала неофіційну назву «надвулкан». У цьому вулкані і приховується найбільш реальна загроза людству, оскільки в разі його виверження клуби вулканічного попелу можуть на кілька років затулити Землю від Сонця, створивши несприятливі умови для людського життя на всій планеті.

Національний природний парк «Святі Гори» було створено 1997 р. на базі ландшафтних заказників загальнодержавного значення «Гори Артема» та «Святогірський». Парк знаходиться в Слов’янському та Краснолиманському районах Донецької області.

Унікальні тут скелі над р. Сіверський Донець, крейдяні бори, а з лівого боку ріки, навпроти круч, – трьохсотлітня заплавна діброва насіннєвого походження.

«Святі Гори»

А чи відомо тобі, що…

…парк «Святі гори» став першим національним природним парком на Лівобережній Україні?

Рослини національного парку дуже різноманітні. Це і широколистяні ліси віком 90–110 років із переважанням дуба звичайного та участю ясена, липи серцелистої, клену польового, і крейдяні бори, сформовані сосною крейдяною – реліктом, видом, занесеним до Червоної книги України.

Це цікаво!

За даними багатьох учених, у XVIII ст. правий берег Сіверського Дінця біля Святогірського монастиря суцільно, аж до села Маяки, був укритий чистими крейдянососновими лісами, а дубові ліси траплялися лише невеликими острівцями. Згодом широколистяні ліси почали витісняти соснові. Наприкінці ХІХ ст. площі крейдяних борів різко скоротились, і зараз збереглися лише на окремих ділянках серед дубових лісів.

У парку 943 види вищих рослин – половина видів, які трапляються на південному сході України. Тут охороняється 123 види рідкісних рослин, 48 видів занесено до Червоної книги України, 12 – до Європейського червоного переліку, 4 – до Бернської конвенції, 45 – є рідкісними для Донбасу й охороняються на місцевому рівні.

Природа національного парку та його околиць іще зберегла умови для існування багатьох рідкісних птахів, таких як скопа, тювик, змієїд, орлан-білохвіст, балобан, боривітер степовий, журавель сірий, ходуличник. У заплаві річки та байрачних дібровах трапляється горностай – дуже рідкісний для Східної України вид, а в скелях крейдяних гір живе рідкісний для Європи птах – пугач. Серед інших видів ссавців тут можна зустріти видру та борсука.

А чи відомо тобі, що…

До першої десятки наймальовничіших національних природних парків світу входять такі:

1) Йєллоустон (США) – перший національний парк на планеті, знаменитий численними гейзерами;

2) Плітвицькі озера (Хорватія) – одне з небагатьох місць на планеті, де щороку народжуються нові водоспади, а вода в них та 16 великих карстових озерах має блакитний колір;

3) Сноудонія (Велика Британія) – парк, зобов’язаний своєю назвою горі Сноудон (1085 м), що є найвищою точкою Уельсу, і в якому є 2 381 км відкритих пішохідних стежок, 264 км стежок для пішоходів і вершників і 74 км інших відкритих доріг;

4) Гранд-Каньйон (США) – парк, створений на місці одного з найглибших каньйонів у світі, геологічні оголення якого представляють історію Землі за 1,5 млрд років;

5) Серенгеті (Танзанія) – національний парк, відомий завдяки величезній кількості тварин, що живуть на цій території. За підрахунками вчених, тут живе близько п’ятисот видів птахів і трьох мільйонів особин великих тварин;

6) Фьордленд (Нова Зеландія) – найбільший національний парк країни, де знаходяться найглибші озера Нової Зеландії, а гори досягають висоти 2 746 м. Одним з найпопулярніших місць у парку є затока Мілфорд-Саунд, що її знаменитий письменник Редьярд Кіплінг назвав восьмим чудом світу: маючи близько 16 км у довжину, вона оточена величними горами висотою понад кілометр і до того ж є одним з найбільш вологих місць на планеті;

7) Ігуасу (Аргентина – Бразилія) – парк із комплексом з 270 водоспадів. Безпосередньо на кордоні між країнами, до складу яких входить парк, розташований його найбільший водоспад – Горло Диявола, ширина якого складає 150 м, а довжина – 700 м;

8) Банф (Канада) – найстаріший національний парк країни, на території якого розташовані гарячі джерела в печерах на схилах гір;

9) Торрес-дель-Пайне (Чилі) – національний парк, символом якого є три голкоподібні гранітні гори, що їх висота становить від 2 600 до 2 850 м, найвищою ж його точкою є гора Пайне-Гранде, висота якої становить 3 050 м;

10) Татри (Польща – Словаччина) – найвища частина Карпат, протяжність якої становить приблизно 60 км. Флору Татр становлять більше тисячі видів рослин, а живим символом парку можна назвати сарну, яка перебуває на межі зникнення.

Особливості української мови

Панас Мирний зазначав: «Найбільше і найдорожче добро в кожного народу – це його мова. Ота жива схованка людського духу. Його багата скарбниця, в яку народ складає і своє життя, і свої сподіванки, розум, досвід, почування». Жодна освічена людина не зможе не погодитися з ним.

Нашою національною мовою є українська. Вона належить до слов’янської групи індоєвропейської мовної сім’ї. Українською мовою розмовляють близько 45 млн осіб, більшість із яких живе в Україні. Українська є державною мовою в Україні, офіційною – в Придністров’ї, а також поширена в Білорусі, Молдові, Польщі, Росії, Румунії, Словаччині, Казахстані, Аргентині, Бразилії, Великій Британії, Канаді, США та інших країнах, де живуть українці.

Це цікаво!

Українська мова належить до давньописемних мов, тобто нашому письму понад тисяча років. Нині українська посідає 21 місце в переліку найпоширеніших мов світу.

Українською з XVI ст. назвивали мову жителів українських земель Речі Посполитої, однак до середини XIX ст. про мову, яку ми зараз так називаємо, переважно говорили «руська мова». У Великому князівстві Литовському українська була державною мовою (ця «руська» мова була спільною для українців і білорусів); нею писали законодавчі акти в Молдавському князівстві. За деякими відомостями, навіть бахчисарайські хани листувалися українською з турецькими султанами!

А чи знаєш ти, що…

…українська мова є другою чи (за іншими відомостями) третьою з-поміж слов’янських мов за кількістю мовців (після російської та, можливо, польської)?

Українська мова є однією з найбагатших і найбільш розвинутих мов світу. Багатство її визначається передусім щедрістю лексики й фразеології. А ще в неї унікальна милозвучність – виразно вимовляються майже всі звуки та не існує різкої відмінності між вимовою наголошених і ненаголошених складів.

Це цікаво!

Давні слов’яни вже в самоназві, яка походить від поняття слово, підкреслювали зрозумілість своєї мови на противагу незрозумілим мовам сусідів, яких промовисто нарікали німцями, тобто «німими».

1928 р. в Парижі відбувся Міжнародний конкурс мов, під час якого фахівці мали визначити, яка з мов світу є наймилозвучнішою. Для цього зачитували тексти різними мовами, зокрема й вірші Тараса Шевченка. Члени журі належно оцінили виразність і мелодійність української мови. Серед чотирьох переможниць наша мова посіла третє місце, поступившись лише французькій та італійській і залишивши позаду фарсі (перську). 1934 р. також у Парижі відбувся новий конкурс на мелодійність мови. Цього разу французька знову виявилася найкращою, друге місце посіла фарсі, а третє – знову українська.

А чи знаєш ти, що…

…до 90-х років ХХ ст. наша мова майже 400 років перебувала під забороною чи під утисками, зазнавала репресій або не мала повноправного державного статусу в тих країнах, до складу яких входили українські землі?

Українська мова: цікаві факти

Загалом у світі налічують понад 2 500 мов, які належать різним націям, народностям і племенам (за іншими відомостями – близько 5 000; точну цифру встановити важко, тому що відмінності між різними мовами й діалектами є досить умовними).

Візантійський мандрівник та історик Пріск Панійський у 448 р., перебуваючи в таборі гунського вождя Аттіли, військо якого на той час розташовувалося на території сучасної України, записав уже суто українські слова – мед і страва.

Найдавніша згадка про «руську» (тобто українську) мову на території сучасної України належить до 858 р. Уперше українську народну мову було піднесено до рівня літературної наприкінці XVIII ст., з виходом у 1798 р. першого видання «Енеїди» І. Котляревського, якого вважають засновником нової української літературної мови.

Українську мову вивчають у багатьох університетах світу, зокрема в Канадському інституті українських досліджень та Гарвардському інституті українознавчих студій.

Українська мова належить до східної групи слов’янської гілки індоєвропейської родини мов. Найбільше українська споріднена з русинською (котра походить із лемківського діалекту української), також багато спільного має з білоруською й російською. За словниковим складом для української мови «найрідніша» білоруська (близько 75 % спільних слів), а також дуже подібні польська, словацька й болгарська (близько 70 %), чеська та російська (близько 60 %).

Коли в VІ–VІІ ст. предки сучасних сербів і хорватів переселилися з України на Балкани, вони «взяли з собою» багато елементів, притаманних і сучасній українській мові. У них є чимало, здавалося б, типово українських слів: вир, гаj, квочка, китица, кожух, кољиво (коливо), крок, кут, крхки (крихкий), мршав (миршавий), снага, треба. Такі самі, як і українські, назви місяців у хорватській мові мають, проте, інше значення: травањ – це квітень, липањ – червень, српањ – липень, листопад – жовтень, але сечањ – січень.

У VІІІ–Х ст. русичі підпорядкували частину литовських племен, із яких згодом сформувалася білоруська народність. Білоруська мова, яка сформувалася після цього, мало чим відрізняється від сучасної української, лише манера вимовляння звуків у ній залишилася литовською (дзекання, цекання, акання, м’яка вимова). Останнім 983 р. Володимир Великий завоював литовське плем’я ятвягів. Мова їхніх нащадків, які живуть на землях сучасної Берестейщини, – українська.

Найкраще мова дохристиянської Русі збереглася в українських народних піснях, адже їх не можна перекладати, вільно лише редагувати, доповнювати або скорочувати. Але ось ця щедрівка, яку й тепер співають у ніч із 13 на 14 січня в селі Доброгості Львівської області, не зазнала редагування:

Чи спиш, чи чуєш,

Господаречку,

У своїм домочку

На Новий рік, на Новий рік?

Підем орати, підем сіяти

Яру пшеницю

На Новий рік, на Новий рік.

На перший погляд незрозуміло, як можна «сіяти яру пшеницю в січні». Але річ у тому, що на Русі до прийняття християнства Новий рік зустрічали не в січні, а наприкінці березня, коли й справді можна було починати весняну сівбу. Володимир Великий переніс початок року на вересень, а щедрівка зберегла прадавню традицію.

1880 р. в Одесі опублікували унікальну наукову розвідку польсько-російського філолога Михайла Красуського «Древность малороссийского языка», у якій українську мову було визначено як праматір мов народів Індії та Європи. Колосальні знання багатьох мов дозволили науковцю дійти висновку, що українська мова старша за грецьку, латинську й старослов’янську мови. Зокрема М. Красуський відзначав: «…усе, що я виклав, здається, не дозволяє сумніватися в тому, що як малоросійська, так і російська мови розвивалися самостійно».

На звання найчастіше вживаної в мовленні літери в українській мові претендують кілька голосних – «а», «о», «е». Натомість буквою, з якої починається найбільша кількість слів в українській мові, є «п». Найрідше вживаною буквою українського алфавіту є «ф». В українській мові звук, позначуваний цією літерою, наявний тільки в небагатьох запозичених словах.

Найбільш «українською» літерою, тобто такою, що відсутня в абетках інших народів, є «ґ». Позначуваний нею проривний звук по-різному вказували в українському письмі принаймні з XIV ст., а від 1619 р. в українській абетці з’явилася літера ґ, котру вперше запровадив у своїй «Граматиці» М. Смотрицький. Завдяки цьому дістали різне позначення на письмі два звуки – фрикативний (як у слові голова) і проривний (як у слові ґанок). Але реформа українського правопису, здійснена 1933 р. без громадського обговорення, призвела до того, що ця літера була безпідставно вилучена з української абетки. І лише 1990 p., після понад півстолітньої відсутності, у новому «Українському правописі» було поновлено в деяких словах написання літери «ґ».

Найдовшим в українській мові є слово рентгеноелектрокардіографічного, що містить 31 літеру. На звання найдовшого слова в початковій формі заслуговує назва одного з пестицидів – дихлордифенілтрихлорметилметан.

Згідно з «Коротким словником синонімів української мови», у якому розроблено 4279 синонімічних рядів, найбільшу кількість синонімів (45) має слово «бити».

Найчастіше вживаним іменником української мови є слово рука, дієсловом – бути, прикметником – великий, а займенником – він. Найрідше використовують слова мутація, баклажка, радист, білочка.

Найдовша абревіатура в українській мові – це, мабуть, ЦНДІТЕДМП, утворена від назви Центральний науково-дослідний інститут інформації і техніко- економічних досліджень з матеріально-технічного постачання. Абревіатура містить дев’ять літер.

Найбільшу кількість значень має в українській мові абревіатура ПК. Вона може позначати палац культури, паровий кран, передній край, перфокарту, Петербурзький комітет, Петроградський комітет, підбирач-копнувач, пістолет-кулемет, Пітерський комітет, предметний каталог, Повітряний кодекс, пожежний кран, польовий караул, постійний комітет, променевий кінескоп, проміжний конденсатор, прохідницький комбайн, прядильно-крутильну машину, персональний комп’ютер, парсек тощо.

Паліндром (перевертень) – це слово, словосполучення чи фраза, які можна читати і зліва направо, і справа наліво, причому звучання та значення в обох випадках є однаковими. П’яти- й шестибуквенних перевертнів досить багато, а ось семибуквенних поки відомо лише два: ротатор і тартрат (сіль винної кислоти). Якщо йдеться про фрази-паліндроми, то до найдовших належить «Я несу гусеня». Інколи автори паліндромів не враховують букви й, ь або вважають подвоєнні приголосні за одну літеру. Ці дрібні порушення допустимі, оскільки створення таких висловів – справа непроста. Найдовшою фразою-перевертнем в українській мові є «Аргентина манить негра».

Перший друкований буквар, виданий українським автором, мав назву «Наука до читання й розуміння слов’янського письма» і побачив світ у Вільні 1596 р. стараннями Лаврентія Зизанія. До книжки було додано словник, що містив 1061 слово.

Першою відомою нам граматикою старої української мови є «Граматика словенская…» І. Ужевича. Рукопис, датований 1643 p., був виданий фототипічним способом у перекладі сучасною українською мовою 1970 р.

Перший український словник – «Лексис з тлумаченням слов’янських слів на просту мову», – складений у 1581 р. невідомим автором, так і лишився рукописним. Він містив 896 слів. Автор підшив рукопис до «Острозької Біблії», яку було видано 1581 p., і в такому вигляді словник зберігся до сьогодні.

Перший ґрунтовний словник української мови – «Словар української мови» в чотирьох томах – було видано в Києві протягом 1907–1909 pp. Співукладачем, упорядником та редактором цього видання, яке нині вважають вершиною українського дорадянського словникарства, є відомий письменник Б. Грінченко. В українській лексикографії це видання протягом півстоліття лишалося найповнішим і найавторитетнішим зібранням української лексики.

Українська мова вплинула на сусідні слов’янські мови, особливо на польську та російську, меншою мірою – на білоруську. До багатьох мов світу ввійшли українські слова гопак, козак, степ, бандура, борщ. У польській віднаходимо також запозичення hreczka – гречка, chory – хворий; у російській вареники, пасека, бублик, подполковник; у румунській: ştiucă – щука, holub – голуб, у білоруській: вагітная тощо).

День української писемності та мови щороку відзначають в Україні 9 листопада. За православним календарем це день вшанування пам’яті Преподобного Нестора Літописця.

Свято запроваджено 9 листопада 1997 р. указом Президента України Леоніда Кучми «Про День української писемності та мови». Цього дня традиційно покладають квіти до пам’ятника Несторові Літописцю, відзначають найкращих популяризаторів українського слова, заохочують видавництва, які друкують літературу українською мовою, а також стартує Міжнародний конкурс знавців української мови імені Петра Яцика.

Побут нашого народу

Житло

Традиції українського народного будівництва було закладено ще в ранньослов’янський період. Найдавніше населення України зводило оселі біля водоймищ, на захищених від вітрів ділянках, грамотно використовуючи місцеві особливості. Найзручнішими вважали житла, захищені природою: як заглиблені в землю (печери та напівпечери, а згодом – землянки та напівземлянки), так і вивищені на дерев’яних платформах над нею. Майже до середини XIX ст. ці типи житла співіснували з наземними.

А чи знаєш ти, що…

…основу традиційного українського житла становило квадратне приміщення, в одному з кутків якого розташовувалася піч, а в інших – прості меблі: піл (своєрідний дощаний лежак) для спання, стіл, лави, полиця для посуду? Подібні житла протягом тривалого часу побутували в українських селах, а поодинокі зразки цієї архітектури ще можна було побачити в 90-х роках XX ст. у селах Західного та Центрального Полісся.

Наступним етапом стала поява сіней – спочатку дуже простих, зроблених із приставлених до стіни жердок, вкритих дерном чи шаром трави, а згодом – надійніших. В українських помешканнях сіни є холодним, неопалюваним приміщенням.

Приблизно від середини XIX ст. з’явилося так зване трикамерне житло: хата – сіни – комора.

Традиційне житло. Гуцульщина

Проте були різні варіанти житла, наприклад у Закарпатті відомі двокамерні житла – вони складалися з двох приміщень з окремими входами знадвору (хати з піччю й комори).

У центральних районах галицької частини Бойківщини побутував варіант, де житлове приміщення розташовувалося між сіньми та коморою (комора – хата – сіни). На Гуцульщині, Покутті та в деяких інших місцевостях поширеним було житло, яке складалося з двох житлових кімнат, розділених сіньми (хата – сіни – хата). На Волині та Поліссі приблизно від середини XIX ст. у заможних селян поширилося житло типу сіни – хата – хата; комора – сіни – хата – хата.

Окрім того, поліщуки нерідко виділяли в сінях приміщення для зберігання овочів, солінь і картоплі – стебку, яку під час морозів обігрівали жаром, насипаним у старі чавунні посудини.

Приблизно з XIX ст. у селянський побут деяких регіонів України поступово ввійшло приміщення ванькир, яке облаштовували в житловій кімнаті за допомогою перегородки та використовували як кухню, оскільки там стояла піч. Нерідко за тильною стіною житлової кімнати облаштовували комору. Такі житла (хата/комора – сіни – хата/комора) зводили заможні гуцули, а також населення Покуття й Лемківщини.

Великі сім’ї мали нерідко для збільшення житлової площі переобладнували комору або добудовували нове приміщення.

А чи знаєш ти, що…

…найважливішим елементом українського інтер’єру була вариста піч? Вона замінила в українській хаті відкрите вогнище.

Традиційне житло. Поділля

Вариста піч розташовувалася в передньому куті хати справа від дверей біля напільної та сінешньої стін. Вона добре обігрівала житлове приміщення, у ній добре було готувати їжу – пекти, варити, тушкувати, сушити. На печі спали діти і найстарші члени родини. Піч займала приблизно четверту частину хати. Її устя було обернене до фасадної стіни (лише на Лемківщині пічний отвір виходив до причілкової стіни).

За курного опалення піч не була обладнана димозбірником (комином), і дим виходив з устя до кімнати, а звідти – крізь отвір у стелі або прочинені двері в сіни й назовні. Згодом, за «півкурного» опалення, над устям печі прилаштовували димозбірник. Він відводив дим крізь отвір у сінешній стіні («каглу») або в стелі в сіни чи на горище. А опалення «по-білому», яке виникло значно пізніше, полягало в тому, що дим за допомогою димозбірника й комина, зробленого в сінях або на горищі, повністю виходив із хати.

Традиційне житло. Полісся

Це цікаво!

У Карпатах та на Поліссі «курне» опалення використовували і в першій половині XX ст., а на Поділлі, Покутті, у Середньому Подніпров’ї про нього забули ще в XIX ст.

У хаті облаштовували покуть («божий кут»), де розвішували образи й рушники. Під образами вздовж чільної та причілкової стін розташовували широкі лави. Простір між піччю та причілковою стіною займав піл. Ліворуч від дверей у кутку ставили полицю для посуду – мисник, або судень.

А чи знаєш ти, що…

…на Поліссі та в Карпатах дотепер зводять дерев’яні зрубні житла з хвойних порід і буку? В інших регіонах України внаслідок знищення лісів і, відповідно, високої вартості деревини приблизно з XIX ст. переважає каркасне житло.

Традиційне житло. Середня Наддніпрянщина

Споруди будували переважно з деревини. На півночі лісостепу дерев’яний каркас заповнювали деревиною й глиносоломою, на півдні – «плетінням» (лозою, очеретом, глиносоломою). У Правобережній Україні проміжки між вертикальними стовпами каркаса заповнювали вставленими горизонтально в пази дерев’яними горбилями («риглями», «дилями»). На Лівобережжі переважало вертикальне заповнення каркасу («сторчівка», «сторч»). Стіни каркасного житла обмазували з обох боків глиною та білили.

У лісостепу й степу плетені стіни каркасного житла обмазували товстим шаром глиносоломи, а потім білили. У степових районах також були поширені житла з безкаркасними стінами, тобто зведені з глиносолом’яних вальків, глинолиті, з цегли-сирівця або з природного каменю (ракушняку, солонцю).

Це цікаво!

Стеля української хати трималася на товстій поперечній або поздовжній балці («сволоку», «трагарі») чи їхній комбінації. Сволок був необхідний у зв’язку з давньою традицією присипати стелю хати товстим шаром піску, що сприяло утепленню. Його українці, як і інші слов’янські народи, прикрашали різьбою й розписом, який, зокрема, містив відомості про те, хто й коли звів будівлю, а також знаки, що, за віруваннями мешканців оселі, відлякували все лихе (хрести, символи сонця, землі, пророслого зерна тощо). На Поліссі побутували житла зі зрубною трикутною або трапецієподібною («горбатою») стелею.

Долівка («земля») в українському житлі найчастіше була глиняною. У другій половині XIX ст. заможні селяни почали робити дерев’яну підлогу. Іноді вона була змішаною: біля печі – глиняна, а на решті житлової площі – дерев’яна.

В Україні відомі кілька типів даху. До найдавніших належить побудова на сохах або напівсохах, а також зрубний дах (поліський «накот»). Найпоширенішим від XIX ст. був дах на кроквах. Покрівельним матеріалом у лісових районах тривалий час була деревина (дошки, ґонт, драниця) та очерет. Але найбільшого поширення на території нашої країни набула солома, якою прошивали дахи жител і господарських споруд майже в усіх регіонах. Українці створювали двосхилі та чотирисхилі дахи.

Господарські будівлі селянського двору можна поділити на кілька груп: для утримання свійських тварин і птиці (хлів – для великої рогатої худоби; стайня для коней, овець; саж, куча – для свиней; курник – для домашньої птиці); для зберігання продуктів сільського господарства (клуня, стодола, стебка, пивниця, льох, погріб, оборіг (будівля для складання сіна), комора, кошниця (приміщення для складання качанів кукурудзи) тощо); для зберігання сільськогосподарських знарядь праці та транспортних засобів (шопа, возівня, повітка тощо). Окрім того, були огорожі і криниці). Різноманіття господарських будівель та їхня кількість у дворі залежали насамперед від господарських занять у цьому регіоні, а відтак і від потреб, заможності селянина.

А чи знаєш ти що…

…після колективізації українського села радянською владою протягом 20–30-х років ХХ ст. чимало традиційних господарських будівель зробилися непотрібними: стайні для коней, клуні, окремі комори для зберігання зерна тощо? Нині відбувається відродження цих узвичаєних споруд.

На Поліссі переважав вуличний тип поселень, які виникали на місці давніх східнослов’янських дворищ. Водночас у східній частині Полісся поряд із вуличними існували безсистемні та безсистемно-вуличні поселення.

На території центрального лісостепу, де селяни майже до XVIII ст. могли вільно займати під забудову землі, значного поширення набули безсистемні поселення і тільки згодом з’явилися вуличні. У XIX ст., коли заселення замель стало впорядкованим, виникли рядові, радіальні, шнурові, а також квартальні поселення, створені за затвердженими владою проектами. Характерною ознакою рядових поселень є розташування дворів у ряд і орієнтація їх в одному напрямку – уздовж берега водойми або дороги. За радіального планування садиби розташовані найчастіше навколо майдана з церквою і кладовищем або ставу. У шнурових поселеннях селянські двори розташовувались обабіч дороги чи річки, сусідні двори або невеликі їхні групи (два-три господарства) могли перебувати як поруч, так і на певній відстані один від одного. Квартальне поселення являло собою сукупність кварталів, обмежених з усіх боків вулицями.

На землях колишньої Запорізької Січі та частково Слобожанщини більшість поселень виникла в результаті державної та поміщицької колонізації другої половини XVII – першої половини XIX ст. Забудову здійснювали переважно за вказівкою чинної влади за квартальним та гніздовим плануванням. Існували й окремі поселення вуличного типу, наприклад військові, відомі і в інших регіонах України.

На всій території України побутували радіальні поселення, що виникли на основі давніх торгово-ремісничих центрів. Окрім того, у долинах невеликих річок і в балках формувалися рядові поселення – однобічно забудовані вулиці.

У гірських районах Карпат поселення мали переважно безсистемний характер і розташовувалися на зручних земельних ділянках на значній відстані одне від одного.

Малодвірні поселення, висілки та хутори XIX – початку XX ст. мали різне походження. На півночі Полісся й Волині колишні двори та дворища було перейменовано на хутори лише у XVIII ст., а на Центральному Правобережжі вони називалися «купі», «купюр», «хутор» іще з XI–XVI ст. Малодвірні поселення Лівобережжя та Слобожанщини XVIII ст. виникали на місці як окремих сільських займищ (хуторів, пасік), так і виробничих осередків великих землевласників або заможних козаків. Основою малодвірних поселень південноукраїнського степу подекуди були тимчасові поселення запорізького козацтва – зимівники.

Це цікаво!

Завдяки сприятливим природним умовам України на всій її території сформувався так званий відкритий тип двору. Це означає, що земельна ділянка, прилегла до хати (хижі) та господарських споруд, завжди лишалася просто неба, на відміну від поширеного в інших східнослов’янських народів закритого типу, за якого під спільним дахом із житлом перебувала частина території двору.

Розрізняють шість типів забудови українського двору: вільну, однорядну, дворядну, Г-подібну, П-подібну та периметральну.

За вільної забудови господарські будівлі й хату розташовували безсистемно, залежно від господарських потреб та особливостей садиби.

Однорядна забудова передбачала розташування господарських споруд на одній лінії з хатою. Споруди могли бути зовсім не пов’язаними між собою, пов’язаними частково чи об’єднаними спільним дахом.

За дворядної забудови господарські будівлі та хата утворювали два ряди й також могли бути зовсім не пов’язані, пов’язані частково або суцільно.

За Г-подібної та П-подібної забудови споруди утворювали відповідну літеру, а за периметральної розташовувалися по периметру садиби. Споруди також могли бути пов’язані частково або суцільно, іноді між ними не було сполучення.

Двори мали різні назви: окружний двір, круглий двір, підварок – на Поліссі; заїзд, замкнений – на Поділлі; хата у брамах, гражда – на Гуцульщині; хутір, зимівник, козацький двір – на Півдні.

Український двір міг бути віддаленим від хати, наближеним або безпосереднім.

Виникали садиби переважно з віддаленим розташуванням хати щодо доріг, тобто її зведенням у глибині двору. Такий тип на Поділлі називали двір проїздом, на Полтавщині – глибокий двір. За наближеного розташування хати перед нею залишали невелику земельну ділянку, на якій зазвичай висаджували дерева, кущі й квіти. Цей тип набув значного поширення на початку XX ст. майже в усій Україні. Вихід хати на вулицю трапляється в нашій країні дуже рідко – переважно в забудові садиб, які межували з ринковими майданами або жвавими торговельними шляхами. Наприкінці XIX – на початку XX ст. під впливом білоруських та російських традицій цей тип дістав незначне поширення в прикордонних районах Полісся та Слобожанщини.

Матеріал, з якого робили огорожу, та її зовнішній вигляд залежали від особливостей народної культури того чи того регіону України.

А чи знаєш ти, що…

…найдавнішою формою огорожі були вали (окопи) із землі чи глини, перемішаної із зім’ятою соломою? Поверх них висаджували кущі та дерева. Наприкінці XIX – на початку XX ст. у переважній більшості районів лісостепової та степової смуги поширилися плетені з лози тини. У лісових районах огорожу виготовляли з тонких стовбурів дерев, горизонтально покладених між подвійними вертикально вбитими в землю стовпчиками. Такий тип огорожі називався вер’є. На Західному Поліссі подекуди збереглися такі огорожі, як сторч, сторчівка, частокіл, – зроблені із заокруглених на кінцях жердин, вбитих у землю, та паркани із закладених у пази стовпчиків плах чи горбилів. У багатих на каміння південних районах огорожі робили з грубо тесаних брил (плиток) великих розмірів, поставлених на ребро (плетняки), або ж викладали з дрібного каміння без будівельного розчину (мури).

Огорожа мала браму (в’їзні ворота), хвіртку (вхідні двері) та перелаз – підвищений над рівнем землі отвір, крізь котрий могла пройти людина, але який був незручним для худоби та птиці.

Це цікаво!

Хату в західних районах називали «хижа», «халупа», на Лівобережжі – «хатина». У південних степових районах частково заглиблене в землю житло називали «бурдей», «землянка», а підвищене – «верхова хата», «горішня хата», «горішник». Бідняцька хата гуцулів та бойків Карпат також мала назву «бурдей» («бурдій»).

Українська хата пройшла довгий шлях розвитку. Найбільш поширеною в Україні наприкінці XIX – на початку XX ст. була трикамерна хата. На Поліссі, Північному Правобережжі, Полтавщині, Слобожанщині та в долинних районах Прикарпаття й Закарпаття вона мала розташовані по центру споруди сіни (сінь, сінці, хороми, боїще, баще, приклад), по обидва боки від яких перебували житлова кімната та підсобне приміщення (комора, кліть) для зберігання харчів, інвентарю та одягу. У Карпатах вхід до комори робили не із сіней, а знадвору. Це давало змогу прибудовувати комору не лише до сіней, а й до тильної стіни житлової кімнати. Таким чином, остання розташовувалася в центрі будівлі. В південних районах два житлові приміщення розташовувалися симетрично відносно сіней. Це називалося «хата на дві половини» та «дві хати через сіни».

Хатам надавали своєрідності ґанок (крильце, калідор, рундук), виступи даху (піддашшя, піддашок, підсобійка, підострішина, дармовис, піднакат) та галерея (рукійма, лавочки).

А чи знаєш ти, що…

…у різних областях України комору називали коміркою, комірчиною, кліттю, підкліттю, хижкою, чуланом, кладовкою; льох – стебкою, стьобкою; кухню – боковкою, ванькіром, алькіром, хатчиною?

До хати могли прибудовувати господарські приміщення, розташовуючи їх під подовженим спуском даху. Такі будівлі набули поширення у Волинському Поліссі (хата з прибічками, або ж пуклітом, покліттю), на Поділлі (оселя з прибоками, або притулами, причепами), у Карпатах (з пелевнею, половником, прихатою, захатою, шатром, газовбою), на Слобожанщині (із захатником, припусницею, прихалабаком, сутком).

Українська хата являла собою наземну одноповерхову будівлю, за винятком гірських районів Карпат, придністровської зони Буковини та Поділля, де під житлом, розташованим на крутих схилах, облаштовували цокольний поверх (погреб, пивницю), який використовували для господарських потреб. Винятком було житло вкрай зубожілого сільського населення деяких районів – напівземлянки та землянки.

Це цікаво!

Німецький географ Йоган Георг Коль, перебуваючи в Україні 1838 p., писав, що хати українців завжди чепурні й немов усміхаються до перехожих. «Біла, з теплою солом’яною стріхою, порослою зеленим оксамитовим мохом, – писав Олександр Довженко, – незамкнена, повсякчас відкрита для всіх, без стуку в двері, без «можна?» і без «увійдіть», житло просте, як добре слово, й законне, немовби створили його не людські руки, а сама природа, немовби зросло воно, як плід, серед зелені і квітів».

Споконвіку хата виконувала своє природне призначення прихистку для родинного вогнища, у стінах якого виникали й виростали найкращі родинні традиції, які переходили у спадок від батьків до дітей: любов і повага до старших членів родини, культури предків, природи, пісні й праці.

Хата й господарські будівлі (клуня, хлів, млин, вітряк, кузня, комора, криниця) були не тільки місцем поселення, а й носіями особливої символіки, містили відомості про соціальний статус, заможність, світогляд і вподобання господаря, про склад його сім’ї.

А чи знаєш ти, що…

…за народними віруваннями, першу у світі хату збудував Сатана? Звівши будинок, він не здогадався зробити вікна. Довго нечистий носив пригорщами світло до хати, а потім, зневірившись, подарував будівлю Богові. Господь створив три вікна, і в хаті зробилося світло.

Число «три» традиційно є складовою символіки української хати: по вертикалі житло поділялося на три частини – призьбу, стіни, дах. У житловій кімнаті зазвичай було три вікна, у фасадній стіні – три отвори (двері та два вікна). Житло найчастіше було трикамерним (сіни, хата, комора), вікно містило три шибки, а настінні розписи розташовувалися трьома горизонтальними смугами: середня визначалася висотою вікон, а дві інші – відстанню від вікон до даху та призьби.

Це цікаво!

Три яруси житлового приміщення відігравали важливу роль, вказували на взаємозв’язок обжитого простору з Усесвітом. Нижній ярус – це єднання з матір’ю- землею, нижнім світом; верхній ярус житла – зв’язок із небом; середній – середовище проживання людей. Нижній ярус – стіни з підпіччям, лави – це межа наземного й підземного світів. Верхній ярус і стеля хати – це кордон із небом, а сволок виконує роль оберегу оселі, лінії, на якій вона «тримається» і яку не сміють переступити злі духи. Елементи середнього ярусу – стіни, двері, вікна, простінки – це проміжок між небесною сферою й підземним світом. Вікна та двері – канали спілкування людини з довкіллям.

В Україні поширені настінні розписи, що сягають корінням іще часів трипільської культури. Про це свідчать, зокрема, зображення на стінах сови, барвінку, гілок із квітами, букетів. У зрубних будинках фарбували шви. На Лемківщині на вхідних дверях хат малювали «квіт», який містив інформацію про склад сім’ї: гілка з листям барвінку позначала жінок у родині, а гілка із зірками – чоловіків. Коли народжувалася дитина, домальовували гілку, а коли помирав хтось із членів родини – хрестик.

Протягом століть склалося так, що українська хата не можна уявити без вишневого садка, ставка, криниці над шляхом, куща калини, чорнобривців і матіол у квітнику. Разом із вишитими рушниками, домотканими килимками та мальованими коминами, що здавна прикрашали хату й захищали її від ворожих людині сил, українське житло становило цілісну систему та було своєрідною візитівкою українців як нації.

А чи знаєш ти, що…

…на тому місці, де мали зводити хату, заздалегідь розплановували забудову? Будували хату гуртом, тобто толокою. Господиня готувала обід, потім розстеляла скатертину на місці майбутнього покутя й розставляла спеціальні страви. Чарку пили один за одним по колу за ходом сонця. Завершити будівництво поспішали ще до заходу сонця, а по завершенні ставили на східному причілку гілку. Свіжа зелена гілка була символом нового житла.

Дослідники Г. Успенський та Д. Бантиш-Каменський вважають, що слово «хата» походить від німецького hütte – курінь, халупа). Академік А. Кримський та археолог В. Сєдов обстоюють думку щодо походження цієї назви з іранських мов.

Інтер’єр

Внутрішня обстановка хати по всій Україні була фактично тією самою, хоча в різних місцевостях в інтер’єрі відображалися як національні, так і регіональні особливості. Кожна хата являла собою завершений витвір мистецтва.

Це цікаво!

Внутрішня обстановка хати поділялася на робочу, обрядову й побутову зони. Робоча площа – це піч, мисник, ложник; обрядова – стіл на покуті; побутова – це піл або ліжко, скриня, колиска, ослони, лава.

Хату вважали житлом лише відтоді, коли в печі вперше спалахував вогонь. Вогонь вважали хранителем домашнього затишку й непорушності сім’ї. У печі жив цвіркун, якого сприймали як втілення духу роду. Піч найчастіше оздоблювали чудовими візерунками. Вважали, що нечиста сила, задивившись на цей розпис, забуває про своє лихо. У прадавні часи, коли ще не існувало церков, сім’я молилася біля печі, яка була родинним вівтарем. У ній палало багаття, їй робили щедрі дари-піднесення: зерно нового врожаю, ритуальні напої тощо.

Вікна були «очима» хати, що освітлювали житло, пов’язуючи внутрішній простір із безмежжям зовнішнього світу. Із сіней були зроблені входи до хати, до комори, на горище. Тут зберігали зерно, речі, кошики, жорна. У сінях містилися полиці для посуду. Тут тримали борошно, картоплю, молоко й інші продукти. Коморі люди здавна приписували чудодійну силу.

Зовнішнім оберегом хати була призьба, тому її обводили червоною глиною й застеляли домотканими килимками. Призьба не тільки утеплювала хату, була місцем, де сушили мак, провітрювали часник, цибулю, а й єднала родину – саме там сім’я збиралася разом. Окрім того, призьба являла собою ніби коло, що оберігало хату від злих сил.

Обов’язково був двір, що оточував хату. За давніми віруваннями, огорожа оберігала людей від нечистої сили.

А чи знаєш ти, що…

…здавна в народі казали, що, вибираючи будинок, вибираєш долю, бо будинок – живий, він є посередником між людьми і Всесвітом?

Це цікаво!

Українську хату неодмінно оздоблювали рушниками, килимами та настінним розписом. Причому вишивка рушників, якими прикрашали ікони, картини, вікна та двері, була різною. Найбільша небезпека, як вважали в давнину, ішла від дверей, отже, саме вхід до житла особливо ретельно оздоблювали магічними символами. Вони містилися й у вишивці рушників, що ними прикрашали двері, і в хрестиках, виведених крейдою навколо входу та вікон, і в розвішаних понад дверима амулетах (підкова, часник, різноманітне зілля).

Особливою чудодійною силою, згідно з уявленнями українців, був наділений мак, насамперед польовий (видюк), який був основним оберегом проти лиходійства відьом, упирів та інших демонічних істот. Він був також і прикрасою, адже являв собою символ краси.

А чи знаєш ти, що…

…в українських піснях маків цвіт прирівняний до швидкоплинного людського життя, але водночас є символом материнства?

Українки вносили в прикрашання домівки суто жіноче начало. Воно виявлялось і в техніці оздоблення (розпис або мазання), і в орнаментиці, і в символіці оздоб – вишивки чи розпису.

Це цікаво!

Найбільш розписана українська хата була у тій частині, де жінка проводила більшість часу – біля печі. Саме піч найретельніше оздоблювали – розписували квітами або пташками, що давало уявлення про уподобання господині, її смаки та магічні знання: якщо, скажімо, на печі були зображені квіти (так звана «мальована піч»), це означало, що в хаті є дівчина «на порі», тобто готова до заміжжя. Про наявність у домі парубка або дівчини на виданні свідчили й інші знаки – червоні квіти або пташки на хвіртці, воротах чи над вікнами.

Стіни зазвичай білили, а потім розписували, найчастіше рослинним орнаментом, рідше – зображеннями птахів і тварин, геометричними фігурами, а то й побутовими сюжетами. Часом використовували мотиви давніх релігійних або суто народних календарних обрядів.

А чи знаєш ти, що…

…зовні стіни української хати білили, на відміну від стін білоруських і російських осель, котрі зазвичай були оздоблені різьбленням? Саме це впадало в очі навіть іноземцям, які мандрували Україною. Наші хати були схожі на свіжопобілене полотно, адже їх щотижня мили, а кожні два тижні вибілювали.

А втім, господині не обмежувалися побілкою, вони розписували стіни хат зовні. Найпростішим видом малювання, поширеним у XVIII ст. на Полтавщині, Київщині, Поділлі й частково на Закарпатті, було фарбування стін: передні, що зазвичай виходили на південь або схід, фарбували у світлі й холодні тони – білий, блакитний, синій або світло-зелений, задні зберігали природний колір глини: призьбу підводили червоною фарбою, як і двері та віконні прорізи (це символізувало очищення вогнем кожного, хто входив до оселі). Рослинні й геометричні орнаменти та фігурки птахів і тварин, поширені майже скрізь в Україні (за винятком північних районів Полісся і деяких районів Харківщини), розташовували в різних частинах фасадної стіни, а особливо під дахом, між вікнами та довкола вікон і дверей.

В українській хаті все перебувало на своєму місці, зумовленому не тільки тим, як краще було розпланувати простір, а й світоглядом народу.

Це цікаво!

На покуті (у святому куту, червоному куту), який розташовувався по діагоналі від печі, облаштовували домашній іконостас: над столом на причілковій та чільній стінах кріпили або виставляли на спеціальних поличках ікони, якщо хата не була курною. Перед образами завжди вішали лампадку або ставили запалені свічки в металевих свічниках. Для обрамлення образів виготовляли спеціальні рушники – «божники». На покуті перебували хатні боги, тут садовили найпочеснішого гостя та наречених, ставили дідух – останній обжинковий сніп, що символізував дух предків, збереження традицій і пам’яті роду.

А чи знаєш ти, що…

…наш народ надавав священного значення хатньому сволоку? Це був символ міцності будови, міцності сім’ї й міцного здоров’я всіх мешканців оселі. На сволоку часто робили орнаменти й написи, які містили ще дохристиянські символи.

Інтер’єр української хати постійно змінювався. Якщо в будні долівка була незастеленою, то в неділю кожна господиня застеляла свіжопідмазану підлогу тканими ряднинами. Стіл, який у будень не застеляли чи застеляли грубою буденною скатертиною без візерунків, у неділю вкривали святковою скатеркою – вишитою або з тканим візерунком, на стіл ставили квіти. Квітами оздоблювали і покут, і сволок. Також прикрашали стіни витинанками чи іншими паперовими фігурками, які час від часу заміняли на новіші. Перед неділею хату обов’язково підбілювали й підмазували, поновлювали оздоби на печі та стінах. На Трійцю та на Івана Купала хату прикрашали свіжозібраними травами, овочами, квітами, віночками, букетиками, які освячували і протягом року використовували для лікування, обкурювання й інших магічних дій.

Це цікаво!

Зміни в інтер’єрі житла також були зумовлені сезонними роботами. Наприклад, восени вносили ткацький верстат, який влітку ховали на горищі або в коморі, оскільки жінка займалася передусім польовими роботами.

Одяг

Український одяг надзвичайно барвистий, різноманітно оздоблений. Вбрання різних регіонів має свої особливості. Найбільш помітні відмінності в національному костюмі, що побутував на Лівобережжі та Правобережжі, Слобожанщині й Поділлі. Це стосується й традиційного одягу населення Подністров’я, Карпат, Полісся та Півдня України. Різниця полягала в матеріалах, прийомах створення, в окремих деталях: головних уборах, взутті, прикрасах; в орнаментах, особливо сорочок і поясного одягу; а також у способах носіння й об’єднання всіх частин одягу в завершений костюм.

Нерідко навіть сусідні села мали відмінності в одязі, не кажучи вже про гуцульський, лемківський чи русинський стилі традиційного одягу. Окрім того, варіанти одягу складалися під впливом сусідніх народностей. Наприклад, національний одяг жителів Полісся, Волині, Лемківщини, Бойківщини, Гуцульщини, Буковини має особливості, що формувалися під впливом культури поляків, румунів, південних слов’ян, угорців і навіть черкесів.

А чи знаєш ти, що…

…у регіонах України традиційний одяг міг відрізнятися наявністю деяких речей, оздобленням і кольорами? Наприклад, у гірських районах надягали кептар – хутряну безрукавку, а мешканці Західної й Північної України носили лейбик – безрукавку із сукна.

Традиційний український жіночий костюм складався із сорочки (кошулі, вишиванки), спідниці-поневи (дерги, запаски, плахти або андарки), корсетки або жилетки, національного взуття. На шию надягали намисто, ґердани або коралі, а на голову – вінок ручної роботи, очіпок або чільце. Верхнім одягом була юпка (аналог сучасної куртки), яка повторювала форму жилетки.

Це цікаво!

Деякі елементи українського костюму залишилися майже незмінними ще від праслов’янських часів. Так, у спадщину від давніх слов’ян українці дістали найбільш поширений жіночий одяг – довгу сорочку, підперезану поясом. Її зазвичай прикрашали вишивкою, яка мала магічне значення. Вишиваний орнамент, між іншим, був основною оздобою національного костюма. Вишивали переважно чоловічі й жіночі сорочки, а також пояси і хустини. За візерунками можна було дізнатися, звідки сорочка походить (кожен регіон мав свою улюблену комбінацію кольорів), стать і приблизний вік її власника (наприклад, рукави жіночої сорочки були широкими й сходилися на зап’ясті в рясно вишитий манжет, а в чоловічій – часто були прямими), а також призначення сорочки (вона могла бути буденною, святковою, весільною).

Сорочки мали різну довжину й виконували функції як верхнього, так і спіднього одягу. Вони складалися з двох частин, причому нижню (пiдтічку) шили з грубішої матерії. Також існували сорочки з одного великого шматка тканини, їх надягали на свята й називали додiльними. Жителі Правобережної України носили сорочки без коміра, а Лівобережжя – з коміром, частіше відлогим.

А чи знаєш ти, що…

…поділ сорочки або облямівку (підподільницю) прикрашали вишивкою, тому що їх було видно з-під одягу? Наші предки вірили, що орнамент, який прикрашав поділ сорочки, мав магічне значення, виступав оберегом від лихого ока. Повитухи приймали новонароджену дитину саме в поділ сорочки, а молодята після ритуального вмивання витиралися вишитою верхньою частиною сорочки нареченої.

Поверх сорочки жінки Центральної України в будні надягали запаску, а на свята – плахту, яку підперізували крайкою – довгим шматком тканини з барвистих ниток із китицями на кінцях. Окрім кольорових крайок використовували вузькі лляні рушники, переткані червоними смужками. Такий пояс був обов’язковим для нареченої під час весілля. Поверх сорочки надягали корсетку з тонкої вовняної матерії, оксамиту або шовку. Її довжина сягала колін або пояса.

Це цікаво!

За східнослов’янським звичаєм, дівчата до п’ятнадцяти років, а часом навіть до самого весілля могли носити тільки підперезану сорочку. Поясний одяг (поневу) носили заміжні жінки.

Понева – це один із елементів українського національного костюма, характерний для всіх слов’янських жінок. Він прикривав тіло жінки зі спини й закріплювався на талії подібно до фартуха. Розрізняли три види поневи: дергу й запаску (буденний одяг), а також плахту (святкове вбрання).

Дерга являла собою накидку із саморобної тканини й мала безліч варіацій. Три зшиті довгими сторонами полотнища утворювали смужку тканини завширшки 3 м і завдовжки 60–70 см, яка охоплювала тіло жінки ззаду і яку перев’язували паском. Дергу шили з чорної або нефарбованої тканини, нічим не прикрашаючи.

Запаску виготовляли з тонкої вовни та однотонної тканини синього, зеленого або червоного кольору. Вона відрізнялася від дерги тим, що до її верхніх кутів пришивали тасьму, яку зав’язували на талії. Носили, як правило, дві запаски – позадницю й попередницю, які могли бути різного кольору. Позадницю надягали на тулуб ззаду, попередницею покривалися спереду. Останню часто замінювали фартухом.

Плахту надягали у святкові дні. Її шили з тканини з картатим орнаментом і вишивали вручну вовняними або шовковими нитками. У давнину плахти шили із золотої чи срібної парчі, а також із шовку.

Андарки носили жінки Полісся. Ці особливі спідниці шили з вовняної тканини, і вони найчастіше мали смугастий орнамент.

Найулюбленішим святковим взуттям жінок були чоботи із сап’яну, найчастіше червоного кольору. Дівочим взуттям були черевички з парчі. Лапті чи постоли були прикметою бідності, тож їх не дуже шанували на території України, окрім північних поліських сіл і Карпат, де це взуття було доволі поширеним.

Барвисті стрічки та разки намиста доповнювали вбрання, надавали йому святковості. Часто разом із коралями на шию покладали намисто з монет.

А чи знаєш ти, що…

…коралі – це прикраса з привозних коралових намистинок у формі циліндриків або барилець, нанизаних на нитку? Кількість ниток у такому намисті могла становити від 1 до 25, кожна нитка називалася разком. Червоні коралі є традиційним елементом національного одягу українок.

А чи знаєш ти, що…

…намисто – найстаріша й найпоширеніша з українських жіночих нашийних прикрас? У різних регіонах намисто відрізнялося як за матеріалом, кольором, формою, так і за способом носіння. У давнину цю прикрасу виготовляли зі скойок, гарних ягід, зерен, кісточок овочів, що їх згодом заступили намистинки з каменю, металу чи скла. Найбільше цінували намисто з коштовних природних матеріалів – бурштину, перлів, гранатів, скла, смальти. Дуже дорогим було гуцульське намисто з венеціанського різнокольорового скла з вкрапленнями золота.

Чоловічий український національний одяг складається із сорочки, штанів або шароварів, безрукавки (чоловічої корсетки), пояса й чобіт. Біла чоловіча сорочка з часом змінила свій вигляд: із довгої, до колін, на випуск, вона перетворилася на коротку, з вишитим коміром та манжетами на кінцях рукавів, і її почали завжди заправляти в штани. Така сорочка має розріз посередині на грудях із петельками для ґудзиків, оздобленими шовковим шнурком або стрічком. Часом на сорочку надягали чоловічу корсетку, що нагадує жилетку, і підперезувалися поясом. Корсетка походить від козацького піджупанника. Щодо штанів, то з давніх-давен в Україні розрізняли два типи – вузькі штани та широкі шаровари. Вузькі штани зшивали до паска й застібали на ґудзики, а шаровари були розраховані на підперізування очкуром. З вузькими штанами носили довгу сорочку на випуск, а до сорочки, яку заправляли в штани, надягали шаровари.

Це цікаво!

Шаровари з’явилися на Сході, у Персії. Утворилися вони зі східної чоловічої спідниці. Спочатку перські вершники перетягували спідниці ременем між ніг, щоб було зручніше їхати верхи, згодом почали зшивати їх належним чином, залишаючи штанини для ніг. Ще через деякий час верх і низ спідниці почали підгортати й підшивати у вигляді куліси. У ці куліси вставляли мотузки й затягували на талії та на кісточках. Ще пізніше з’явився крій шароварів, який зберігся до сьогодні. У побуті чоловіки Давнього Сходу продовжували використовувати спідниці, а під час військових походів надягали шаровари. На українські землі це вбрання принесли скіфи або сармати, і воно прижилося серед місцевого населення. Згодом шаровари зробилися вбранням запорозьких козаків.

Неодмінним атрибутом чоловічого одягу був пояс – шовковий, вовняний або бавовняний, будь-якого кольору, прикрашений довгими китицями. Поясами підперізували не тільки шаровари, а й верхній одяг: жупан, свиту, а іноді й кожух.

А чи знаєш ти, що…

…у старослов’янських похованнях (переважно чоловічих) археологи зрідка знаходили залишки тільки шкіряних поясів, досить вузьких, із мідними або срібними пряжками, наконечниками та бляшками? Це наводить дослідників на думку, що плетені або ткані з натуральних волокон пояси в похованнях не збереглися. У XIII–XV ст. коштовні пояси були важливим знаком феодальної гідності, прикрасою одягу князів і бояр. Золоті та золочені, оздоблені перлами й сердоліком пояси передавали в спадок, спеціально вносячи в майнові описи.

Це цікаво!

Пояс захищав м’язи живота від розтягів під час важкої фізичної праці; на ньому носили різні предмети щоденного вжитку; він був своєрідним талісманом. На давнє походження паска вказує значна кількість повір’їв, у яких він постає як оберіг. Подекуди в Україні й досі, щоб не болів поперек, навесні шукають ящірку, розстеляють на землі пояс, намагаючись «перегнати» її через нього, а тоді надягають пояс на себе. З’явитися на людях без пояса означало скомпрометувати себе. У слов’ян здавна існувала традиція зображати на поясі певні знаки-обереги, символи роду й племені; іноді в орнамент вписували ініціали або ім’я власника, дату та місце його народження.

Основним взуттям чоловіків були чорні чоботи, але серед гірських мешканців значного поширення набули так звані моршенці, або ходаки, котрі являли собою шкіряну підошву, кінці якої були стягнені на нозі мотузком, ликом чи ремінцем. У лісових місцевостях з лика плели особливе взуття – личаки. Черевики – дуже давнє слов’янське взуття – теж були поширені на всій території України.

Узимку і чоловіки, і жінки вдягалися в кожухи з вичинених овечих шкур. А для теплішої погоди існували свита – одяг із цупкого вовняного матеріалу, часто пофарбований у яскравий колір і оздоблений вишивкою чи нашивками, ще легший кептар – у гуцулів, а жупан – у Центральній Україні. Жупан був традиційним вбранням запорожців. Часом замість жупана носили кунтуш – верхній розпашний одяг, який поширився у ХVІ ст.

Доповнювали національний костюм головні убори та зачіска. Чоловіча зачіска обмежувалася стрижкою певного типу: «у кружок», «до закаблука», «під скопку» та «під польку». Чоловічими головними уборами були капелюх, солом’яний бриль (який належав до вбрання бідноти), смушева шапка або ж кучма (шапка з каракульчі – хутра зі шкур ягнят каракульських овець).

Це цікаво!

Мініатюри старих рукописів свідчать про те, що слов’янські дівчата носили розпущене волосся, розділене посередині проділом. Ця давня традиція впродовж сторіч зберігалась у побуті українських дівчат поряд зі звичаєм заплітати коси. Але для XIX – початку XX ст. розпущене волосся вже стало винятком і збереглося лише в обрядах. На Поділлі, зокрема, жінки розпускали волосся на знак жалоби під час похорону. На значній території України дівчата розпускали волосся на весіллях. Під час роботи волосся підв’язували або заплітали в коси.

Дівчата заплітали одну або дві коси. Зачіска з багатьох дрібно сплетених косичок – «дрібушок» – була поширена на Поділлі, Київщині та Полтавщині. Подільські дівчата вкладали коси на голові вінком. Дівчата на Волині та Поділлі заплітали коси вчетверо – «батіжком».

А чи знаєш ти, що…

…в деяких місцевостях Прикарпаття був поширений старовинний звичай – вдвічі подовжувати власне волосся штучними «косами» з червоної бавовняної волочки? На Гуцульщині дівчата заплітали волосся в косу разом із ниткою-«шваркою», на яку нанизували ґудзики, прикрашаючи таким чином косу. Щоб закріпити косу, її ще густо й туго оплітали червоною вовною – «попліткою». Для збереження зачіски дівчата перев’язували кінці кіс на тім’ї червоною стрічкою. Усю зачіску прикрашали («закосичували») різними живими квітами.

На Закарпатті дівчата також заплітали волосся у дві коси – «плетіну». Голову перев’язували різнобарвною вовняною опояскою, а на потилиці залишали звисати жмутки червоної вовни – «бовтиці». На Покутті юнки розділяли волосся на тім’ї навпіл і заплітали над вухами коси – «китки», які укладали навколо голови подібно до вінка.

Дівчата лівобережної Наддніпрянщини у святкові дні зазвичай заплітали волосся в одну косу, яка вільно звисала на спину, а в будень – у дві, які вкладалися вінком навколо голови. На Правобережжі й у свято, і в будень дівчата заплітали волосся у дві коси, які вільно спадали на спину, а під час роботи закріплювалися навколо голови. На Полтавщині юнки інколи заплітали волосся в одну велику й кілька маленьких кіс.

Звичай прикрашати голову квітами в Україні був дуже поширеним. У народі так і говорили – «уквітчатися». Дівчата, заплітаючи волосся у дві коси, обвивали їх навколо голови й припасовували до них квіти. Скидалося на те, ніби дівчина надягла на голову вінок.

Це цікаво!

Українські дівчата ходили з непокритою головою, що було ознакою дівування.

Також до дівочого національного костюму належав вінок зі справжніх або штучних квітів, гілок, зілля, часто зі стрічками. Заміжня жінка не завжди стригла волосся, але завжди вкривала голову хусткою, наміткою або ж очіпком.

Намітка – це головний убір для виходу в люди, полотняний або тонкий прозорий видовжений відріз тканини, довжиною до 5 м, шириною близько 50 см, який зав’язували навколо голови поверх очіпка. Очіпком називали обов’язковий головний убір заміжніх жінок, що був або твердим (його шили подібно до шапки, на підкладці), або м’яким (його надягали під твердий очіпок або використовували як самостійний убір). Заміжня жінка знімала очіпок лише перед сном.

Головний убір жінки вважали найважливішою частиною її вбрання, тому способи, у які зав’язували хустки чи намітки, були складні й різноманітні.

Традиції народного господарювання

Населення етнічної території України здавна займалося хліборобством. За часів трипільської культури, ще за 4000 років до нашої ери, вирощування злаків посідало чільне місце серед інших занять – мисливства, збиральництва, рибальства і навіть тваринництва. Сприятливі кліматичні умови, зручний ландшафт, родючі чорноземи спонукали до праці в полі.

Минали тисячоліття, відбувалися переселення давніх хліборобських племен, і все ж хто б не осідав на наших землях – неодмінно відновлювалися традиції вирощування злаків.

Дослідження знарядь хліборобства, які знайшли археологи, підтверджують, що український плуг походить від давньоруського. Застосовували в давньому хліборобстві також борони, волокуші, лопати тощо.

Відомості про хліборобство в Київській Русі збереглися в літописах. З них довідуємося, що наші предки сіяли жито, пшеницю, ячмінь, овес, просо, гречку, горох, льон, бобові й коноплі.

Це цікаво!

Упродовж тисячоліть український селянин вирощував здебільшого зернові й лише почасти городні культури. Так велося до XVII–XVIII ст., коли на територію України було завезено кілька коренеплодів, зокрема картоплю. Саме ці культури порушили плекані протягом століть традиції хліборобства. Одначе кмітливі селяни зуміли налагодити «добрі стосунки» коренеплодів із зерновими й започаткувати своєрідні агрономічні традиції.

Тваринництво існувало в Україні з давніх-давен. Хліборобство не могло б успішно розвиватися, якби не були приручені тварини, що забезпечували жителів нашого краю молочними та м’ясними продуктами й були тягловою силою. Гарний урожай отримували, коли для посівних робіт було якісно підготовлено ґрунт. Без відповідних упряжних знарядь досягти цього було неможливо. Найпростіше рало, знайдене в степовому Подніпров’ї (курган «Висока могила»), археологи датують початком II тис. до н. е.

А чи знаєш ти, що…

…віддавна в селянських родинах виховували особливо шанобливе ставлення до вола як основної тяглової сили? З волом ходили і в поле тягти плуг, і в ліс по дрова; на возі, запряженому волами, виряджали покійника в останню путь. Згідно з українськими народними прикметами, воли на подвір’ї – на добро й гаразди.

А чи знаєш ти, що…

…в українській селянській родині завжди дбайливо ставилися до корови як годувальниці? Різними магічними засобами намагалися вберегти її від «лихого ока» та відьом, які могли «забрати» молоко. Тому виробилося чимало способів, які мали відвертати від корови біду.

Окремою галуззю тваринництва в Україні було вівчарство. Овець розводили з давніх-давен, оскільки вони забезпечували селян найнеобхіднішим: зі шкур і вовни виготовляли одяг; м’ясо й молоко були цінними продуктами; літування овець у кошарах на рільних землях сприяло вдобрюванню ґрунту тощо.

А чи знаєш ти, що…

…кінь у господарстві був транспортною й тягловою силою? Його запрягали у віз чи сани, а здебільшого сідлали для верхової їзди. Історики вважають, що коней у давніх господарствах було небагато. За часів Київської Русі їхня кількість збільшилася, і відтоді функції вола й коня зрівнялися, про що, зокрема, свідчить однаковий штраф за крадіжку цих тварин.

Якщо велику рогату худобу або тільки на ніч заганяли в кошари чи загороди, або вона перебувала на віддалених пасовищах протягом усього літа, або корів залишали в селі, а воли й коні постійно літували на відведених пасовищах, то овець переважно тримали на віддалених пасовищах і лише в степовій зоні – випасали вдень.

Бджільництво належить до найдавніших занять українців. Про його поширеність свідчать збережені донині давні назви міст і селищ: Мединичі, Мединівка, Бортне, Бортники, Уборть тощо. Мед і віск завжди широко використовували в харчуванні, ними сплачували данину, їх продавали до Західної Європи.

Упродовж багатьох століть бджільництво пройшло кілька етапів розвитку. Початкове бджільництво було неорганізованим: в ущелинах скель і в лісових хащах наші далекі предки знаходили гнізда бджіл і найпростішими засобами добували так званий «дикий мед», винищуючи бджолині сім’ї. Надалі бджільництво розвивалося як лісовий промисел. Дикі бджоли роїлися природним чином у лісах, у дуплах дерев, які в народі називали бортями. Від цього найменування походить і назва промислу – бортництво. Такий спосіб медозбору також був неорганізованим, досить примітивним, складним і навіть хижацьким: знайшовши гніздо і прорубавши до нього отвір потрібної величини, люди повністю вибирали мед, а бджіл винищували. У XIV ст. розпочалося так зване одомашнене бджільництво.

Це цікаво!

У народі вважають, що правильно утримувати пасіку людей навчили святі Зосима й Саватій. Саме за їх життя, у XV ст., крилаті трудівниці стали прихильнішими до людини і їх вдалося приручити. Тому не дивно, що на середньовічних українських іконах Зосима та Саватій зображені з різними тогочасними пасічними знаряддями: драбиною, мотузкою, навіть сокирою й ножем. Раніше біля входу на пасіку обов’язково встановлювали ікону із зображенням святих, а пасічник ніколи не починав свою працю, не помолившись.

Мисливство в Україні має давні й міцні традиції. У лісах водилося чимало дичини – вовки, ведмеді, вепри, олені, борсуки, лисиці, зайці, куниці тощо, а також нині вимерлі тури, дикі коні, зубри, лосі, різноманітне птаство – качки, гуси, куріпки, дрофи, у річках – видри й бобри. Полювання мало дві цілі: уберегти господарство від шкідників і поповнити запаси харчів і сировини для домашнього виробництва в умовах натурального господарства.

У сиву давнину на звірів найчастіше полювали колективно, застосовуючи для цього засідки, облави й переслідування. Зокрема, тварину заганяли на круті скелі, звідки вона падала вниз, в ущелину або до заздалегідь підготовленої ями-пастки, де здобич добивали камінням, кілками чи списами з крем’яними або кістяними наконечниками. Винайдення за часів мезоліту (середньої кам’яної доби) лука та стріл із крем’яними (кістяними) наконечниками дало змогу полювати на відстані. Поступово технічні засоби й методи мисливства вдосконалювалися. Середньовічне законодавство різко обмежило можливості селян займатися цим промислом. Запастися додатковим продовольством, хутром і шкурами вони могли лише нелегально, використовуючи для цього приховані від стороннього ока пастки. Натомість колективне мисливство було дозволене в певний період: задля розваги багатих землевласників і в разі облави на вовків та інших хижих звірів, котрі завдавали шкоди місцевому населенню.

Рибальство в Україні було відоме здавна. Це підтверджують археологічні знахідки – глиняні та кам’яні грузила для риболовних сітей, різноманітні гачки та снасті, які належать до доби черняхівської культури (II–V ст.) і наступних століть (VI–IX ст.). Поширенню рибальства сприяла велика кількість річок та інших водойм, а також прадавня традиція приготування різних страв із риби.

У Середньовіччі вилов риби належав до панщизняних повинностей кріпаків. Окрім того, у деяких районах України селяни були зобов’язані надавати поміщикам прядиво для виготовлення риболовецьких снастей та підводи для транспортування риби.

А чи знаєш ти, що…

…в писемних джерелах XIV–XVI ст. вилов риби й торгівля нею згадані як один із важливих допоміжних промислів населення України? Найбільшими осередками рибальства були в той час береги Дніпра, гирла повноводних річок басейну Чорного моря, а також водні артерії Полісся. До речі, за літописними відомостями, з Нижнього Подніпров’я рибу вивозили до Галицького князівства вже в XIII ст. На теренах Поділля, Волині, Прикарпаття й інших регіонів уже в XIV ст. виникали перші штучні водойми для розведення риби – ставки. Велике значення рибальство мало на землях Запорозької Січі. Зокрема, тут щороку між куренями «кидали ляси», тобто розподіляли риболовецькі та мисливські угіддя. Риба була одним із основних продуктів харчування козаків. Чимало риби вони продавали або вимінювали на необхідні предмети побуту.

Одним із найдавніших і найвагоміших допоміжних занять українців було чумацтво. Коріння цієї діяльності сягає часів Київської Русі. У XIV–XV ст. чумацтво перетворилося на промисел, тобто стало важливим джерелом заробітку для значної частини населення. Відтоді в письмових пам’ятках згадується основний транспортний засіб українських чумаків – мажа. Не менш активно розвивався цей промисел упродовж наступних століть, а наприкінці XVIII – у першій половині XIX ст. Тоді чумацтво побутувало майже на всій території сучасної України.

Чумацтвом займалися переважно селяни й козаки, подекуди – міщани, духовенство й поміщики. Основними продуктами, якими вони торгували, були сіль і риба. Ці товари возили до найвіддаленіших куточків України, а також до Росії, Литви, Польщі та інших країн Європи: сіль – з Прикарпаття й Криму, рибу – з Криму, пониззя Дніпра й Дону.

Наприкінці XVIII – у першій половині XIX ст. чумаки привозили до чорноморсько-азовських портів великі партії зерна, будівельних матеріалів та інших вантажів, а натомість закуповували сіль і рибу.

Це цікаво!

За часів існування в Україні «сольового» промислу в Європі лютувала епідемія чуми. Чумаки, аби не завезти хворобу до України, з ніг до голови вимазувалися дьогтем. За однією з версій, слово «чумак» пішло саме від уподібнювання страшних чорних постатей із недугою, котру зображували як стару жінку в чорному вбранні.

Чумаки не просто перевозили товар на тисячі кілометрів, а й боронили його від численних розбійників (лугарів). Напади останніх були звичайним явищем, тому чумакам доводилося розвивати навички не тільки купців, а й воїнів. Історики вважають, що осердя козацтва сформували колишні чумаки.

Майже всі сучасні шляхи загальноукраїнського значення заснували саме чумаки. Коли наші землі вкривали безкраї степи, більшість доріг з’єднували між собою тільки найближчі села. Чумакам було невигідно марнувати час, подорожуючи поселеннями, тож вони прокладали власні шляхи, прив’язуючись лише до річок задля орієнтації на місцевості та постійного доступу до прісної води.

Чумаки укладали міждержавні економічні угоди незалежно від військово-політичної ситуації на землях, де здійснювали свою торговельну діяльність. Це дозволяло їм не боятися військ сусідніх держав, займатися своєю справою й відкривати нові ринки збуту й імпорту.

1788 р. в Катеринославі князь Григорій Потьомкін організував чумаківський «обоз» (близько трьох тисяч чотириволових фур, понад тисяча волів та півтори тисячі погоничів) для постачання стотисячної армії, що тримала в облозі Очаків. До цього формування ввійшли здебільшого мешканці Єлисаветградщини, оскільки саме там розташовувався один із найбільших у тогочасній Україні осередків чумацтва.

Писанкарство – це вид народного мистецтва, що полягає в розписуванні яєць. Чисте гладкофарбоване або оздоблене візерунками яйце набуло важливого символічного й релігійно-обрядового значення ще задовго до християнських часів. У багатьох народів збереглися перекази, у яких яйце є джерелом життя, світла й тепла, навіть зародком Всесвіту. Існують також численні легенди, що пояснюють використання писанок під час святкування Великодня, пов’язують виникнення традицій писанкарства з євангельськими подіями (страстями Христовими) тощо.

Середньовічні писанки до наших днів не збереглися. Однак масове розписування яєць існувало протягом століть. У XIX ст. писанкарство в різних варіаціях побутувало на всій території України, про що свідчать колекції українських писанок у музеях Києва, Лубен, Львова, Кракова, Варшави, Брно тощо.

А чи знаєш ти, що…

…найдавніші писанки зберігаються у фондах Музею етнографії та художнього промислу Інституту народознавства НАН України і походять із сіл Острів (1882 р., Львівщина), Слобідка (1891 р., Поділля) тощо?

Своєрідні місцеві особливості писанкарства існували й на початку XX ст. Розрізняють писанки Подніпров’я, Слобожанщини, Полісся, Поділля, Бойківщини, Гуцульщини, Лемківщини тощо. На Слобожанщині й Покутті поширені крапанки, на Бойківщині й Лемківщині – так звані «шпилькові» й крапанки. Гуцульські писанки виконувалися писачком із конусоподібною трубочкою.

Гончарство – обробка глини й виготовлення з неї різноманітного посуду, а також цегли, кахлів та іншої кераміки. Гончарні вироби на території України, що належали до трипільської культури, уже вражали вишуканістю форм і цікавим оздобленням. На ручному гончарному крузі, що з’явився на території України в II ст., з використанням спеціальної обпалювальної печі – горна – жителі Київської Русі, де гончарне ремесло досягло високого рівня розвитку, виготовляли переважну більшість керамічного посуду. У XIV–XV ст. в Україні почали застосовувати досконаліший та продуктивніший ножний круг.

Українські гончарі виробляли різноманітний посуд для приготування, зберігання й подання на стіл тих чи інших страв (горщики, миски й полумиски, глечики, макітри, гладишки, тикви, барильця, довжанки, баньки, куманці), а також декоративний посуд, кахлі, черепицю, цеглу, дитячі іграшки тощо. Розквіту гончарства на українських землях сприяли поклади високоякісних червоних, червоно-бурих та світло-сірих глин. Це зумовило виникнення осередків керамічного виробництва.

Це цікаво!

Посуд кожного району мав свої особливості, тому сформувалися різні оригінальні школи виготовлення та розпису кераміки. Ще в Середньовіччі одна з таких шкіл виникла в селі Опішня на Полтавщині. Одним із найбільших осередків традиційного гончарства Опішня залишилася дотепер. Наприкінці 80-х років XX ст. тут було створено Державний музей-заповідник українського гончарства, який нині перетворився на Всеукраїнський центр дослідження, збереження й популяризації гончарної спадщини України.

Ковальство – обробка металів способом гарячого кування. На території України це ремесло сформувалося ще в давньоруський період. З розвитком обробляння металів у XV–XVI ст. від ковальства відокремилися вужчі галузі: виготовлення голок, годинників, ювелірна справа (золотарство), осередками яких стали міста.

У XVIII–XIX ст. майже в кожному селі були (зазвичай на околиці) кузні – переважно зрубні, вкриті гонтом або дошками будівлі, у яких містилися горно, закріплене на вертикальній колоді кувадло, точило, корито з водою для гартування та охолодження виробів, підпора для підковування чобіт. Біля кузні влаштовували пристосування для шинування коліс, а також інколи стовп для прив’язування коней на час підковування. До традиційного інструменту коваля належали великі молоти та малі молотки, обценьки, рубила, пробійники тощо. Наприкінці XIX ст. з’явилися гайкові ключі, ключі для нанесення різьби, пили-ножівки, розточки, лещата, ножиці для металу тощо.

А чи знаєш ти, що…

…в середньовічній Україні залізо виробляли з болотної руди? Це закарбувалося у відповідних назвах населених пунктів: Рудка, Рудки, Рудно, Рудавки тощо. Болотну руду виплавляли в дуже простий спосіб – у «димарках», біля яких будували кузні для виготовлення знарядь праці.

Золотарство – обробляння благородних металів: золота й срібла. На території України бере свій початок у ремісничому виробництві докиївської доби. У другій половині XVII–XVIII ст. золотарі виготовляли сережки, персні, каблучки, оправи для ікон тощо. Осередками золотарства були здебільшого великі міста – Київ, Чернігів, Харків, Львів, Ніжин, хоча працювали золотарі й по селах, особливо на Гуцульщині.

Давні ювеліри зазвичай самі виконували лиття благородних металів, використовуючи форми, виготовлені з глини та піску. Після охолодження металу форму розбивали й одержану річ остаточно оздоблювали рашпілями, різцями та іншим спеціальним інструментом. Для плавлення металу використовували хатню піч або маленьке горно, вогонь у якому роздмухували за допомогою мініатюрних міхів. Ремісники вміли зварювати окремі деталі й орнаментувати вироби, надаючи їм вишуканого зовнішнього вигляду.

З кінця XIX ст. золотарство в Україні почало занепадати, частково зберігаючись тільки в невеликих містечках та в карпатських селищах. Лише останнім часом воно почало відроджуватися.

Вичинка шкіри волів та коней, з якої шили взуття, була відома на наших землях під назвою чинбарство (на Західній Україні – гарбарство), вичинку шкур овець для одержання овчини називали кушнірством. У чинбарстві вирізнялося також лимарство – вичинка шкіри- напівфабрикату – так званої «сириці», яку використовували для виготовлення збруї та інших господарських предметів. Разом із шевським ремеслом (пошиттям взуття), кожухарством та шапкарством вони утворювали групу традиційних українських шкіряних промислів і ремесел.

Це цікаво!

Верхній одяг традиційно шили з овечої шкіри, а взуття – зі шкіри волів, коней і свиней. Зі шкіри цих тварин сільські умільці виготовляли й інші побутові та господарські речі. До XVIII ст. кушнірства й гарбарства (чинбарства) як окремих домашніх промислів не існувало: і кравці, і шевці самі вичиняли шкіру, з якої потім шили взуття, кожухи, шапки тощо. Найдавніший спосіб вичинки шкіри полягав у її вимочуванні в настої дерев’яної (переважно дубової) кори. Лише з 1878 р. почали обробляти шкіру за допомогою мінеральної солі.

В Україні льон, коноплі, а також вовну здавна використовували як ткацьку сировину. На початку XX ст. почали застосовувати й нетрадиційні види сировини: бавовняну й паперову пряжу, а в західних регіонах – металеву сріблясту нитку – сухозлітку.

Вирощування тих чи тих прядивних культур залежало від кліматичних умов. Так, на півночі (Волинське Полісся), а також у Карпатах сіяли переважно льон. Але загалом в Україні існували більш сприятливі умови для вирощування конопель. У деяких районах (Поділля, Подніпров’я) плекали обидві культури.

Обробляння лляного й конопляного волокна та овечої вовни й виготовлення з них тканин також були важливими для кожної селянської родини. Процес вирощування та обробляння льону й конопель був досить складним і потребував докладання чималих зусиль. Натомість обробляння вовни забирало менше часу й сил.

А чи знаєш ти, що…

…нитки пряли вручну за допомогою веретена? Для підсилення обертання на нижній кінець веретена натягували круглі глиняні або кам’яні кружальця – пряслиця. Первісним ткацьким знаряддям був верстат вертикального типу. Численні археологічні знахідки пряслиць для веретен, кам’яних і глиняних тягарців для натягування основи у ткацьких верстатах засвідчують поширення й високий рівень розвитку ткацтва на теренах України ще за часів трипільської культури.

Теслярство – один із найбільш поширених деревообробних промислів, який полягає у зведенні житлових та господарських будівель. Зрубані дерева обтесували здебільшого вручну різними сокирами й розпилювали на колоди. Уздовж колод знизу долотами видовбували поздовжні пази, а на кінцях робили зарубки. За допомогою простого, але ефективного знаряддя – драчки – колоди щільно з’єднували в зруб.

Народні майстри-теслі в XVII ст. звели багато унікальних споруд, зокрема відомий Новомосковський собор (без жодного цвяха!), козацькі укріплення, що дивували іноземних фахівців.

Із поширенням в Україні заробітчанства сільські теслі й столяри будували водяні млини й вітряки, зводили церкви, монастирі та інші монументальні споруди. Традиції народного теслярства до сьогодні зберігаються в сільському будівництві.

Столярство – деревообробний промисел, який полягає у виготовленні з деревини меблів та хатнього начиння (лав, ослонів, скринь, столів, табуретів та стільців, мисників, ліжок), а також віконних рам та рамок для вуликів, частин борін та плугів тощо.

Це цікаво!

Серед інструменту українських столярів було багато давніх знарядь: сокира, тесло, стамеска, молоток, свердло тощо. Згодом він поповнився столярним верстатом, рубанком, фуганком. Округлі вироби (колони для церков і ґанків, деталі прядок, веретен, дитячі іграшки) столяри виточували на найпростішому токарному верстаті (коловоротці). Для вимірювань застосовували розміряч, косинець, тримач. Із появою на дерев’яних виробах залізних деталей з’явилися гайкові ключі різного діаметра.

Багато українських столярів були справжніми віртуозами. Значну увагу вони приділяли оздобленню виробів дерев’яними розетками, хрестами, квітками та іншими візерунками. Особливо уважно ставилися до орнаментування скринь, призначених для зберігання посагу, адже ті зазвичай стояли в хаті на видному місці.

Плетіння – кустарний промисел, який полягав у виготовленні предметів побуту та художніх виробів із різноманітної сировини. В Україні, особливо в Поліссі, плетіння має багаті й давні традиції. Як сировину для нього використовували лозу, кору деяких дерев, насамперед молодої липи (лико) та берези (береста, луб), верболіз, хвойну та дубову скіпки, коріння ялини, сосни тощо. Із дранки – тонких фанероподібних дощечок, які відщеплювали від товстих колод, ретельно обстругували й розпарювали в печі, гнули короби для сівби – сіяники. З вужчих і тонших смужок дубової дранки й лика плели різноманітні кошелі та кошики. Останні часто виготовляли з лози з корою (так зване сіре плетіння). Також плетіння використовували для створення стін клунь, хлівів та кошар, живоплотів тощо. З лози та інших матеріалів плели рибальські снасті.

У другій половині XIX ст. лозоплетіння значного поширилося й розвинулося в Поліссі. Окрім названих виробів почали виготовляти дорожні кошики та козуби (своєрідні валізи), легкі дачні меблі, дитячі візки, іграшки тощо. Кору при цьому зазвичай знімали (біле плетіння). Залежно від потреб використовували круглі або стругані лозини чи розщеплені вздовж, у природному або пофарбованому вигляді. Почуття міри в доборі кольорової гами (переважали білий, рожевий, зелений кольори, іноді також використовували жовтий та фіолетовий) свідчило про вишуканість смаку ремісників.

Бондарство – деревообробний промисел, пов’язаний із виготовленням різних ємностей – діжок, барил, цебер тощо. Порівняно з теслярством та іншими деревообробними ремеслами бондарство в Україні поширилося пізніше, проте швидко дістало значного розвитку, особливо в Поліссі.

Українські бондарі добре розумілися на різних породах деревини й добирали їх окремо для кожного виробу. Зокрема, ємності, призначені для рідин, виготовляли з твердої деревини, зазвичай із дубу. Бондарські вироби були різноманітними. Це ремесло вимагало неабияких навичок і майстерності. Наприклад, прорізання пазів (так званих «уторів») у клепках для вставляння днищ було досить складною технічною операцією. Те саме можна сказати й про скріплювання клепок дерев’яними або залізними обручами. Окрім звичайного столярного інструменту бондарі використовували уторник (кривий струг), розміряч і шерхебель. Знали вони й основи геометрії: зокрема, радіус дна діжки обчислювали, ділячи величину її окружності на шість.

Поширення металевого посуду та начиння призвело до занепаду бондарства, хоча потреба в дерев’яних ємностях, що надають специфічного смаку солінням, медам, квасам, сокам та іншим напоям, залишається наразі незадоволеною.

Гутництво – це виготовлення скла і виробів із нього. Це ремесло розвинулося ще за часів Київської Русі. Найбільш поширене гутництво було в Чернігівському, Київському й Волинському Поліссі, оскільки для виготовлення скла був потрібен поташ, який добували, спалюючи деревину, а також кварцовий пісок, крейда й вапно, багаті поклади яких були на цій території. У XVI ст. на Слобожанщині, Поділлі, Буковині, а також у Поліссі й Галичині з’явилася значна кількість невеликих підприємств – гут, де виробляли скло. Ремісники-склярі виготовляли різноманітні сорти «простого», зеленого, синього й димчастого скла, а також кришталь, віконне й лампове скло, кухонний, горілчано-винний посуд (пляшки, баклаги, штофи, чарки, стакани), тарелі й тарілки, вази тощо. Виплавляли скло у спеціальних печах, що мали кілька вогнетривких посудин – донниць. Деякі вироби, особливо фігурний посуд у вигляді ведмедів, зайців, чоловічків тощо, розписували олійними фарбами.

А чи знаєш ти, що…

…традиції виготовлення художнього скла донині зберігають у кількох містах України, зокрема в Києві та Львові, де працюють спеціальні фабрики? Гутництво існує як один із видів народного декоративно-ужиткового мистецтва. Водночас на місці деяких колишніх гут виникло сучасне скляне виробництво.

У XVIII – першій половині XIX ст. з’явилися поміщицькі й магнатські склоробні мануфактури й заводи, де працювали здебільшого наймані робітники. Зокрема, під впливом майстрів із Чехії та Богемії поширилася західноєвропейська технологія дуття (богемський кришталь). Склодуви прикрашали свої вироби гутним декором (скляними жгутами, стрічками тощо), розмальовували емалями й навіть золотом. Скляний посуд продавали в крамницях міст і містечок, і він поступово набув значного поширення в Україні. На середину XIX ст. гутництво, засноване на ручній праці, почало занепадати, оскільки було неспроможне конкурувати з великими механізованими підприємствами.

Стельмаство – деревообробний промисел, пов’язаний із виготовленням транспортних засобів: возів і саней, а також коліс, полоззя, дуг тощо. Окрім традиційного столярного інструменту стельмахи широко використовували коловоротку (зазвичай під час виготовлення округлих підпор). Матеріал для гнуття ободів, дуг і полоззя заздалегідь розпарювали в спеціальному приміщенні – парні. Воно являло собою невелику зрубну землянку з подвійними засипаними піском стінами, піччю, над якою було встановлено чан із водою, димарем, а також отвором для випускання пари. Існував і давніший різновид цього приміщення – так звана «суха парня» – неглибока яма з вогнищем, укрита дерном, на який клали дібраний для гнуття матеріал.

У ХІХ ст. стельмахи були знані майже в кожному селі. Зазвичай вони працювали сезонно. Найбільше стельмаство було розвинене на Полтавщині, де на кінець ХІХ ст. у цьому ремеслі було задіяно понад 2 400 родин; на Харківщині й Київщині. Відомим центром стельмаства було село Дорогоща Хмельницької області.

Усна народна творчість

Усна народна творчість, або фольклор (від англ. folk-lore – народна мудрість) – важлива складова культури народу.

Народні пісні, думи, казки, загадки, потішки, гуморески, скоромовки створювалися протягом багатьох століть.

Вивченням усної народної творчості займається спеціальна наука – фольклористика.

Народна творчість тісно пов’язана з життям простих українців. Всі буденні і визначні моменти в житті відбивалися в народній творчості.

Усне художнє слово супроводило людство від часів виникнення мови, увійшло в життя й побут, втілило прагнення до прекрасного.

Усна народна творчість так само давня, як і наскельні малюнки первісних людей та виявлені в тисячолітніх глибинах археологічних культур предмети побуту з різними орнаментальними прикрасами тощо.

Це цікаво!

Регулярне записування творів усної народної словесності здійснювали лише з кінця XVIII – початку XIX ст. Тому багато давнього фольклору нині втрачено.

Однак і в матеріалах, зібраних порівняно нещодавно, наявні численні давні змістові й образні елементи. У різних жанрах українського фольклору, зокрема обрядового й казкового, дослідники простежують відгомін родоплемінного ладу, а також подій часів Київської Русі, татаро-монгольського нашестя, литовсько-польського поневолення України, багатовікової боротьби українського народу проти чужоземного панування, за свободу й незалежність.

У фольклорних творах відображені важливі історичні події, турботи, настрої та сподівання нашого народу.

Як і в сучасній літературі, у фольклорі розрізняють великі групи творів, які називають родами:

1) епос – твори, до яких належать прислів’я, приказки, народні прикмети, байки, гуморески, легенди, загадки, казки, скоромовки, анекдоти тощо;

2) лірику – пісні, пов’язані з працею, побутом, родиною тощо;

3) драму – пісні-ігри, вертеп, весільні обряди тощо, у яких містяться зародки сучасного театрального мистецтва;

4) народний ліро-епос, до якого належать балади й думи.

До неоціненних перлин творчості будь-якого народу, зокрема й українського, належать прислів’я та приказки – короткі влучні вислови, які передають нащадкам найцінніші здобутки з життєвого досвіду багатьох поколінь предків. Вони є узагальненою пам’яттю народу та склалися внаслідок його спостережень, дають змогу кожному наступному поколінню виробити власні погляди на складні питання, з якими ми неодмінно стикаємось у житті.

А чи знаєш ти, що…

…загалом прислів’я та приказки становлять ніби зведення правил, якими людина має керуватись у щоденному житті? Вони рідко тільки називають якийсь факт, а здебільшого радять чи застерігають, схвалюють або засуджують, словом, повчають, бо спираються на мудрість численних поколінь нашого народу, чия невичерпна талановитість, сильне естетичне чуття й гострий розум і тепер продовжують примножувати й збагачувати духовну спадщину, накопичувану протягом століть.

Чіткої межі між прислів’ями та приказками не існує, основна відмінність між ними полягає насамперед у тому, що прислів’я є більш розгорнутими висловлюваннями, ніж приказки. Окрім того, приказки переважно виявляють певний факт і не містять напутливого висновку.

Пропонуємо кілька українських прислів’їв та приказок:

– Птицю пізнають по пір’ю, а людину – по мові.

– Від красних слів язик не відсохне.

– Від солодких слів кислиці не посолодшають.

– Краще переконувати словами, як кулаками.

– Хто багато обіцяє, той рідко слова дотримує.

– Чоловік має два вуха, щоб багато слухав, а один язик, щоб менше говорив.

– Без розуму ні сокирою рубати, ні личака в’язати.

– Борода не робить мудрим чоловіка.

– Мудрий не все каже, що знає, а дурень не все знає, що каже.

– Хто вчиться змолоду, не зазнає на старість голоду.

– Один дуб у полі – не ліс.

– Дружні сороки і орла заклюють.

– З громади по крихті – голодному пиріг.

– Поділена радість подвійна, а поділене горе вдвічі менше.

– Дерево міцне корінням, людина – друзями.

– Не той друг, хто медом маже, а той, хто правду каже.

– Дім держиться не на землі, а на жінці.

– Шануй батька й неньку, то буде тобі скрізь гладенько.

У давнину людина не могла дати собі ради з природними явищами: то дощ іде не тодi, коли просять, а коли косять, то тепло й холод недоречні, то й влiтку доводиться кожух носити. Тому, аби вберегти себе від неочікуваного стихійного лиха чи прикрої погодної несподіванки, люди прагнули не лише зрозуміти світ, а й навчитися передбачати те, що може статися, аби встигнути як слід підготуватися. Завдяки своїй чудовій спостережливості наші предки помітили, що природа сама підказує їм, що й коли має статися, і навчилися за певними передвісниками визначати, що може трапитися згодом.

Отже, у кожній місцевості люди рік за роком уважно спостерігали за небесними світилами, стихіями, рослинами, поведінкою й звичками тварин. Ці спостереження допомогли нашим пращурам краще зрозуміти особливості й закономірності світу природи. Це знання втілилося в системі особливих прогнозів – народних прикмет, які застерігають від небезпеки, допомагають передбачати погоду та врожай, а також те, якими будуть весна, літо, осінь та зима. І все це багатство перевіреного часом премудростей, яке передавали з уст в уста, предки залишили нам у спадок:

– У січні – березень, то бійся в березні січня.

– Якщо Різдво на новому місяці, то рік буде неврожайним.

– На Водохрещі день теплий – буде хліб темний.

– У лютому багато інею – влітку буде багато роси й меду.

– Якщо на Стрітення (15 лютого) дорогу перемітає – весна буде пізньою та холодною.

– Якщо в березні лежить сніжок за видолинками – врожай на городину і ярину.

– Які Явдохи (14 березня), таке й літо: теплий вітер – на мокре, вітер із півночі – на холодне, крутитиме млини – так крутитиме снопи в полі; якщо повіє із заходу, то добре ловитиметься риба, коли ж зі сходу – плодитимуться бджоли, а з півдня – врожайний на хліб рік.

– У перших числах квітня гроза – на тепле літо.

– Якщо ніч проти Благовіщення (7 квітня) тепла, то весна буде дружна; якщо за ніч мокрий рушник висохне надворі – рік буде врожайний, якщо наполовину висохне – на середній урожай, а якщо залишиться мокрим чи замерзне – буде мокре літо.

– За сухим травнем йде сухий червень; якщо в травні багато дощів, то їх обмаль буде у вересні і навпаки.

– Соловей співає, поки ячмінь колоса не має, а з’явився колос – пропав голос.

– Ластівки ввечері літають високо – завтра буде ясна погода, а якщо низько – хмарно.

– Якщо 14 червня йтиме дощ, то до кінця місяця, а коли сонячно, то на добрий налив колосся.

– Жаркий липень – то й грудень буде морозяний.

– Якщо голки в будяка розм’якли, майже стулилися й не колються – перед дощем, а коли наїжачилися – на спеку.

– У першій половині серпня погода постійна – зима буде довга.

– Якщо на Спаса (19 серпня) йде дощ, то січень наступного року буде сніжний, якщо жарко – січень морозяний.

– Бджоли восени щільно воском заліплюють, залишаючи ледь помітний отвір – на холодну зиму; залишають його відкритим – до теплої зими.

– Журавлі полетять на Микити (28 вересня) – Покрова (14 жовтня) буде морозна; коли не полетять – зима настане пізніше.

– Як восени випадає ранній сніг (десь перед Покровою), то цей сніг відразу ж розтане й іще після цього не буде його 40 днів.

– Ранній сніг – на ранню й теплу весну; якщо він глибокий, то наступного року буде добрий врожай; якщо сухий – літо буде погоже.

– Грім у листопаді – на малосніжну зиму, але на рік урожайний; якщо загримить при місяці уповні – хліб уродить на полях, а в долинах буде поганий.

– Як на Михайла (21 листопада) вітер із полудня, то буде тепло і до півгрудня.

– Якщо зима не настала в грудні і січні, то вона не настане до 10 лютого.

– Якщо ворони вранці сидять на верхівках дерев й каркають – бути метелиці й морозу, вмостились на середньому й нижньому гіллі – чекай вітру, на землі – потепліє, влаштували «ігри» в небі, перекидаються через голову, різко шугають донизу і знову вгору – за два-три дні буде хуртовина.

Прадавніх часів сягає своїм корінням байка. Як і міф, вона була однією з перших форм художнього мислення. Байки – це короткі алегоричні оповідання повчального змісту, на початку або ж у кінці котрих має бути сформульований висновок зі сказаного чи провідна напутлива думка – мораль.

Це цікаво!

Кожну байку можна розпізнати за кількома виразними особливостями. Окрім моралі, котра є сигнальним «маячком» будь-якої байки, не менш важливою та впізнаваною її особливістю є алегорія, тобто зображення певних явищ дійсності чи ідей через різні образи на підставі подібності. Саме завдяки цьому персонажами в байках виступають тварини, рослини та речі, через які байка, наче зборку, показує людей. Але й самі люди зрідка також можуть виступати персонажами байки, яскраво уособлюючи ті чи ті риси характеру. Байку неможливо уявити й без гумору та сатири – її невід’ємних складових. Адже відомо, що найефективніше можна показати непривабливість людських вад, зробивши їх смішними в очах читача.

Пропонуємо кілька народних українських байок.

Хвалькувата муха

Раз тягнули чотири волики тяженький плуг вечором з поля додому. Тягнуть вони, тягнуть; аж надлітає уперта муха, сідає собі поважно на ріг одного вола і їде з ним помаленьку. Надлітає тим часом друга муха і питає тую, що сидить на розі вола:

– А ти звідки їдеш, сестро?

– 3 поля, – відповідає вона, – цілий день орала з волами, аби люди мали хліба досить!

Що вартий чоловік, котрий чужою працею хвалиться?

Не впусти рака з рота

Летіла ворона понад морем, дивиться – лізе рак. Вона хап його та й понесла через лиман у ліс, щоб, сівши де-небудь на гіллі, гарненько поснідати.

Бачить рак, що приходиться пропадати, та й каже вороні:

– Гей, вороно, вороно, знав я твого батька і твою матір: славні люди були!

– Угу! – каже ворона, не роззявляючи рота.

– І братів, і сестер твоїх знав, – каже рак, – що за добрі люди були!

– Угу! – гугнить ворона, а рака кріпенько держить.

– Та все хоч і гарні люди, – каже рак, – а тобі не рівня. Мені здається, що й на світі нема розумнішої над тебе!

– Еге! – крикнула ворона на весь рот і впустила рака в море.

От тим-то, як кого одурять хвалою або улесливою мовою, то люди кажуть:

– Упустив рака з рота.

А як кого остерігають, то кажуть:

– Гляди, не впусти рака з рота.

Кінь і осел

Кінь і осел зустрілись на вузенькому мостику. Кінь каже ослові:

– Дай мені дорогу!

А осел уперся, ні з місця і каже:

– Дай ти мені дорогу, я достойніший од тебе.

– Замовчи, нікчемо, – гордовито промовив кінь, – іще й ти здумав собою величатися! Дурнішого за осла у світі немає. Не дарма люди кажуть: «Дурний, як осел!» А кінь – розумна істота: я чоловікові приношу велику користь. Коней вчать нарівні з солдатами, і вони все дочиста розуміють, а ти що – дурний, як пробка.

– А ти хоч і розумний, зате Богу противний, – каже осел. – Ти такий ненажерний, що тобі корму ніколи не настачиш. Коли ховавсь Ісус Христос у яслах від розбійників, так ти все сіно пожер, йому нічим було прикриться й тебе за се Бог прокляв. А я хоч і дурний, зате угодний Богу, на мені Божа Мати їхала в Єрусалим, а ти що… Кінь має ослові уступать і повинуваться.

Ото вони сперечалися, сперечалися, один одному дороги не давали.

А далі кінь із гордості кинувсь напролом, щоб збити осла з мосту, а самому пройти. Осел теж подався вперед – і обидва полетіли у воду.

Бовтаються в рівчаку і ніяк не можуть вилізти.

На той час біг по місточку собака, розпитав, з якої причини вони попадали, похитав головою зажурено і сказав їм:

– Обидва ви дурні, гордість і тупість – між собою брати. Якби один з вас був учтивий, дав би іншому дорогу, то все було б по-доброму.

Гуморески – це невеликі віршовані або прозові твори з комічним сюжетом.

На відміну від сатиричних творів, у гуморесці людська поведінка критикується доброзичливо.

Автор дотепно змальовує різні курйозні події та випадки з життя.

Події та персонажі зображені кумедно, і це – найсмішніше в гуморесці.

А чи знаєш ти, що…

…окрім фантазії автора, будь-яка літературна гумореска живиться також народними джерелами? Здавна українці славилися своїм умінням весело й життєрадісно описувати важкі умови свого життя, що й стало запорукою популярності та розвитку цього жанру в нашій країні.

Невсипущий синочок

Наварила вареників

Увечері мати,

А синочок-парубійко

Сів їх уплітати.

Так напхався, натоптався,

Що вже ледве дише.

– Збуди мене, –  просить матір, –

Завтра пораніше.

– На роботу влаштувався? –

Здивувалась мати.

– Та вареники ж лишились,

Буду доїдати.

Сердечність

Упіймав рибак на вудку

Мале рибенятко

Та й питає: – А де зараз

Твої мама й татко?

Куди вони дивилися,

Коли ти клювало?

Ти ж маленьке і дурненьке,

Прожило так мало.

Відпущу тебе у річку,

Ти ж бо зовсім юне.

Та не забудь, поклич батька –

Хай за тебе клюне.

Окремим цікавим жанром українського фольклору є легенди. Легенда – це художня, поетична оповідь про те, що відбувалося в давноминулі часи, різноманітні історичні події й чудесні пригоді.

Як і перекази, легенди покликані зберегти в народній пам’яті й передати майбутнім поколінням знання про історичне минуле народу, пояснити причини виникнення різних явищ природи, їхню суть, зафіксувати народні уявлення наших пращурів про них. На відміну від переказів, легенди менш достовірні, у них наявне фантастичне, неймовірне. Але водночас легенди – це не прості вигадки, адже ґрунтуються на реальних подіях.

Це цікаво!

Хоча події в легенді нерідко постають у перебільшеному вияві, у народній свідомості вона все ж сприймається як правдива розповідь, що відрізняє її від звичайної казки, а фантастичний зміст легенди трактується як диво, творене незвичайними людьми. Фантастика й вимисел у легенді – саме ті чинники, за допомогою яких незрозуміле стає зрозумілим, а неможливе – досяжним.

Ось кілька поетичних українських легенд.

Легенда про дівчину Україну

Якось Господь Бог вирішив наділити дітей світу талантами. Французи вибрали елегантність I красу, угорці – любов до господарювання, німці – дисципліну I порядок, росіяни – владність, поляки – хист до торгівлі, італійці одержали хист до музики… Обдарувавши всіх, підвівся Господь Бог зі святого трону й раптом побачив у куточку дівчину. Вона була боса, одягнута у вишиванку, руса коса переплетена синьою стрічкою, на голові мала вінок із червоної калини.

– Хто ти? Чого плачеш? – запитав Господь.

– Я – Україна, а плачу, бо стогне моя земля від пролитої крові й пожеж. Сини мої на чужині, на чужій роботі, вороги знущаються з удів та сиріт, у своїй хаті немає правди й волі.

– Чого ж ти не підійшла до мене раніше? Я всі таланти роздав. Як же допомогти тобі?

Дівчина хотіла вже йти, та Господь Бог, піднявши правицю, зупинив її.

– Є у мене неоціненний дар, який уславить тебе на цілий світ. Це – пісня.

Узяла дівчина Україна дарунок і міцно притиснула його до серця. Поклонилася низенько Всевишньому і з ясним обличчям і вірою понесла пісню в народ.

Українська легенда

Це було дуже давно. В одному селі на Україні дівчата й жінки вирішили показати свою майстерність. Домовилися, що в неділю всі прийдуть на сільський майдан, і кожна принесе найкраще, що вона зробила своїми руками: вишитий рушник, мережива, полотно, скатертину, одяг.

У призначений день всі дівчата й жінки прийшли на майдан. Принесли безліч дивовижних речей. У шанованих дідусів та бабусь, яким суспільство доручило назвати наймайстерніших майстринь, очі розбіглися: так багато було талановитих жінок і дівчат. Дружини й дочки багатіїв принесли вишиті золотом та сріблом шовкові покривала, тонкі мереживні фіранки, на яких були вив’язані дивовижні птахи.

Але переможницею стала дружина бідняка Марина. Вона не принесла ні вишитого рушника, ні мережив, хоча все це прекрасно вміла робити. Вона привела п’ятирічного сина Петруся, а Петрусь приніс жайворонка, якого він сам вирізав з дерева. Доклав Петрусь жайворонка до губ – заспівала, защебетала пташка, як жива. Усі стояли на площі, не ворухнувшись, усіх зачарувала пісня, і раптом у блакитному неба заспівав справжній, живий жайворонок, залучений співом з землі.

«Той, хто творить розумного і доброго чоловіка, – найвправніший майстер», – таким було рішення старійшин.

Як мати зозулею стала

Були собі чоловік і жінка і мали троє дітей. Жили вони з риболовлі. Якось чоловік застудився й помер. Жінка сама ловила рибу й годувала дітей. Та незабаром і вона застудилась і злягла хвора. Лежить у постелі, а дітей і немає чим годувати. Вже й у неї пересохло в горлі, мовила тихо до дітей:

– Діточки, діточки, подайте мені води. Бо не дам собі ради, щоб підвестися самій, а пити так хочеться.

– Нема в хаті води, – одказують діти.

– Візьміть глечик, – каже мати, – підіть до річки та й наберіть води.

Одізвався старший хлопець:

– Я не маю чобіт, нехай іде сестра.

Мати до дочки:

– Піди, доню, принеси мені води.

– Я не маю хустки завинутися. Нехай іде менший.

Просить мати меншого сина:

– Піди, Івасику, принеси мені водички.

– Я не маю в що вдягнутися, – одказує той.

Так ніхто і не приніс хворій матері води.

Пішли діти надвір, граються, а мати в хаті ледве-ледве підводиться з ліжка, обростає пір’ям. А найменший хлопчина саме вбіг у хату, бачить – мати вже стає зозулею, став гукать до брата й сестрички:

– Наша мати стає зозулькою, хоче одлетіти од нас. Скоренько біжімо по воду для неї.

Схопили діти хто що: глечик, кружечку, відро. Усі побігли до річки, набрали води та кричать навперебій:

– Мамочко, мамочко, пий воду.

А мати вже вся обросла пір’ям, стала зозулькою, одлітає од хати:

– Ку-ку, ку-ку… Пі-зно, ді-ти, пі-зно… Ку-ку, ку-ку… – і стала одлітати. А діти за нею бігли, бігли, збиваючи по грудках ноги до крові. І до цих пір у лісах, на полянах стелиться мох із червоними краплинами: то, кажуть, ті краплини крові, що стікали тоді з ніг дитячих.

А мати назавжди одцуралася рідних дітей і донині літає зозулею.

Ще одним скарбом усної народної творчості, який ми дістали в спадок від предків, є загадки. Загадка – це дотепне запитання у вигляді хитромудрого короткого опису певного предмета чи явища. Загадки є своєрідним і дуже давнім жанром народної творчості.

А чи знаєш ти, що…

…загадування загадок завжди було в Україні не лише неодмінною умовою розумового розвитку дитини, а й випробовуванням дорослих на кмітливість, мудрість та зрілість? У сиву давнину загадкам надавали магічного значення, вони були пов’язані з культовими обрядами й звичаями.

Швидке відгадування загадок вважали ознакою розуму й щасливої вдачі.

Загадки – це своєрідні перлини народної мудрості й творчості. Вони дають змогу не тільки тренувати гостроту розуму й кмітливість, а й опоетизовують звичайні предмети та явища.

Пропонуємо потренуватись у відгадуванні народних загадок:

– Сам червоний, цукровий – жупан зелений, бархатний. (Кавун.)

– Червоненька сукня, біленьке серденько. (Малина.)

– Є шапка, але немає голови; є ноги, але без черевика. (Гриб.)

– У двох матерів по п’ятьох синів, одне ім’я всім. (Пальці.)

– Хто ранком ходить на чотирьох ногах, удень – на двох, а ввечері – на трьох? (Людина.)

– Що воно за штука, що день і ніч стука. (Серце.)

– Сірий, так не вовк, довговухий, так не заєць. З копитами, так не кінь. (Віслюк.)

– Не кравець, а все життя з голками ходить. (Їжак.)

– Дивний журавель стоїть, що нікуди не летить. Можеш ти води напиться, називається… (Криниця.)

– Хто за коником весною походжа вниз головою, відрізає скибу від чорного хліба? (Плуг.)

– Стоїть тітка на сторожі, розглядає перехожих. З ким за руку привіталась, в двір пустила, не вагалась. (Хвіртка.)

– Їду-їду – нема сліду. (Човен.)

– Рідке, а не вода, біле, а не сніг. (Молоко.)

– Що то за голова, що лиш зуби й борода? (Часник.)

– Шість ніг, дві голови, четверо очей, один хвіст. (Вершник на коні.)

– Воно належить мені, але інші вживають його частіше за мене. (Ім’я.)

– Сім братів, літами всі рівні, а іменами різні. (Дні тижня.)

– Чорна корова весь світ поборола. (Ніч.)

– Не стукне, не грюкне, а у вікно увійде. (Ранок.)

Особливе місце в духовному житті нашого народу належить казці. Казка особливим почуттям живе в кожному з нас від колиски до змужніння, адже це своєрідна форма мислення й творчості. Водночас вона є джерелом знань, бо містить життєвий досвід багатьох попередніх поколінь, відображаючи всі особливості людського життя. Казкові сюжети розкривають ситуації, у яких протягом життя опиняється кожна людина.

Усі народи здавна цінували виховне значення казки, адже вона уособлює національні світогляд, взаємини і моральні цінності. Через казки народів світу ми маємо можливість пізнати життя й погляди на світ, які панували в різних країнах, осягнути внутрішній світ і спосіб думання людей, що живуть інакше, ніж ми.

Це цікаво!

Протягом століть казка змінювалася, дещо в ній зазнавало переосмислення, губилося й з’являлося відповідно до зміни у світогляді людей. Але народ ніколи не відкидав зовсім давні казки, а пристосовував їх до нових умов життя, збагачував набутим досвідом і в такому довершеному вигляді доніс до сучасності.

Лисиця та рак

Біжить лисичка полем. Добігає до річки, аж дивиться – рак виліз з води на камінь та клешні точить, щоб гостріші були.

– Здоров був, раче! – каже йому лисичка. З тим днем, що сьогодні! Це ти, мабуть до косовиці готуєшся, що клешні об камінь гостриш?

Поздоровкався рак та й каже:

– Я клешнями роблю те, що ти зубами; так треба, щоб гостріші були.

А лисичка тоді йому:

– Теперь я бачу, чого з тебе люди сміються, розказуючи, як ти сім літ по воду ходив, та й ту на порозі розлив! Як його ходити, коли на ногах зуби? Признайся, що таки правду люди говорять про тебе!

– Може, колись теє й правдою було, та тепер брехнею стало! Ось коли хочеш, то давай побіжим наввипередки. Я тобі ще на один скок уперед ходу дам. Біжим до тієї осички, що стоїть онде на узліссі.

– Як так, то й так, – каже лисиця.

Повернулась до лісу, стала на один скок уперед проти рака та й дожидає, коли той звелить бігти. А рак, учепившись клешнями за лисиччиного хвоста, підібгав усі вісім своїх ніг та й гукнув:

– Но!

От лисичка і подалась вподовж поля. Добігає до осики, повернулась, щоб подивитись, а де той рак чимчикує, аж чує позад себе:

– Та й забарилась ти, лисичко! Я вже й на осику лазив, усе визирав, чи скоро ти прибіжиш.

Дуже звивувалась лисичка, аж рота роззявила:

– Чи то ж видано! – каже.

І більш не сміялася з рака.

Своєрідним фольклорним жанром є скоромовка – жартівливий віршик або фраза, які дуже складно швидко вимовляти без належної практики. Скоромовки цікаві тим, що з першого разу їх узагалі важко вимовити. Гра в скоромовки полягає не тільки в тому, щоб дібрати важкі для вимови звукосполучення, а й у плутанині й постійній перестановці звуків: той, хто прагне швидко розповісти скоромовку, часто потрапляє в смішне становище, «спотикаючись» чи перекручуючи слова.

Цінність творів цього жанру полягає не в смисловому навантаженні, а в добиранні й розстановці слів, вимова яких вимагає певних зусиль і сприяє виробленню дикції, правильної вимови, що підвищує культуру мовлення людини.

Босий хлопець сіно косить,

Роса росить ноги босі.

Бук бундючивсь перед дубом,

Тряс над дубом бурим чубом.

Дуб пригнув до чуба бука –

Буде букові наука.

Прийшов Прокіп, налляв окріп.

Іде Гаврило –  ще не зварилось.

Прийшов Денис –  налляв сім мис.

Прийшов Тарас –  з’їв все нараз.

Хитру сороку

Спіймати морока,

А на сорок сорок

Сорок морок.

Анекдоти – невеличкі жартівливі оповідки – відгукуються на злободенні питання життя. Різні явища якого віднаходять негайний відгук в анекдотах. Ці твори не лише висміюють ті чи інші явища дійсності, представників різних верств суспільства, а й їдко засуджують брехунів, ледарів тощо.

– Куме, заходьте до хати, я вас таким узваром пригощу!

– Так у вас же собака такий злючий!

– Так отож…

– Хто винен?

– Невістка!

– Так її ж удома нема!

– А он її плахта висить!

У спекотний літній день велика родина, завантажена пледами, шезлонгами, кошиками з їжею й речами для купання, перетинає пляж у напрямку до автостоянки. За десять хвилин процесія вертається назад. Попереду йде батько родини й каже своєму маленькому сину:

– Ну а тепер, дитинко, покажи татові, де ти закопав ключики?!

Завдяки чому українці відомі у світі?

«Україна? Ух ти! А де це?» – нормальна реакція пересічного іноземця на слова «А я з України!». Однак більшість тих, хто знає про нашу державу або ж навіть відвідував її, згодна, що Україна відома у світі завдяки своїм традиціям та культурній спадщині.

Унікальним явищем в українській та світовій культурі є петриківський розпис. Виник він задовго до появи християнства й виконував захисну магічну функцію. Люди вірили, що в красі криється духовна сила, тому вікна та двері будинків і навіть одяг оздоблювали магічним орнаментом. Цю давню традицію орнаментації українці, зокрема запорізькі козаки, протягом сотень років широко використовували в побуті. Вона була особливо популярною в поселеннях південних районів Приазов’я й збереглася в старовинному козацькому селі Петриківка.

Завдяки самобутньому декоративному розпису, який привезли із собою перші поселенці в другій половині XVIII ст., Петриківка уславилася на весь світі. Місцеві жителі зводили світлі глиняні будинки, прикрашаючи їх кольоровою глиною, господині намагалися розписувати свої хати квітковими візерунками. Розмальовували стіни, піч, коминок, зовнішній фасад будинку – усе це складалося в єдиний художній ансамбль.

Свої шедеври мешканки села створювали за допомогою саморобних пензликів із котячої шерсті (так званих «кошачків»), паличок, обмотаних тканиною або просто пальцями. Для виготовлення фарб до соку рослин додавали яєчний жовток. Малюнки не були розраховані на довге життя. Раз на рік до Великодня всі настінні розписи змивали та наносили нові.

А чи знаєш ти, що…

…в основі петриківського мистецтва лежить образне сприйняття рідної природи, любов до української землі? Класичними елементами цього орнаменту є рослини, зображення яких, до речі, не використано в жодному з відомих в Україні видів розпису. Орнаментні мотиви, де переважають яскраві, насичені тони, привертають увагу не тільки колоритом, а й надзвичайною цілісністю творчої ідеї. Простота малюнка насправді приховує тривалу й копітку працю митця, котрий точно зображав дрібні деталі картини. Основними мотивами розпису є польові квіти, гілки калини, мальви, півонії, айстри.

Палітра використовуваних у петриківському розписі фарб рясніла найяскравішими, найбільш насиченими кольорами. Кожна господиня прагнула зробити свій будинок найгарнішим, адже побутувала думка, що яскраві, красиві картини є зовнішнім проявом багатства внутрішнього світу людини. Тому мешканців нерозписаних хат вважали людьми неосвіченими й морально убогими, з якими навіть вітатися не варто. Найстаранніших господинь у Петриківці називали «чепурушками». Саме вони передавали навички розпису з покоління в покоління.

Це цікаво!

Тільки на початку XIX ст. розпис поширився на предмети домашнього вжитку – посуд, скрині, брички. Потреба в подібному декорі спонукала до залучення до малювання всіх членів родини. Згодом селяни почали продавати свої вироби на ярмарках. А оскільки на той час Петриківка була великим торговельним центром, роботи сільських художників зробилися популярними і в інших регіонах України.

Збільшення попиту на петриківські вироби зумовило не тільки збільшення обсягів продукції цього ремесла, а й визначило вищі вимоги до техніки виконання й художнього рівня малюнків. Заняття художнім ремеслом поступово ставало справою найбільш талановитих народних майстрів, які зробили малювання справою свого життя. І вже до початку XX ст. звичайний побутовий декор міцно утвердився як самобутній жанр народного мистецтва.

Наприкінці XIX ст. жителі Петриківки легко освоїла масляні фарби, якими місцеві майстри раніше не користувалися (сьогодні до них додалися акрилові й керамічні). Мистецтво розпису розвивалося, з’являлися нові поєднання кольорів, удосконалювалася техніка, сформувався прошарок професійних живописців, які працювали на замовлення.

А чи знаєш ти, що…

…квітки й кетяги калини є основними мотивами декоративного розпису Придніпров’я? В орнаменті можна легко впізнати рожу й півонію, гвоздику й жоржину, айстри й горошок, навіть придорожній будяк – імовірний прообраз славнозвісної петриківської «цибульки» – одного з провідних елементів орнаменту.

…як барвники в петриківському розписі також використовували сажу, крейду, кольорові глини, які розводили яєчним жовтком, молоком, природним вишневим клеєм? Малюнок наносили пензликом із ситнягу, дрібні деталі – пензликом із котячої шерсті, а грона калини – кінчиком пальця.

У ХХ ст., коли в продажу з’явився папір, у Петриківці почали робити так звані «мальовки» – малюнки аніліновими фарбами на тонкому папері, якими прикрашали хати. Провідну роль у цьому відіграла група народних майстрів, які жили й працювали в Києві.

За часів Першої світової, а потім і Громадянської війни та подальшої колективізації петриківський розпис занепав і тільки завдяки старанням місцевого вчителя Олександра Стативи не зник. 1936 р. О. Статива відкрив сільську школу декоративного малювання, викладачем якої стала остання петриківська чепурушка Тетяна Пата. Ця унікальна жінка, не вміючи ані читати, ані писати, навчила тонкощів своєї майстерності багатьох майстрів. Після Другої світової війни один з учнів школи, Федір Панко, створив у селі творче об’єднання «Петриківка», а потім – цех підлакового розпису.

Щоб поглянути на зразки петриківського розпису та познайомитись із майстрами, до села їдуть звідусіль. Навіть за радянських часів, коли обласний центр – Дніпропетровськ – був закритим містом, до Петриківки навідувались іноземці. Зразки славних традицій петриківського розпису представлені в художніх музеях понад 40 країн світу.

Сьогодні 45 майстрів Центру народного мистецтва «Петриківка», заснованого 1991 р., працюють тільки за власними задумами та ескізами. Найбільшим попитом користуються роботи Ніни Турчин, Валентини Деки, Катерини Тимошенко, Андрія Пікуша.

Це цікаво!

У Петриківці діє музей народної творчості, експозиція якого містить безліч шедеврів: картини, розписані предмети побуту й прикраси. Там також розташовані майстерні, у яких можна не тільки поспостерігати, як працюють художники, а й самому спробувати навчитися що-небудь малювати в петриківському стилі. І звісно, у музеї продають різноманітні сувеніри, а також майстри із задоволенням малюють вітальні листівки й індивідуально розписують прикраси для всіх охочих.

Вишивка – феноменальне явище в художній творчості українського народу. Її витоки сягають глибини віків. Про це свідчать археологічні знахідки й свідчення давніх мандрівників та літописців. Зокрема, грецький історик Геродот, якого нині називають «батьком історії», відзначав у своїх записах, що скіфи прикрашали одяг вишивкою. Важливими свідченнями існування вишивки на території південноукраїнських земель є скіфські «кам’яні баби», на яких чітко позначений орнамент вишивки на вставках, подолах і манжетах одягу.

А чи знаєш ти, що…

…на Черкащині було знайдено бляшки з фігурками чоловіків, датовані VІ ст., на яких теж чітко видно орнамент вишивки? Докладні дослідження засвідчили, що орнаменти вишивки скіфів дуже схожі на сучасні орнаменти Нижнього Подніпров’я. Матеріалом для вишивки в той час служили натуральні або пофарбовані нитки льону, конопель, бавовни, шовку, вовни, волосся, а також перли й дорогоцінні камені, намистини й бісер, блискітки, черепашки, золоті та мідні бляшки, монетки.

До сьогодні збереглися фрагментарні зразки давньокиївського вишивання на шкірі та тканині, датовані X–XI ст.

Розвиток вишивки на території України був складовою загальносвітового поступу цього виду декоративно-ужиткового мистецтва. У І тис. до н. е. вишивка досягла розквіту в народів, що їх ми вважаємо основними носіями давньої культури: у вавилонян, античних греків, римлян, а також в Індії, Китаї та Ірані. Особливою пишністю відзначається візантійська вишивка. Її традиції значно вплинули на вишивальне мистецтво країн середньовічної Європи та Київської Русі.

Із прикладного побутового заняття вишивка дуже швидко перетворилася на ремесло, яке потребувало неабиякої майстерності. Відомо, що школу вишивання, очевидно, першу на українських землях, у XI ст. заснувала сестра Володимира Мономаха Анна. У ній навчали майстринь, котрі вишивали речі церковного вжитку, князівський одяг тощо. Заняття вишиванням у Київській Русі вважали справою елітною, якою мали займатися тільки найкращі, найобдарованіші майстрині. Дуже популярним було вишивання як забава серед жіноцтва у родинах великих князів.

Це цікаво!

У XVI–XVII ст. в Києві, Чернігові, Корці й інших містах успішно діяли майстерні з гаптування – вишивання золотими та срібними нитками, для виготовлення яких тоненьким металевим дротиком обвивали жовту нитку під «золото», а білу – під «срібло». Окрім таких ниток, виготовляли й так звані «сканні», перевиваючи золотою ниткою зелені, рожево-червоні або чорні, а срібною – блакитні нитки шовку.

Із середини XIX – на початку XX ст. сільські та міські промисли потрапляють під значний вплив замовників, які диктували майстрам свої смаки. Це негативно позначилося на художньому рівні виробів. У цей час на місцевих ринках з’являється дешева фабрична продукція, яка поступово витіснила витвори ручної роботи. Це зумовило скорочення виробництва та призвело до занепаду вишивального промислу.

Однак вишивка не зникла з життя народу. Основне призначення цього ремесла – прикрашати одяг, обрядові речі та предмети побуту. Вишивання зробилося майже винятково домашнім заняттям, хоча й існували вишивальні фабрики (наприклад, фабрика імені Лесі Українки у Львові).

А чи знаєш ти, що…

…уже наприкінці ХІХ – на початку XX ст. вишивальницям в Україні були відомі понад 100 художньо-технічних прийомів, хоча протягом багатьох століть існувало тільки два основні методи нанесення вишивальними нитками стібків на тканину – двобічний та однобічний. На всій території України було широко відоме мережання, причому окремі регіони мали свої особливості в застосуванні цієї техніки.

Вишивкою займаються в системі різноманітних товариств, переважно жіночих. Тут уважно ставляться до давніх традиційних зразків, мотивів та прийомів вишивання. Це найактивніші учасники різноманітних виставок. Вишивка відіграє все більшу роль у виготовленні нової державної атрибутики, оздобленні інтер’єрів (вишиті хоругви, ікони). Відомий у світі автор сотень вишитих ікон – отець Дмитро Блажийовський.

Упродовж багатьох століть в українській вишивці знаходять відображення думки та настрої людини, краса навколишнього світу, їхні мрійливі сподівання на кращу долю й давні українські вірування.

На весь світ відомі наші вишиванки – традиційні вишиті чоловічі та жіночі сорочки. Український народ ставився до вишиванки як до святині. Її передавали з покоління в покоління, з роду в рід, берегли як реліквію. Символічний образ сорочки-вишиванки часто наявний у народних піснях.

Вишиванка – це символ здоров’я та краси, щасливої долі й родової пам’яті, порядності й чесності, любові й святковості. Також вона є оберегом. Символіка вишиванки залежала від того, для кого призначалося вбрання: парубка- нареченого, чоловіка чи хлопця, дівчини чи заміжньої жінки.

Це цікаво!

За традицією, дівчина, готуючи придане, мала власноруч вишити своєму нареченому сорочку. Обов’язковим атрибутом весіль був рушник, який молода вишивала вручну. Він слугував оберегом для нової сім’ї протягом усього її існування.

А чи знаєш ти, що…

…виготовляли сорочки з лляного або конопляного полотна домашньої роботи? Існувало чимало типів традиційних сорочок залежно від форми, використаних матеріалів, а також від семантики кольорів: подільський, галицький, поліський, волинський, наддніпрянський, полтавський, гуцульський, буковинський, лемківський тощо.

Вишивка хрестиком є найпопулярнішою технікою, яку застосовують у найрізноманітніших виробах. Наприкінці ХІХ ст. вона поширилася по всій Україні. Елементи орнаменту, які виконували хрестиком, найчастіше мали рослинний чи геометричний характер.

В українській вишивці часто використовують такі мотиви, як «виноград», «хміль», «дубові листки», «барвінок» тощо. Деякі з них пов’язані з давніми уявленнями народу. Так, мотив «барвінок» є символом невмирущого життя, візерунок «яблучне коло», розділений на чотири сектори з вишиванням протилежних частин в одному кольорі – символом любові. У сучасній вишивці трапляється й дуже давній символ «дерево життя», зображуваний переважно стилізовано у формі листків і гілок.

А чи знаєш ти, що…

Вишивка білим по білому – це художній прийом, у якому рельєфний узор створює гру світла, то вбираючи, то відбиваючи його. У цій вишивці поєднуються до десяти технік, що дає безліч вишуканих орнаментальних композицій.

Кольори української вишиванки загалом – чорний і червоний або чорний, червоногарячий й жовтогарячий. Часом додають також трохи зеленого й синього. Рідко у вишиванці вживають срібну, золоту й сіру нитки. Узагалі багатство барв у вишитій українській сорочці збільшується територіально в напрямку з півночі на південь. Кожен із кольорів, використовуваних у вишивці, має своє значення: червоний – любов, жага, світло, боротьба; чорний – смуток, нещастя, горе, смерть; зелений – весна, оновлення життя тощо.

Вишиті рушники здавна були поширені на Україні як неодмінний атрибут народного побуту, весільної й святкової обрядовості, як традиційна прикраса селянського житла. Важливі події в житті народу ніколи не обходилися без рушників, котрі не тільки мали декоративне призначення, а й несли образно-символічне навантаження. Рушник завжди був символом гостинності: на ньому підносили дорогим гостям хліб-сіль. Під час будівництва хати рушниками підіймали сволоки, потім їх дарували майстрам. На рушники приймали новонародженого, з ними проводжали людину в останню путь. Значну роль відігравав рушник у весільному обряді як один із найважливіших атрибутів: ним зв’язували руки молодим, бажаючи щасливого подружнього життя.

Гопак (від укр. гоп! – вигук під час танцю; від нього ж походять дієслова гопати – тупати, гопкати – стрибати) – традиційний український народний танець, який започаткували запорозькі козаки. Виконують його сольно чи групами у швидкому темпі з використанням віртуозних, карколомних стрибків.

Однак гопак – це не тільки танець. Науково доведено його зв’язок із бойовими мистецтвами через схожість великої кількості елементів танцю з рухами боротьби. Так, візантійський історик IX ст. Лев Діакон, описуючи походи князя Святослава у своїх «Хроніках», називав волхвів «дітьми сатани», котрі навчалися мистецтва воювати за допомогою танців. Згодом мандрівника з Франції, який випадково потрапив на Запорізьку Січ, здивував такий факт: козаки весь день тренувалися під власний спів, при цьому їхні рухи були дуже схожі на танцювальні.

А чи знаєш ти, що…

…гопак виник у побуті Війська Запорізького, тому спочатку цей танець виконували тільки чоловіки? Сучасний гопак танцюють і чоловіки, і жінки, однак чоловіча партія залишається провідною. У виконання гопака включають елементи хореографічної імпровізації: стрибки, присядки, обертання й інші артистичні рухи.

Це цікаво!

У Музеї історичних коштовностей України зберігаються відлиті із золота фігурки чоловіків-танцюристів: вузькі чоботи, широкі шаровари, вишиванки, довгі вуса. Усі вони дуже нагадують козаків, однак ця скульптурна група датована VI ст.!

Бойовий гопак – це система духовного та тілесного вишколу, котра спрадавна існувала на українських землях, про що переконливо свідчать славні перемоги наших предків, часто над чисельно сильнішим супротивником. Протягом століть життя українського народу під чужим пануванням будь-які прояви національної культури, а тим паче бойової, зазнавали жорстоких переслідувань. Тому до наших днів практично не збереглися цілісні методики самовдосконалення, якими користувалися скитські воїни, руські дружинники та запорізькі козаки, хоча в багатьох українських родах ще не перервався ланцюг таємного передавання знань про бойове мистецтво від батька чи діда до сина чи онука.

Відродження бойового гопака розпочалося 1985 р., коли львів’янин Володимир Пилат став систематизувати знання, зібрані по крихтах від майстрів двобою, розкиданих по всій території колишнього СРСР. Узявшись за дослідження народних танців, В. Пилат звернув увагу на багатство й різноманітність їхніх рухів. Він виявив, що українські танці, особливо надзвичайно популярні серед козацтва гопак та метелиця, містять дуже багато елементів, не поширених у танцювальних традиціях інших народів і схожих на бойову техніку: удари ногами в стрибку, різноманітні кроки, відбивання, підсікання, «повзунці», «присядки», «тинки», «копняки» тощо. Пізніше ці рухи склали основу бойового гопака.

А чи знаєш ти, що…

…іноді бойовий гопак порівнюють із капоейрою – афро-бразильським бойовим мистецтвом з елементами танцю, музики й акробатики? Капоейра постала з потреб у самозахисті темношкірих рабів від наглядачів. Оскільки руки рабів часто були сковані, більшість ударів у капоейрі завдають ногами, з опорою на одну чи дві руки.

Гопаківці виборюють призові місця не лише в показових виступах, а й у контактних двобоях. Але гопак виходить за межі звичайних уявлень про вид спорту чи бойове мистецтво. Бойовий гопак – це потужний молодіжний рух, що захоплює й об’єднує українців в усьому світі. У багатьох країнах, де живуть наші співвітчизники, діють школи цього танцю.

Це цікаво!

Відомо, що запорожці володіли кількома техніками боротьби. До сьогодні дійшли назви спас, хрест, сварга, гойдок, проте знання про сутність цих бойових мистецтв практично втрачено. Відомо тільки, що, наприклад, гойдок призначався в основному для розвідників-пластунів. За цією технікою боєць «приклеювався» до ворога, повторював усі його руху, а в разі помилки супротивника нападав, брав його в полон або знищував. Мало вивчений і спас, який використовувався для захисту.

Українські народні вірування: міфологія та релігія

Основною релігією в сучасній Україні є християнство, а більшість вірян належать до православної традиції. Згідно з усталеною церковною версією, перше знайомство України з християнством належить до I ст., коли апостол Андрій проповідував на київських горах і благословив заснування майбутньої столиці.

А чи знаєш ти, що…

…Андрій Первозванний був першим учнем Ісуса Христа, одним із його апостолів? Цей святий є покровителем України, Росії та Шотландії, його вважають першим благовісником Євангелія Христового на землях України: коли апостоли кидали жереб, вирішуючи, куди кому йти проповідувати Христову віру, Андрієві випала Скіфія, тобто землі сучасної України. У пам’ять про Андрія Первозванного в Києві, на тому місці, де апостол нібито встановив перший хрест, у 1212 р. було споруджено дерев’яну Церкву Воздвиження Чесного Хреста Господнього, а також зведено церкву святого Андрія (1086 р.) та храм Святого Андрія Первозванного на Андріївському узвозі (XVIII ст.).

Перші історичні свідчення про християнство в Київській Русі належать до IX ст. 988 року за велінням князя Володимира Святославовича було масово охрещено жителів Києва, а згодом – й інших міст держави. У результаті християнство зробилося провідною релігією Русі.

Це цікаво!

У літописі «Повість минулих літ» уміщено легенду про вибір віри. Під 986 р. літописець розповів про відвідини Києва волзькими болгарами «віри магометанської», «німцями з Риму» та юдеями. Володимир Святославович вислухав послів, але всім їм відмовив. Останнім прибуло посольство з Візантії. Навіть після захопливої промови грецького «філософа» Володимир виявив витримку, сказавши: «Пожду ще трохи», бо «хотів він розізнати про всі віри». Під наступним 987 р. уміщено розповідь про посольство, яке київський князь вислав до Волзької Булгарії, Німеччини й Візантії для ознайомлення з богослужіннями та обрядами трьох релігійних систем. Повернувшись додому, посли негативно відгукнулися про обряди магометян та латинян, натомість із захватом розповідали про «красу церковну», яку побачили в Константинополі – тодішній столиці Візантії. Вони рішуче закликали князя пристати до східної традиції християнства, наголошуючи й на тому, що рідна баба Володимира, княгиня Ольга, також була хрещена. Прикметно, що до хрещення Володимир був язичником, встановлював ідолів та будував капища й більше політичні інтереси, ніж власні вподобання змусили його змінити віру.

В XI ст. було збудовано численні храми, засновано монастирі, серед яких вирізняється Києво-Печерська лавра, поширювалася церковна просвіта. У Києві 1018 р. налічувалося 400 церков. У цей період діячі української церкви орієнтувалися на обидва центри світового християнства – Константинополь та Рим. При цьому Київська митрополія офіційно належала до Константинопольського патріархату, тому після розколу єдиної християнської церкви (1054 р.) увійшла до складу її православної «гілки».

Найбільш потужні християнські церкви в сучасній Україні – Українська правoславна церквa Московського патріархату й Українськa православна церква Київськoго патріархату. Їм належить найбільша кількість приходів, релігійних організацій та навчальних закладів. Скромнішою за кількістю прибічників є Українська Автокефальна православна церква. Значний вплив у західних регіонах України мають Українська греко-католицька й Українська римсько-католицька церкви. Вірменів, які живуть в Україні, об’єднує Вірмено-григоріанська церква. Є серед громадян України й представники протестантських християнських конфесій: баптисти, лютерани, адвентисти, кальвіністи тощо.

А чи знаєш ти, що…

…1596 р. частина українських православних єпископів уклала в Бересті (тепер – Білорусь) унію з римською католицькою церквою? Так було засновано візантійську за обрядом, але подібну до католицької за деякими догматами греко-католицьку церкву, яка має багато прихильників у Галичині. А 1686 р. православну Київську митрополію силоміць підпорядкували Московському патріарху.

У 20-х роках ХХ ст. було здійснено спроби утворити незалежну українську православну церкву. А протягом 30–80-х років ХХ ст. держава здійснювала масштабні гоніння на церкву, унаслідок чого більшість храмів було закрито, а багатьох священиків – репресовано.

Цікаво, що в Україні проживає третя за чисельністю в Європі й п’ята у світі юдейська релігійна община. Більшість українських юдеїв – єврeї, жителі великих міст: Києвa, Днiпропетровська, Хaркова й Одеcи.

Іслам налічує в Україні кілька мільйонів прибічників. Мусульмани проживають переважно в Криму (кримські татари) й у великих українських містах. Їхні общини, різні за національним складом, діють у всіх регіонах України.

Мають свої об’єднання в Україні й прибічники деяких нетрадиційних для Східної Європи релігій, зокрема буддисти й кришнаїти.

Це цікаво!

Загалом релігійне життя в Україні є досить строкатим, але при цьому прибічники різних релігій і конфесій співіснують цілком мирно. Це характерно навіть для тих із них, які безкомпромісно конфліктують в інших країнах, як, наприклад, мусульмани та юдеї на Близькому Сході або католики й протестанти в Північній Ірландії. Запорукою міжконфесійної рівноваги в Україні завжди були толерантність і миролюбність українців, їхні віротерпимість і вільнодумство. Храми різних релігій у великих і маленьких українських містах – церкви, костели, мечеті, синагоги – завжди готові прийняти своїх вірян із різних куточків світу.

За час існування незалежної України кількість релігійних громад постійно збільшується. Нині в Україні діють 24 947 релігійних організацій, які представляють понад сто конфесій і релігійних течій.

Духовне багатство й різноманіття релігійного життя в Україні знайшли своє відображення у великій кількості богослужебних пам’яток і святинь. Гості нашої країни можуть відвідати й найстаріші в православному світі кам’яні церкви в Києві та Чернігові, і дивовижні дерев’яні храми Закарпаття, і святе для юдеїв місце – могилу рабина Нахмана в Умані.

До поширення на українських землях християнства наші предки понад тисячу років сповідували іншу віру: вони були сонцепоклонниками (язичниками). Язичництво – це первісна релігія східних слов’ян, яка ґрунтувалася на обожнюванні сил природи й культі предків.

А чи знаєш ти, що…

…єдиним найвищим богом у багатьох слов’янських племен був Перун, який уособлював сили грому й блискавки. Утіленням неба загалом виступав Сварог. Інших вищих богів вважали його синами – Сварожичами: сонце й вогонь втілювали відповідно Дажбог і Хорс, покровителем худоби виступав Велес. У волинян найвищим богом був також Святовит (Триглав). Імена цих богів дійшли до нас із фольклору – народних казок і пісень, сюжет яких зводиться до боротьби світлих сил природи з темними: родючості з неродючістю (безплідністю), літа із зимою, життя зі смертю.

Східні слов’яни (русичі) уявляли собі весь кругообіг пір року як безперервну боротьбу й чергування перемог світлих і темних сил природи. Висхідним пунктом цього кругообігу є новий рік – народження нового сонця (Ярила). Відзначали також початок весни й літнє сонцестояння (свято Купала). Із цими уявленнями тісно пов’язані вірування в потойбічне життя й культ предків.

Це цікаво!

Наші предки вірили, що душі померлих перебувають у країні, де «живе» сонце. До цього царства померлого потрібно було споряджати певним чином. Якщо ж належного обряду не виконували, душа небіжчика нібито була приречена на вічне поневіряння (наприклад, душі дівчат-утоплениць ставали русалками й мавками). Щоб полегшити померлому шлях до країни вічного спочину, вдавалися до обряду спалення: вогонь очищав душу, відокремлював її від тіла. Також душі предків ставали домашніми богами, охоронцями родинного вогнища (Род, Чур, Дід-домовик).

У слов’ян не було чітко вироблених форм культу, не існувало громадських кумирів, храмів. Жертви родовим і небесним богам приносили старійшини громад. Лише під впливом варягів почали встановлювати бовванів (ідолів). Князь Володимир уперше встановив у Києві, на березі Дніпра, ідоли Перуна, Хорса й Дажбога. Є згадки, що Володимир побудував і перший храм, у якому язичницьким богам приносили жертви.

Язичництво давніх слов’ян завжди привертало пильну увагу дослідників. Однак жодну із сучасних реконструкцій давньослов’янських вірувань не можна вважати достеменною. Протягом тисячоліття від прийняття християнства церква ретельно винищувала будь-які сліди язичництва з життя та побуту народу. Передусім це стосувалося матеріальних пам’яток прадавньої релігійної культури.

А чи знаєш ти, що…

…кожне слов’янське плем’я, імовірно, мало своїх «улюблених» богів? Окрім того, самі племена часто утворювалися й розпадалися, змінювали умови життя, а з ними – і релігійні вірування. Через це загальнослов’янське язичництво не стало універсальною системою, а лише відображало досвід існування в конкретних природних умовах.

Вірування всіх давніх народів були тісно пов’язані з їхнім щоденним життям, навколишнім світом, природою. Українські міфи співвідносяться з хліборобським або пастушим побутом наших предків. Головними дійовими особами зазвичай виступають батько-господар, мати-господиня та їхні діти. Характерною особливістю української міфології є пантеїзм – ототожнення Бога з природою. Тому боги та міфічні істоти були близькими та зрозумілими для наших предків, які жили в цілковитій гармонії з довкіллям.

Праслов’яни обожнювали сили природи, серед яких найважливішими були ті, що уособлювали життєдайні можливості землі й забезпечували її родючість. Сонце наші предки сприймали як утілення батьківського начала у світі й ототожнювали його з вогняним теплом. Згодом його було втілено в образах Дажбога, Перуна, Ярила чи Семиярила (Сімаргла). Землю уособлювала дівчина Лада (Леля, Дана) або богиня материнства й домашнього вогнища Мокош. Шлюб Сонця й Землі забезпечував майбутній врожай. Прихід зими пов’язували з тимчасовим умиранням цих божеств, а зимове сонцестояння – з народженням нового Сонця-божича.

Це цікаво!

В Україні існувала особлива ієрархія божеств: на чолі пантеону перебували найстарші боги, котрі керували світобудовою; далі – нижчі за рангом боги та демони, які підпорядковувалися й прислуговували старшим; а біля самого «підніжжя» – герої, наділені магічною силою, достатньою для того, щоб побороти демонів.

У деяких давніх народів існував чіткий поділ духів на злих та добрих, проте в українській міфології такого не було. Наші предки вважали, що добро й зло, яке несуть духи, визначається не так характером самих надприродних сил, як їхньою роллю в тій чи тій ситуації. Навіть після прийняття християнства українець завжди ладен діяти за принципом: «Бога люби, але і чорта не гніви».

Язичницький культ роду визначав усе життя давніх слов’ян. На кожному кроці відчувалася присутність предків-«дідів», зокрема під час народин, весілля, смерті. Поклонялися Роду й Рожениці як богам родючості та добрим духам предків.

А чи знаєш ти, що…

…слов’яни мали священні гаї й поклонялися старим ясеням, дубам, липам, ліщині? Під деревами вони робили жертвоприношення з квітів, зерна, хліба, меду, молока. Згодом у цих гаях почали встановлювати ідолів.

Наші предки визнавали існування потойбічного світу, бо вірили, що смерть не здатна перервати людського буття. Мерців спалювали або ховали, кладучи в могилу їжу та зброю. Для заможних померлих убивали коня, жінку чи невільницю. Над могилами насипали пагорби, іноді дуже високі, які називалися могилами. За рік із великою пошаною влаштовували на могилі тризну.

Проте поширення обряду спалення мерців не могло ототожнюватися лише з воскресінням людського тіла, а стосувалося передусім людської душі, що була здатна переходити в дерева та птахів, а інколи набувати й прижиттєвого вигляду.

Це цікаво!

Язичництво мало й жорстокі звичаї. З ним пов’язані різні криваві жертвоприношення, зокрема й людські. Ідеться передусім про ритуальні вбивства людей похилого віку. Це пояснюють забобонною вірою деяких племен у те, що в такий спосіб можна перебрати на себе досвід і мудрість старшої людини.

Наука поки що не має однозначної відповіді на запитання, чи були в наших предків жерці. Деякі жрецькі функції могли виконувати найстаріші в роді особи. Від них ці обов’язки перейшли до князів, бо в германській мові слово «конунг», від якого походить слово «князь», позначало старійшину роду. Зрештою, нашим предкам були відомі як професійні жерці волхви.

А чи знаєш ти, що…

…у давніх українців майже кожен бог «приходив» до людей? Згідно з міфами, Сварог – найдавніший бог Сонця – передав світло своєму синові Дажбогові й спустився на землю, щоб навчити людей користуватися вогнем та ковалювати. Він також запроваджує шлюб, викувавши першу обручку. Не сиділося у Вирії (місці перебування українських божеств) і Дажбогові: передавши Сонце смаглочолому Хорсові, він спускався на землю опікуватися лісами, полями, засівати квіти й зілля. Навіть богиня неба Коляда полишала Вирій, аби щороку взимку, ховаючись від ворожих сил, народжувати в дніпрових сагах Божича – нове Сонце, Новий рік. Власне, у Вирії, за міфами, постійно перебували лише первісні боги – Род (Сокіл) та Білобог.

Язичницькі вірування виявилися настільки тривкими, що з приходом християнства церкві так і не вдалося остаточно їх викорінити. І навіть більше: язичництво вплинуло на християнство, у результаті чого відбулося злиття двох культур і слов’яни мали дві віри.

Перуна – верховного бога Володимирового пантеону – замінили святим Іллею, а функції Купала перебрав на себе святий Іван Хреститель.

Такі свмі перетворення відбулися зі святами. Традиційне свято Великодня, яке припадало на весняне рівнодення й відзначалося щовесни на честь перемоги Дажбожого світла над зимовою темрявою, перетворилося на одне з найголовніших християнських свят – Пасху, що славила воскресіння Ісуса Христа. А свято зимового сонцестояння, яке святкували на честь Коляди, було перетворено на свято Різдва Христового, але під час його святкування й досі переважають язичницькі обряди, які виявляються, наприклад, у перевдяганні колядувальників і наявності в них зірки на жердині, яка символізує новонароджене Сонце.

Прадавні «сліди» язицництва наявні й у звичайному вигуку «Цур мене!», що в давнину був зверненням по допомогу до слов’янського божества Цура (Чура, Щура). Також виявляються дохристиянські вірування у ставленні до талісманів, дотримуванні певних народних прикмет, вірі в існування домовиків, водяників, русалок тощо.

Сьогодні в Україні та Росії існує рідновірство (рідновір’я), що ґрунтується на слов’янській міфології й пропагує ідею відродження праслов’янських вірувань, що їх рідновіри вважають єдино справжніми для слов’янина, зокрема для українця. Богами рідновірів є Дажбог, Перун, Матір Слава, Сварог, Влес (або Велес), Триглав, Купало, Святовид, Лада, Коляда, Стрибог тощо, які мисляться як об’єднані у Сварозі-небі.

Це цікаво!

Велесову книгу, що її було знайдено 1919 р. і з приводу справжності якої досі точаться суперечки, дехто з рідновірів вважає своїм «святим письмом».

Наші родинні традиції

Українські звичаї й традиції – це різноманітні усталені норми поведінки, які мають глибинний магічний сенс. Вони цікаві й самобутні, а водночас дуже різноманітні й поширені. Дотримання традицій є доказом існування народної душі, глибинної етнічної пам’яті й усвідомлення зв’язку поколінь. Українські традиції формувалися протягом багатьох століть. Тому, незважаючи на нашу «європейськість» і відносну «молодість» держави, ми вміємо берегти духовність і добре знаємося на рідних неписаних законах.

Традиції в Україні тісно пов’язані з побутовим, календарним та релігійним життям. І це цілком природно. Адже безліч українських звичаїв та обрядів, як і в багатьох народів, були пов’язані із сільським господарством. Обжинкові пісні, зимові колядки чи то радісні веснянки здавна супроводжували роботи.

Неможливо було уявити важку працю без магічних ритуалів, а відпочинок – без розваг чи ритуальних привітань.

Природна гостинність і життєрадісність передавалися з покоління в покоління саме через дотримання цих звичаїв і виконання обрядів.

Сім’я для українців дуже важлива. Тож не дивно, що її народження та існування супроводжується багатьма обрядами, дотриманням різних звичаїв і традицій.

Починалося весільне дійство зазвичай зі сватання (інші його назви – сватанки, змовини, брання рушників, рушники, згодини, слово). Посли від молодого (старости, свати, сватачі, посланці) йшли до батьків його обраниці укладати попередню угоду про шлюб. Сваталися у вільний від польових робіт час (на м’ясниці1 та в період між Паскою й Трійцею). Зі старостами до дівчини йшов парубок, на Поділлі – ходили і його батьки, а на Закарпатті – ще й брат або сестра.

1

Певний період після посту, коли за законом православної церкви було дозволено вживати м’ясну їжу, одружуватися тощо.

Це цікаво!

Досить складний обряд сватання стисло описав Т. Г. Шевченко: «Покохавши літо чи два… парубок до дівчиного батька й матері посила старостів, людей добромовних і на таку річ дотепних. Коли батько і мати поблагословлять, то дівчина, перев’язавши старостам рушники через плечі, подає зарученому своєму на тарілці або крамну, або самодільну хустку».

Однак іноді дівчина не давала згоди на одруження. На знак відмови вона повертала старостам принесений хліб або ж підносила молодому гарбуза чи макогона2. Тоді про хлопця казали, що він ухопив гарбуза або облизав макогін. Щоб уникнути такої ганьби, хлопці часом посилали «розвідника», котрий мав довідатися про наміри дівчат та їхніх батьків, або йшли свататися пізно ввечері, щоб не бачили односельці.

2 Дерев’яний стрижень із потовщеним заокругленим кінцем, яким розтирають у макітрі мак, пшоно тощо.

А чи знаєш ти, що…

…у Німеччині юнак сам обирав собі наречену й прагнув, перш ніж засилати сватів, довідатися, чи згодна вона вийти заміж. Дівчину сватав зазвичай батько або хтось із родичів хлопця. Потім заручини «запивали».

На заручини до молодої приходили разом із молодим його батьки та родичі. Усі сідали до столу, а молодих виводили на посад. Старший староста накривав рушником хліб, клав на нього руку дівчини, зверху – руку хлопця та перев’язував їх рушником. Після цього ритуалу молода перев’язувала старостів рушниками, а всіх присутніх обдаровувала хустками, полотном або сорочками.

Спробу відмовитися від шлюбу після заручин вважали за безчестя, у разі відступу від домовленості «винна» сторона відшкодовувала матеріальні витрати, та ще й сплачувала компенсацію за образу.

Сучасним українським нареченим, наслідуючи європейську традицію, на заручини часто дарують обручку. А от раніше на знак того, що дівчина й хлопець засватані, вони отримували певні атрибути: наречений – барвінкову бутоньєрку, наречена – червону стрічку або квітку (на Буковині – траву), які потрібно було вплести в косу. У західних районах більш поширеними були вінки, які плели у так звані «барвінкові дні» – четвер, п’ятницю, суботу перед весіллям. На Гуцульщині вінок змащували медом й вкривали позолотою. Дівчина не знімала його аж до весілля, навіть спала в ньому. Існувало повір’я: якщо вінок загубиться – дівчина не матиме щастя в подружньому житті.

Це цікаво!

У Фінляндії вирішальним моментом сватання було відвідування нареченою домівки нареченого, де вона залишалася на тиждень, виконуючи при цьому якусь хатню роботу. А от на Нікабарських островах, навпаки, якщо хлопець хоче одружитися, він ненадовго стає «рабом» у будинку дівчини. Таке добровільне «рабство» може тривати від шести місяців до року, і за цей час дівчина має вирішити, одружуватися з ним чи ні.

Дівич-вечір влаштовували напередодні весілля як свято прощання нареченої з дівочим життям. Так само прощався з вільним життям і наречений, влаштовуючи парубоцький вечір. Такі молодіжні свята організовували окремо в оселях молодої та молодого як обрядові акти відокремлення наречених від неодруженої молоді. Дівчата-подруги вили для молодої «гільце»: оздоблювали квітами, стрічками та букетиками колосків приготоване під час барвінкових днів вишневе деревце чи гілку сосни. «Гільце» символізувало красу та юність. Окрім того, виготовляли маленькі букетики або вінки для молодого й молодої.

А чи знаєш ти, що…

…здавна існує російська традиція влаштовувати «мальчишник» як свято прощання молодого чоловіка з холостяцьким життям? Згідно з нею, напередодні весілля наречений бенкетував зі своїми друзями.

У день весілля відбувалося дійство виряджання молодого: мати, напинаючи на нього вивернутий вовною наверх кожух, обсипала хлопця зерном і дрібними грішми. Опісля молодий у супроводі весільного почту їхав за нареченою. Зустріч відбувалася біля порогу оселі нареченої. Молодята тричі вклонялися своїм батькам, а ті підносили їм хліб-сіль.

Складна церемонія весільного походу передбачала й кілька викупів за наречену. Перший влаштовували хлопці на знак того, що відпускають дівчину з молодіжної громади. Повторювався викуп біля воріт хати нареченої – за право вступу молодого на територію іншого роду (так звана «ворітна»), потім у сінях – за місце біля нареченої. Останній викуп – весільний пропій – родичі нареченого давали наприкінці весілля.

Найдраматичнішою частиною весільного обряду є «покривання», яке символізувало перетворення нареченої на молодицю. Він розпочинався розподілом короваю та спільним його з’їданням молодятами.

Далі брат чи родичка розплітали молодій косу та покривали її голову очіпком і наміткою.

На Поділлі молодий здійснював «втинання коси»: посадовивши наречену собі на коліна, він відрізав косу ножицями.

На Закарпатті зберігся й більш давній обряд – відсікання коси сокирою.

Це цікаво!

Традиція сплати викупу давно існує в багатьох, передусім у тюркських народів Центральної та частково Східної Азія, Поволжя, Уралу й Зауралля, а також Кавказу. Там викуп називають «калимом», його сплачують наречений та його сім’я за наречену її батькам або родичам.

Сім’я набувала цілковитої чинності тільки тоді, коли в ній з’являлися діти. Родину без дітей вважали неповноцінною, а бездітність – нещастям, про що красномовно свідчить приказка: «Хата з дітьми – базар, а без них – цвинтар».

У народі склалися традиції, які мали оберігати вагітну жінку й молоду матір. Вагітній було заборонено, наприклад, дивитися на змій, зустрічатися з каліками, сліпими та хворими. Нерідко українки підперезувалися широким вовняним поясом, який правив за оберіг, а гуцулки натягали чоловічі штани, щоб приховати свою вагітність від злих сил.

А чи знаєш ти, що…

…під час пологів відкривали двері, відчиняли всі замки, розв’язували всі вузли, щоб дитина легше вийшла на світ? Породіллю ж обкурювали спеціальним зіллям. Усі ці дії виконувала досвідчена в таких справах жінка – баба-повитуха.

Щоб новонароджена дитина росла здоровою, у першій купелі використовували свячене зілля або свячену воду. Хлопчику до купелі клали дев’ясил (щоб був сильним), а дівчинці додавали меду, квітів, молока (щоб була гарною). Скупану дитину обсушували коло печі – не тільки з гігієнічних міркувань, а й для того, щоб прилучити малюка до хатнього вогнища.

Це цікаво!

В Індії після того, як жінка народжувала дитину, чоловік надягав її сукню, а потім лягав у ліжко. Чоловіка слід було доглядати й давати йому ті самі ліки, які приймала його дружина-породілля.

За християнським звичаєм, новонароджену дитину охрещують. Раніше хрестини старалися влаштувати в день народження, оскільки вважали, що до них матері не можна годувати дитину. Але пізніше цього звичаю дотримувалися рідко, і хрещення могло відбутись за місяць, два, а то й пізніше.

В обряді хрестин важливу роль відігравали куми (у церковному варіанті – хрещені батьки), яких запрошував батько немовляти. На Середній Наддніпрянщині обирали переважно одну пару кумів із-поміж близьких родичів, на Волині – дві-три пари як із близьких, так і з далеких родичів, на Поділлі – до п’яти, з родичів і знайомих, на Наддністрянщині – до десяти пар. Відмову від кумівства вважали за гріх. Але й відповідальність на кумів покладали велику: вони справляли для похресника всі хрестильні обряди, пострижини й весілля.

А чи знаєш ти, що…

…традиційно головними організаторами весілля в Мексиці були хрещені батьки нареченого та нареченої? Вони й фінансували торжество.

Після хрестин у церкві куми й сусіди збиралися в оселі батьків новонародженого за святковим столом. Обов’язковою стравою на гостинах була бабина каша – страва з пшеничної крупи на яйцях і маслі, яку за звичаєм готувала баба-повитуха. Усі присутні торгувалися за право розбити горщик із кашею, а найвищу ціну зазвичай давав хрещений батько немовляти. Йому й діставався горщик з кашею, який він, піднявши високо над столом, розбивав об ріг так, щоб черепки й каша лишилися на столі. Зрізавши верхню засмажену шкуринку й поставивши на неї чарку горілки або варенухи, кум подавав усе це породіллі з побажанням здоров’я їй та дитині. Кожен із гостей на хрестинах брав собі грудочку каші, а молоді жінки ще й черепок. Це мало забезпечити молодому подружжю продовження роду.

Закінчувалися хрестини гостюванням у кумів батьків новонародженого, які приносили в дарунок сім хлібів і полотно. У гуцулів хрестини завершувалися тим, що хрещені батьки дарували похресникові до весілля коня, корову чи овець. Завдяки цьому між кумами й батьками дитини встановлювалися свояцькі стосунки.

Це цікаво!

У Вірменії хрещення дитини відбувалось у восьмий день її життя. Коли малюка везли на хрещення, дорогою роздавали хліб жебракам, щоб життя дитини було щасливим. Головними учасниками хрещення були священик, хрещений батько та жінка, яка допомагала матері дитини під час пологів. Священик тричі занурював немовля у воду, потім віддавав хрещеному батькові, а той – повитусі, котра одягала дитину й отримувала за це платню від хрещеного, віддаючи йому малюка.

Старовинний звичай пострижин зберігся з дохристиянських часів і раніше був способом подяки Роду й Рожаницям. Звичайно, пізніше смисл цього обряду було втрачено, так само змінились і терміни підстригання дітей: інколи це роблять відразу по хрестинах, але найчастіше дотримуються традиції першого постриження на перший чи другий рік життя дитини.

А чи знаєш ти, що…

…деякі елементи українського народного обряду пострижин вказують на його прадавність? Зокрема, кидаючи зістрижене волосся на воду, примовляли: «Щоб дитина росла». Якщо ж його спалювали, то казали інше: «Хай іде за димом, щоб дитина горя не знала», – а закопуючи під деревом, просили: «Щоб коси росли й кучерявою була». Описані дії та словесні формули-побажання, що їх супроводжували, свідчать про те, що через взаємодію волосся з водою, вогнем, деревом і землею сподівалися передати їхні сили й властивості дитині.

Під час пострижин у деяких селах дитину й досі садовлять на вивернений вовною назовні кожух – символ достатку. Постриження здійснює хтось із рідних, а найчастіше – хрещений батько дитини, проте в деяких місцевостях цей обряд виконувала баба-повитуха чи мати дитини. Цікаво, що постригали в цих місцевостях через два тижні, місяць або півроку після народження. Стрижучи волосся, слід було витнути пасма над чолом, над вухами й на потилиці.

Це цікаво!

Обряд других пострижин має й інше значення – посвячення. Так, за часів Київської Русі, окрім пострижин на честь Роду й Рожаниць, хлопчиків стригли після другого року життя, щоб засвідчити їхній перехід із-під материнської опіки під батьківську. Для родин представників князівської дружини цей обряд міг супроводжуватися й першим саджанням на коня. Подібний ритуал, що засвідчував початок нового періоду життя, зберігся й стосовно дівчаток: у 3–5 років їм уперше заплітали волосся в коси.

Від сивої давнини наші предки вірили в потойбічне життя та відповідно до цих вірувань влаштовували похорон.

Вважали, ніби померлі живуть поблизу живих і приходять до них в означений час.

Люди завжди сприймали смерть як велике горе, але водночас розуміли її неминучість, що яскраво висловлено в приказці: «Якби не вмирали, то б під небо підпирали». Ставлення до смерті було неоднозначним, що наклало відбиток і на характер поховальних обрядів. Передусім, коли вмирала людина, родичі давали гроші в церкву на поминальне «подзвіння душі», потім покійника обмивали, одягали в найкращий одяг і клали на стіл у передній куток: головою до покуті, ногами до порога. Над померлим читали молитви, дзеркала та вікна запинали чорною тканиною й хустинами, щоб у них не залишилася його душа. У визначений час труну з покійником несли до цвинтаря. Віко було відкритим, жінки проводжали померлого в останню путь голосінням.

А чи знаєш ти, що…

…ховаючи дівчину чи парубка, приготування та церемонії похорону поєднували з весільною обрядовістю? Дівчину одягали у весільне вбрання, уквітчували, готували гільце, яке потім укидали до могили, а до хреста, що його несли перед процесією, прив’язували весільні рушник та хустки. Якщо ховали хлопця, його теж святково обряджали, до шапки пришивали весільну квітку. Молодому небіжчикові випікали й весільний коровай, який роздавали по скибках на кладовищі, перед тим як опустити труну до могили. Вважали, що покійні, не одружившись за життя, беруть шлюб із могилою, смертю.

Після похорону відбувався поминальний обід, що розпочинався з колива. Під час поминок про покійника зазвичай говорили: «Нехай із Богом спочиває та нас не скоро до себе дожидає». Для покійного на столі виставляли чарку та нехитру закуску; п’ючи, не цокалися. На дев’ятий день після смерті справляли дев’ятини, на сороковий – сороковини, а за рік – роковини. Окрім влаштування багатого обіду, у ці дні наділяли бідних милостинею, замовляли в церкві службу. Щороку в поминальні дні на могили небіжчиків приносили обіди та ставили свічку. При цьому могилки тих людей, які вже не мали живих родичів, дбайливо доглядали односельці.

Це цікаво!

Дуже багато часу минає від смерті людини до визнанням її мертвою в індонезійському народі Торайя. Покійного там називають «сплячим», муміфікують і роками тримають в усипальниці, доки триває підготовка до завершального ритуального обряду. Вважають, що душа «сплячого» в цей час збирається в путь до країни духів, тож сам він іще не помер, а тільки «хворіє». «Офіційно» смерть настає тоді, коли труп небіжчика кілька разів підкинуть угору, а потім кладуть ногами на південь. У видовбаних в ущелинах місцевих скель печерних могилах можна побачити дюжини схожих на ляльок фігур. Ці фігури, звані тау-тау, охороняють спокій мертвих, похованих під ними.

Традиційно українські й міжнародні свята

Українці полюбляють і вміють святкувати, а в сучасному особистому календарі кожного поєднуються і родинні, і релігійні, і державні, і міжнародні свята. Тож як ми святкуємо? Почнемо розповідь про це з Нового року – одного з небагатьох свят, що об’єднують усе людство.

А чи знаєш ти, що…

…лише з 1700 р. на території сучасної України Новий рік відзначають 1 січня? Увів такий порядок імператор Петро І «за прикладом усіх християнських народів…». Європа перейшла на сучасний порядок протягом ХVІ–ХVІІ ст., а доти в різних країнах Новий рік наставав у різні дні – 25 грудня, 25 березня, на Великдень.

Спочатку Новий рік для наших предків був весняним святом. У всіх давніх народів святкування Нового року зазвичай співпадало з початком пробудження природи після зими і переважно було приурочене до березня – початку землеробських робіт. Тож не дивно, що й давні слов’яни співвідносили початок нового року з настанням весни. Найімовірніше, за язичницьких часів Новий рік пов’язували з появою нового місяця та святкували в переддень весняного рівнодення, називаючи Новим літом. З приходом на руські землі християнства та впровадженням юліанського календаря 1 березня на наших землях офіційно призначили днем Нового року, адже, за церковними канонами, саме ця дата відповідає дню творення світу.

Коли ж у XV ст. руська церква прийняла візантійський обряд, початком року почали вважати 1 вересня (14 вересня за новим стилем). Відтоді наші предки святкували день преподобного Симеона Стовпника – «Семена», який символізував прихід нового року. Цього дня ще в козацькій Україні справляли пострижини хлопчиків і вперше садовили їх на коня, ткачі встановлювали верстати й починали виготовляти килими, бралися до роботи й усі інші сільські майстри: столяри, стельмахи, ковалі.

Це цікаво!

З упровадженням Папою Римським Григорієм XIII нової календарної системи, що дістала назву григоріанської, або «нового стилю», усі європейські народи почали святкувати Новий рік 1 січня. Юліанський календар, що його застосовували з 45 р., як виявилося, мав неточність: його рік був довшим за істинний сонячний і різниця становила близько одного дня за 128 років. Натомість православна Церква, хоча й визнала неточність юліанського календаря, відмовилася переходити на григоріанський, через те що за новим стилем християнський Великдень іноді збігається з єврейським або настає раніше, що заборонено «Апостольськими правилами» – одним із важливих приписів Церкви.

Зустріч Нового року в різних країнах пов’язана з традиціями, що збереглися з найдавніших часів. Ще в сиву давнину зародилося повір’я: як новий рік зустрінеш, так його й проведеш. Донині в різних країнах вдаються до різних хитрощів, аби «привабити» до себе успіх, статки й добробут: в Англії, наприклад, коли годинники починають бити північ, відчиняють двері чорного ходу будинку, щоб випустити старий рік, а з останнім ударом відкривають парадні двері, впускаючи новий рік.

Новорічні свята українці завжди вважали магічним часом, коли пробуджувалася й ставала досить небезпечною нечиста сила. Зокрема, вірили, що на святкуванні присутні душі померлих родичів, яких також боялись і намагалися вмилостивити. Побутувало уявлення про те, що в новорічну ніч відкриваються Небеса і, вийшовши у відкрите поле й подивившись на них, можна попросити в Бога що завгодно.

Вечір 31 грудня називали щедрим, до нього готували багатий святковий стіл. Тоді ж вдавалися до різноманітних ритуалів. Наприклад, господар підходив із сокирою до кожного дерева в саду й промовляв: «Як уродиш – не зрубаю, як не вродиш – зрубаю», – а потім тричі легенько торкався сокирою стовбура. Наслідком мав бути рясний урожай фруктів у новому році.

А чи знаєш ти, що…

…в Україні традиційним святковим символом на Новий рік протягом тривалого часу була не зелена ялинка, а дідух? Виготовляли його з першого зажинкового снопа. Кільканадцять жмутків, окремо обплетених соломинками, ув’язували в пишний вінок. Знизу робили розгалуження, щоб дідух можна було ставити. Верхівка новорічного вінка нагадувала сніп із колоссям. Гілки дідуха – за них правили зібрані докупи жмутки, що зверху відповідно розгалужувалися, – обрамлювали кольоровими стрічками, паперовими чи засушеними квітами тощо. У світлиці його ставили напередодні Багатої куті – Святвечора перед Різдвом. Дідух символізував спільного предка.

Новий рік – сімейне свято, тому зазвичай для його відзначення всі родичі збираються за одним столом і проводжають старий рік, бажаючи одне одному, щоб у ньому залишилось усе погане, а новий рік приніс тільки добре. Опівночі приходить новий рік, і всі вітають одне одного з його настанням, а на вулицях міст чутно сміх і видно вогні феєрверків. В Україні існує унікальна особливість святкування Нового року: жителі переважно центральної та східної частини країни досі відзначають його прихід двічі – за московським часом і за київським.

Це цікаво!

В Австрії вважають, що в новорічну ніч, щоб бути щасливим, потрібно з’їсти шматок свинячої голови або свинячого рила.

Це цікаво!

В Угорщині в першу секунду Нового року починають свистіти в дитячі сопілочки, ріжки і свистульки. Вважають, що саме так можна віднадити від оселі злих духів. Готуючись до свята, угорці не забувають про магічну силу новорічних страв: квасоля та горох зберігають силу духу й тіла, яблука – красу та кохання, горіхи здатні захистити від лиха, часник – від хвороб, а мед – підсолодити життя.

Це цікаво!

У Німеччині люди різного віку, тільки-но годинники починають бити північ, піднімаються на стільці, столи, крісла й з останнім ударом дружно, з радісними вітаннями «встрибують» у Новий рік.

Це цікаво!

В Італії в останню хвилину старого року викидають із оселі розбитий посуд, старий одяг і навіть меблі. Слідом за ними летять хлопавки, конфетті, бенгальські вогні. Місцеві жителі вірять, що коли в новорічну ніч викинути стару річ, у прийдешньому році обов’язково випаде можливість купити нову.

Це цікаво!

В Іспанії в новорічну ніч їдять виноград. Під бій годинника треба встигнути з’їсти 12 виноградних ягід, по одній за кожен із дванадцяти прийдешніх місяців, загадуючи при цьому бажання. Встигнеш зробити це – бажання здійсняться.

Це цікаво!

У Шотландії Новий рік зустрічають своєрідним смолоскиповим ходом: підпалюють бочки з дьогтем і котять їх вулицями. Таким чином шотландці «спалюють» старий рік й освітлюють дорогу новому.

Це цікаво!

У Скандинавії в перші секунди Нового року хрюкають під столом, щоб відігнати від родини нечисту силу, хвороби й невдачі.

Важливе для українців свято – Різдво – припадає на 7 січня. Це один із найбільш шанованих днів у календарі для всіх християн та одне з найважливіших родинних свят, магічний день, коли кожна сім’я створює в оселі атмосферу затишку, добробуту і злагоди.

За давньою традицією, різдвяне святкування починається ще ввечері напередодні Різдва. Вечір цей зветься Святим чи Свят-вечором.

Свята вечеря – це спільна вечеря всього роду. Навіть мертві й безвісти зниклі родичі – усі мають у цей вечір «зібратися» разом, щоб трапезувати. Здавана у пам’ять про померлих люди ставили кутю та узвар на вікнах, розкидали варені боби по кутках, залишали немитими ложки та миски після вечері («щоб душі могли їх лизати для поживи»). Сідаючи на стілець чи на лавку, продували місце («щоб не привалити собою мертвої душі»).

А чи знаєш ти, що…

…до Свят-вечора українська господиня мала приготувати 12 пісних страв: узвар, варені горох та квасолю, смажену капусту, рибу, вареники, картоплю, гриби, кашу гречану з конопляним молоком, голубці з пшоном, коржі з маком та кутю з товченої пшениці? У цьому їй допомагали діти.

Уранці 7 січня українці йшли до церкви, щоб віддати шану новонародженому Христові. Після завершення церковної відправи родина знову збиралася на святковий обід, який уже не був пісним, і починалася велика різдвяна гостина. По обіді наставав час відпочинку, а в гості треба було йти вже надвечір.

Це цікаво!

Дуже давньою є українська традиція миритися на Різдво, пробачаючи одне одному навмисні й мимовільні образи. Завдяки цьому у свято можна повною мірою відчути радість життя.

Споконвіку в нашому народі існував гарний звичай бажати одне одному щастя-здоров’я, довгого життя й усіляких гараздів у господарстві й у родині. Уже по святій вечері українці починали ходити в гості, піснями та відтворенням побутових сценок поздоровляли господарів та їхніх дітей та зичили їм злагоди й достатку – колядували. Готувалися до колядування заздалегідь, виготовляючи восьмикутну зірку, маски Кози, Ведмедя тощо. Колядуючи, співали:

По всьому світу стала новина:

Діва Марія Сина родила.

Сіном притрусила,

В яслах положила

Господнього Сина.

Діва Марія Бога просила:

– В що ж би я Сина свого сповила?

Ти, Небесний Царю,

Прищли мені дари,

Сього дому господарю.

Зійшли ангели з неба до землі,

Принесли дари Діві Марії:

Три свічі воскові,

Ще й ризи шовкові

Ісусові Христові.

Засіяла звізда з неба до землі,

Зійшли ангели к Діві Марії.

Співають Їй пісні,

Господній Невісті,

Радості приносять.

А чи знаєш ти, що…

…Чехи під час Різдва їдять багато страв із коропа, а на десерт подають 12 сортів тістечок, які символізують 12 місяців? Після вечері господар оселі ділить навпіл яблуко й по зернятку сім’я ворожить, яким буде черговий рік.

А чи знаєш ти, що…

Норвежці на Різдво оздоблюють вікна своїх будинків адвентськими вогнями? Це прикраса із семи свічок, розташованих пірамідкою. У дворах вішають снопи вівса для птахів. Також норвежці роблять солом’яні фігури – свиней, оленів, гномів – і ставлять їх біля дверей.

А чи знаєш ти, що…

На другий день після Різдва (8 січня) у Великій Британії відзначають день Святого Стефана. Цього дня англійці відчиняють спеціальні ящички для пожертвувань і роздають їхній вміст нужденним.

Унаслідок розбіжності між григоріанським та юліанським календарем українці святкують Новий рік двічі: 1 січня і 14 січня, яке залишилося традиційним та сьогодні має назву Старого Нового року.

Вечір напередодні Старого Нового року називають щедрим, або святом Меланки. Знаменний він тим, що цього дня, за давніми традиціями, перевдягнені в різноманітні костюми дівчата й хлопці заходять до осель і щедрують – співають святкових пісень, бажаючи господарям щасливого року. За це хазяї мають обдарувати їх солодощами й грошима. Також цього вечора після вечері необхідно зайти до сусідів і вибачитися за можливу провину, щоб зустріти Новий рік у мирі й злагоді.

Це цікаво!

Окрім України, Старий Новий рік святкують у Росії, Білорусі, Сербії, Македоніїї, Чорногорії, Боснії та Герцоговині, Грузії, Вірменії, Казахстані, Уелсі та навіть Швейцарії.

Хрещення Господнє – велике свято, яке в народі має назву Йордан, або Водохреща. Православні християни та греко-католики відзначають його 19 січня.

Цього дня в усіх містах і селах, де є церкви, святять воду. Віддавна в народі посвячену на Водохрещу воду вважають своєрідними ліками проти багатьох недуг. Її дають пити тяжкохворим, нею освячують храми, домівки і тварин. Залишається загадкою те, що водохрещенська вода не псується, не має запаху й може зберігатися протягом року. Існує думка, що цьому сприяє срібло від хреста, який священик занурює у воду під час обряду.

А чи знаєш ти, що…

…у давнину ще за тиждень до Водохрещі парубоча громада, а згодом окремі господарі прорубували на річці ополонку, випилювали з льоду великий хрест, ставили його над ополонкою й обливали буряковим квасом, щоб набув червоного забарвлення? Після ранкової служби в церкві весь народ ішов на річку до хреста, по недовгій відправі священик занурював в ополонку хрест, а коли вже воду було освячено, люди підходили до ополонки й набирали води у свій посуд.

У Чорногорії, Болгарії, Греції та деяких інших країнах священик досі не просто занурює хрест у воду, а кидає його туди. За хрестом пірнають віряни, і той, хто його поверне, отримує від священика особисте благословення.

Це цікаво!

Католики відзначають Хрещення 6 січня. В Іспанії та деяких інших країнах це свято пов’язане з трьома язичницькими королями-магами – Каспаром, Мельхіором і Валтасаром, що прийшли до Віфлеєма з дарунками, щоб поклонитися новонародженому Ісусу.

З початку 90-х років ХХ ст. в Україні 14 лютого відзначають День святого Валентина, або День закоханих. Цього дня заведено дарувати одне одному «валентинки» – вітальні листівки у вигляді сердечок із добрими побажаннями, освідченнями, пропозиціями руки й серця чи просто жартами. Їх не підписують, і адресат має сам здогадатися, хто є автором послання. Коханим дарують квіти (найчастіше троянди – символ кохання), цукерки й сувеніри у вигляді сердечок, купідончиків, пташок, які цілуються, тощо.

А чи знаєш ти, що…

…у Західній Європі День святого Валентина почали широко відзначати з ХІІІ ст., а в США – з 1777 р. А от Саудовська Аравія – єдина країна у світі, де це свято… офіційно заборонене, причому під загрозою великих штрафів!

21 лютого ми відзначаємо Міжнародний день рідної мови. Це свято було започатковане 2000 р. за пропозицією держав – членів ЮНЕСКО.

У церковному календарі Масляний тиждень – це сім днів приготування до Великого посту, найдовшого й найсуворішого за рік. Протягом семи днів кожен день смажать млинці й подають їх із різними начинками.

Це цікаво!

За часів язичництва Масляна була святом проводів зими й зустрічі весни. Наші предки опоряджали в жіночий одяг Масляну – солом’яне опудало з масляним млинцем або сковородою в руках (саме від млинця, круглого й масляного, походять назви і свята, і персонажа), і з цим опудалом весело роз’їжджали на трійках у гості. Наприкінці свята опудало спалювали на великому багатті. Ритуальний «похорон» Масляної завжди супроводжувався процесіями ряджених, танцями, веселощами.

Покликати на млинці під час Масляної – найкращий привід у році для того, щоб налагодити стосунки, помиритися й пробачити своїх кривдників. Також під час Масляної заведено ходити в гості, частувати бідних і жертвувати злиденним.

А чи знаєш ти, що…

…наші предки вважали: що більше напечеш млинців під час Масляного тижня, то швидше сонце почне обігрівати землю?

Найпопулярніше свято березня – Міжнародний жіночий день, який припадає на 8 березня. В Україні це державне свято, під час якого усе жіноцтво вшановують квітами й подарунками.

Це цікаво!

Слов’яни дуже поважали жінок, і щонайменше два дні протягом тижня (а не один день на рік) були «жіночими». У літні місяці наші предки святкували своєрідний «жіночий» тиждень, який завершувався святом «брикси» – цього дня жінкам було можна «брикатися», тобто висувати найнеймовірніші забаганки, які їхні кохані мали виконувати. Також проводили ігри, під час яких чоловік мав носити жінку на спині чи шиї (найкращою в громаді визнавали ту пару, яка протримувалася найдовше).

1 квітня називають Днем сміху, подекуди – Днем дурня. Це свято не внесено в жодний календар знаменних дат, але його цілком можна вважати міжнародним, оскільки День сміху з однаковим задоволенням відзначають і в Росії, і в Німеччині, і в Англії, й у Франції, і в Скандинавії, і навіть на Сході.

Як припускають науковці, це свято прийшло до України з Німеччини, імовірно, на початку XVIII ст. Його також називали брехливим днем, або Марією-брехухою – одним із народних прізвиськ святої Марії Єгипетської, день вшанування якої за старим стилем припадає на 1 квітня. Того дня дівчата дурили людей, «навчаючись» у майбутньому верховодити чоловіком. До сьогодні в народі побутує приповідка: «Першого квітня брехня всесвітня!»

7 квітня ми відзначаємо Благовіщення – одне з найбільших весняних християнських свят. Слово «благовіщення» означає добру, радісну звістку про те, що почалося звільнення роду людського від гріха й вічної смерті. Саме цього дня Архангел Гавриїл був посланий Богом до міста Назарет до Пресвятої Діви Марії, де повідомив, що Господь обрав її бути Матір’ю Божою. У церкві цього дня святять проскури, а господарі випускають із хлівів тварин, щоб ті відчули весну.

Здавна на Благовіщення дівчата біля церкви водили перший весняний хоровод – «кривий танець». Якщо на Благовіщення дівчина, ідучи по воду, знаходила квітучий первоцвіт (пролісок) – це означало, що цього року вона візьме шлюб. А яка хотіла стати гарнішою, мала налити в миску холодної води, пустити плавати первоцвіт і вмитися цією водою.

Кажуть, що на Благовіщення птахи гнізда не в’ють і не несуться. У це свято особливо грішно працювати на землі.

Великдень – свято, багате на різноманітні народні звичаї. На великодні свята, як і на різдвяні, має зібратися вся родина, адже це «великий день». До свята готуються заздалегідь: печуть паски, розписують крашанки й писанки.

А чи знаєш ти, що…

…великодній звичай розпочинати святкову трапезу яйцем побутує в Україні з давніх-давен? Яйце символізує зародження нового життя, Христове воскресіння, бо як із мертвої шкаралупи яйця народжується нове життя, так і Христос вийшов із гробу до нового життя. Після свяченого яйця всі їдять паску й усе, що приготували на свято.

За традицією, розпочинаючи урочистий сніданок, господар обрізав зі свяченої паски скибочки з трьох боків, приказуючи: «Бог Отець, Бог Син і Бог Дух Святий!» Ці окрайці тримали до завершення свят і потім віддавали худобі. Після святкового сніданку діти носили старшим родичам гостинці й отримували за це ласощі та писанки, якими потім гралися.

Це цікаво!

Жовті, червоні, жовтогарячі кружальця, багатокутні зірки на писанці – це символічні зображення Сонця. Хвилі означають воду. Також на писанках зазвичай зображують дубове або вишневе листя, малюють півників, козликів, пташок, рибок, метеликів, бджілок.

На Великдень усі мають веселитися, оскільки той, хто сумуватиме в цей день, сумуватиме і протягом усього року. Якщо хтось помирає на Великдень, вважають, що його щаслива душа піде просто до неба, бо того дня «небо отворено».

Понеділок після Великодня в народі зветься Обливаним. За традицією, цього дня хлопці обливають дівчат водою, а ті можуть віддячити їм тим самим у вівторок.

Другий після Великодня тиждень в українській традиції є поминальним – це Проводи. Інша назва цього тижня – Радовниця. Ще за тиждень перед Проводами відвідують кладовище, щоб прибрати могили, насіяти квіти, посадити дерева.

А чи знаєш ти, що…

…подібні до українських Проводів свята є також в інших народів? Наприклад, у білорусів поминальні дні називаються Дзяди й припадають на жовтень, у болгар та сербів це Задушниці, які відбуваються до трьох разів на рік. А от мексиканці поминають своїх померлих на початку листопада, приносячи їм на могили квіти і свічки. Всюди можна побачити розставлені та розвішані ляльки-скелети, яскраво-жовті чорнобривці – квіти мертвих, а також купити солодощі у вигляді черепів. При цьому настрій у людей святковий завдяки вірі в можливу зустріч із померлими рідними.

1 й 2 травня в Україні – вихідні на честь Дня міжнародної солідарності трудящих. Відзначають його з 1886 р., на сьогодні в 142 країнах світу під різними назвами – Першотравень, День праці, День весни, Свято весни та праці.

1 травня традиційно влаштовують мітинги і демонстрації з висуванням різних політичних вимог.

9 травня ми відзначаємо День Перемоги у Великій Вітчизняній війні. Це свято безсмертного подвигу народу – переможця над фашизмом, усенародної пам’яті про його боротьбу за свободу й незалежність Батьківщини.

Це цікаво!

День Перемоги 9 травня відзначають у СНД, Польщі, Сербії; у Словаччині, Норвегії й Чехії – 8 травня, у Нідерландах – 5 травня, у країнах Британської Співдружності – 7 травня. У США це свято називається Victoryin Europe Day («День Перемоги в Європі»). ООН з 2005 р. відзначає 8–9 травня як Дні пам’яті та примирення. У ці дні традиційно зустрічаються фронтовики, покладають вінки до пам’ятників Слави і військової доблесті, гримить святковий салют.

Трійця (Тройця) – це церковне свято, яке відзначають у восьму неділю після Великодня. Зазвичай воно припадає на червень. Свою назву свято отримало на честь сходження Святого Духа на апостолів, яке їм обіцяв Ісус Христос перед Вознесінням на небеса. Таким чином, це свято нагадує про святу Трійцю, три відомі прояви, іпостасі Всевишнього – у вигляді Бога-Отця, у вигляді Бога-Сина й у вигляді Святого Духа.

Основа троїцької обрядовості – культ рослинності, що в цей час починає розквітати. В Україні ще у ХVIII ст. до церкви приносили різні трави: зорю, м’яту тощо. У середину цих трав ставили потрійну свічку, що називалася Тройцею, яка мала горіти протягом усієї обідні. Потім ці трави використовували як оберіг проти різних хвороб, а троїцьку свічку давали в руки тому, хто помирав.

А чи знаєш ти, що…

…святкування Трійці в наших предків починалося з четверга? Цього дня дівчата йшли в поля, левади чи ліс і там завивали вінки «на всі святки». Вінки плели з конвалій, незабудок, чебрецю, а також вплітали полин як оберіг проти русалок, які в цей час, за народними віруваннями, мали силу залоскотати і втопити людину. Брали гілля різних дерев: клена, ясена, липи, осоки, але в жодному разі не верби. Особливо шанованою в Україні була тополя. Існував звичай ставити головне дерево перед воротами та дверима, щоб захистити себе від відьом. Для цього по кутках хліву іноді встромлювали осику. За допомогою цього ж дерева вгадували, чи всі члени родини доживуть до наступного клечання: якщо внесене на ніч дерево вранці залишалося зеленим – усі будуть здорові, якщо листя почорніє – хтось важко захворіє, а може, навіть помре.

28 червня – це День Конституції України, який ми святкуємо з 1996 р. У червні 1996 р. депутати Верховної Ради України ухвалили основний закон держави – Конституцію. Це сталося на п’ятий рік після проголошення незалежності. Народні обранці працювали всю ніч із 27 на 28 червня – загалом 23 години безперервно. Під час голосування «за» висловилися 315 парламентарів.

Одне з найпоетичніших українських свят – Івана Купала, яке відзначають 7 липня. За церковним календарем це Різдво Івана Хрестителя, але ще за дохристиянських часів слов’яни відзначали цієї пори свято Купайла, тобто Сонця.

У день Івана Купала намагалися зцілюватися росою, що, як вірили, набувала магічних властивостей. Для цього треба було встати якомога раніше та пройтися босоніж росяною травою. На Івана Купала збирали лікарські трави. Вважали, що найбільшої цілющої сили купальська трава набирає до сходу сонця, отож мовиться: «Хто рано встає, тому й Бог дає!»

Головною розвагою вечора на Івана Купала є стрибки через багаття. Якщо стрибнути найспритніше, то матимеш гарне здоров’я; коли вдало перескочать через полум’я закохані, вони скоро поберуться. А якщо вскочити у вогонь – біди протягом року не уникнути.

Існує повір’я про цвіт папороті, котрий нібито з’являється в купальську ніч. За легендою, папороть цвіте лише одну коротку мить найкоротшої в році ночі на Івана Купала. Здобути цю квітку досить важко, оскільки її береже від людей нечиста сила, але той, кому це все ж таки вдасться, набуде здатності бачити скарби, приховані в землі.

Це цікаво!

Свято Івана Купала відзначають не тільки слов’яни, а й прибалти, скандинави, греки. У них воно існує під іншими назвами, але має те саме значення – це свято молодості, краси, буяння природних сил.

14 серпня ми святкуємо Перший Спас – церковне свято Винесення чесних древ Животворящого Хреста Господнього. Вшановують також сімох святих мучеників – братів Маккавеїв, а також матір їхню Соломонію (чи Соломію) та їхнього учителя Єлеазара, які постраждали за відмову вшанувати язичництво й 166 р. до н. е. прийняли мученицьку смерть. В Україні свято дістало іще одну, народну назву – Маковія, оскільки саме в цей час просіювали мак.

А чи знаєш ти, що…

…це свято збігається в часі з другим вирізанням стільників із вуликів? Тому ще одна його назва – медовий Спас. Перший мед несли святити до церкви. Також цього дня в церквах святять воду, квіти й мак.

На Маковія кожен мав букет квітів, у якому обов’язково були великі достиглі голівки маку. Після освячення букет клали за образи й зберігали до весни. Навесні мак розсівали на городі, а засушені квіти на Благовіщення вплітали дівчатам у волосся («щоб не випадало»).

Із Першим Спасом починається Успенський піст (спасівка), який триває два тижні. У народі кажуть, що Перший Спас – це проводи літа, адже цього дня починають відлітати ластівки.

19 серпня відзначають Другий Спас, або Свято Преображення Господнього. Цього дня, за давнім церковним звичаєм, святять груші, яблука, мед і обжинкові вінки або жмут колосся жита й пшениці. Тому в народі цей день називають яблучним Спасом.

За прикметами, яблучний Спас означає настання осені. Вважають, що ночі після Спаса стають набагато холоднішими. Від цього дня вже можуть починатися приморозки, а тому кажуть: «Прийшов Спас, тримай рукавиці про запас!»

Це цікаво!

В Україні було заведено плести ритуальні віночки. Один із таких віночків – вінок Спаса – плели навесні, щойно заквітнуть зозулині черевички та яблуні, додавали також вишневі листочки. До віночка прив’язували стрічки відповідних кольорів: посередині – жовтогарячу, далі голубі, сині, жовті, фіолетові – кольори Спаса. Про цей вінок розповідали легенду. Ішов Спас до Сонця – Ярила – і просив у нього один промінчик весни, щоб освятити ним весняні квіти з дівочого віночка. А Ярило відповідав: «Я тобі дам промінчик мудрості і здоров’я, але мусиш мені принести в долонях дві краплинки голубої водиці (тому й голубі стрічки), зіроньки ночі синьої (сині), радість життя (жовті) та мудрість людську (фіолетові)». Спас дав на те згоду й за три дні приніс Сонцю все обіцяне. А Ярило дав свій промінь, освятивши ним дерева, торкнувшись кожної гілочки, яблука, сливочки… Тож на Спаса дитині від трьох років надягали на голову віночок, давали яблуко та приказували: «Здоровому тілу – здоровий дух!»

29 серпня православні християни та греко-католики відзначають Третій Спас, за церковними канонами – День перенесення Нерукотворного образу Спасителя.

А чи знаєш ти, що…

…третій Спас називають Горіховим, або Хлібним? Горіховим – тому що, за народними прикметами, саме цього дня остаточно дозрівають горіхи, а хлібним – через завершення жнив. Третій Спас також має назву Спас на полотні, або Полотняний Спас, оскільки цього дня відбувалися ярмарки, на яких торгували полотном.

За прикметами, до Третього Спасу відлітають на південь ластівки. Якщо ж до цього часу відлетять і журавлі, то на Покрову (14 жовтня) вдарить мороз. Якщо журавлі не відлетять, зима настане пізно.

День Незалежності України ми відзначаємо 24 серпня. Це головне державне свято, яке урочисто відзначають щороку на честь прийняття в 1991 р. Верховною Радою УРСР Акту проголошення незалежності України. День ухвалення цього документа вважають моментом народження незалежної України.

Це цікаво!

Уперше День Незалежності України було відзначено 16 липня 1991 р. – у пам’ять про те, що рік тому, 16 липня 1990 р., Верховна Рада Української РСР ухвалила Декларацію про державний суверенітет України. Водночас 16 липня 1990 р. Верховна Рада Української РСР ухвалила постанову «Про День проголошення незалежності України».

Україна – молода держава, нещодавно вона відсвяткувала своє двадцятиріччя. Святкували цю дату на державному рівні: у багатьох містах було організовано покладання квітів до пам’ятників Тарасові Шевченку, концерти й феєрверки. Різноманітні громадські організації підготували паради вишиванок у багатьох містах України, святкові ходи вулицями і народні гуляння.

1 вересня – День знань, день початку навчального року. Це, мабуть, єдине свято, яке одночасно є й загальним для всіх, і особистим для кожного. Традиційно цього дня в школах проходять урочисті «лінійки», учні дарують квіти учителям. Потім відбувається перший, святковий урок, який щороку має певну значущу тему. Після нього зазвичай вирішують організаційні питання, для першокласників визначають місця за партами, і на цьому навчальний день закінчується.

Щороку в День знань вулиці українських міст наповнюються білими бантами, різнобарвними букетами та загальним радісним відчуттям того, що попереду чекає нова сторінка життя – цікава, барвиста й сповнена нових знань.

А чи знаєш ти, що…

…початок навчального року припадає на 1 вересня лише в кількох державах? Це здебільшого країни колишнього СРСР (Росія, Білорусь, Україна, Казахстан, Молдова, Туркменістан, Вірменія, Латвія, Литва й Естонія), а також Чехія та деякі інші країни Європи. В Італії свято знань – 1 жовтня. А в багатьох країнах немає єдиного для всіх навчальних закладів дня початку навчального року, наприклад у Німеччині, Іспанії та Франції. У США літні канікули закінчуються в другій половині серпня. А японські школи та виші взагалі відчиняють свої двері в перший день квітня!

Це цікаво!

Німецькі першокласники в День знань приходять до школи не з квітами, а з великим різнокольоровим пакетом. Цій традиції вже майже 150 років. Напередодні свята діти виготовляють пакет, до якого батьки кладуть солодощі та потрібні для навчання речі. Уже сидячи за партою, першокласники можуть розгорнути пакет і подивитися, чим його наповнили батьки.

14 жовтня відзначають одне з найбільш шанованих в Україні свят – Покрову Пресвятої Богородиці, або, як зазвичай кажуть, Покрову. За легендою, цього дня військо давніх русів на чолі з Аскольдом узяло в облогу Константинополь. Мешканці міста в гарячій молитві звернулись до Божої Матері з проханням про порятунок. Богородиця з’явилася перед людьми та сховала їх під своїми шатами – і вороги не могли побачити людей. Як вказують деякі джерела, вражений Аскольд і його дружинники прийняли християнство.

У народі побутує приказка: «Покрова накриває траву листям, землю – снігом, воду – льодом, а дівчат – шлюбним вінцем». В українських селах до сьогодні дотримуються давньої традиції справляти весілля після Покрови.

А чи знаєш ти, що…

…святкування Покрови має в Україні давні традиції? Хоча свято було впроваджене ще за часів хрещення Русі, особливе шанування Покрови Богородиці починається з ХІІ ст.: 1165 року Андрій Боголюбський побудував перший храм на честь Покрови.

На свято Покрови відзначають також День українського козацтва. Це вшанування всіх козаків, які багато зробили для здобуття Україною незалежності. Саме козацтво об’єднало українців у боротьбі проти численних ворогів, які неодноразово намагалися завоювати наші землі.

Відродження козацтва стало невід’ємною складовою розвитку незалежної України після розпаду СРСР. Свого часу президент України Леонід Кучма видав указ про національний розвиток козацтва. Згодом саме він запровадив День українського козацтва.

19 грудня ми святкуємо День святого Миколая. В Україні цей видатний святий став прототипом Діда Мороза.

Це цікаво!

Святий Миколай відомий у світі під іменами Міколай, Міклаш, Йолупукі, Сейнт Ніколаус, Сантаклос, Фазер Крісмас, Пер Ноель, Сінтер Клаас.

Напередодні свята діти пишуть до святого Миколая листи, у яких висловлюють свої бажання, і вкидають їх у поштову скриньку або кладуть за вікно й моляться до нього, просячи передусім здоров’я собі та батькам. У день перед святом згадують усі свої добрі та злі вчинки і зважують, чого більше. Чемні діточки на ранок обов’язково знайдуть під подушкою подарунок від Миколая, а неслухняні – прутик. Ця різочка є своєрідним попередженням дитині, що час замислитися над своєю поведінкою й виправитися.

Джерела

Артюх Л. Ф. Українська народна кулінарія: Історико-етнографічне дослідження. – К.: Наукова думка, 1977. – 449 с.

Баран В. Д. Давні слов’яни. – К.: Видавничий дім «Альтернативи», 1998. – 336 с.

Болтарович З. Є. Українська народна медицина: Історія і практика. – К.: Абрис, 1994. – 320 с.

Борисенко В. К. Весільні звичаї та обряди на Україні. – К., 1988.

Булашев Г. Український народ у своїх легендах, релігійних поглядах та віруваннях. – К.: Довіра, 1992. – 414 с.

Вакулик П. Г. Оповіді про дерева. – К.: Урожай, 1991. – 295 с.

Войтович В. Українська міфологія. – К.: Либідь, 2005. – 664 с.

Воропай О. Звичаї нашого народу (Етногр. нарис). – К.: Оберіг, 1991. – Т.1. – 455 с.; Т.2. – 447 с.

Гнатюк В. М. Похоронні звичаї і обряди // Етногр. збірник. Львів, 1912. Т. 31–32.

Головацький Я. Ф. Виклади давньослов’янських легенд, або міфологія. – К.: Довіра, 1991. – 94 с.

Гонтар Т. О. Народне харчування українців Карпат. – К., 1979.

Гошко Ю. Г. Населення українських Карпат XV–XVIII ст. Заселення. Міграції. Побут. – К.: Наукова думка, 1976. – 205 с.

Гребінь І. Житло в духовному світі селянина//Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993. – С. 27–32.

Данилюк А. Українська хата. – К.: Наукова думка, 1991. – 112 с.

Дашкевич В. Я. До питання про заложних тварин в уявленнях українського народу // Українці: народні вірування, повір’я, демонологія. – К.: Либідь, 1991. – С. 527–539.

Де живе жар-птиця?: Збірник / І. І. Гурин. – К.: Веселка. 1991. – 206 с.

Доманицький В. Народний календар у Ровенськім повіті Волинської губернії // Матеріали до укр. етнології. – Львів, 1912. – Т.15.

Етнографія Києва і Київщини: Традиції й сучасність / За ред. В. Ф. Горленка. – К., 1986.

Злотницький Н. Ф. Квіти в легендах і переказах. – К., 1992. – 207 с.

Зубрицький М. Народний календар, народні звичаї і повірки, прив’язані до днів в тижні і до рокових свят (Записи у Мшанці Староміського повіту і по сусідніх селах) // Матеріали до українсько-руської етнології. – Л, 1900. – Т.3. – С. 33–60.

Іванків Є. Україна під могутнім покровом своєї небесної Захисниці (Про осінній цикл українських Богородичних свят) // Народна творчість та етнографія. – 1998. – № 5–6. – С. 86–92.

Косміна Т. В. Поселення, житло, забудова //Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993. – С 8–26.

Костомаров М. Слов’янська міфологія. – К.: Либідь, 1994. – 384 с.

Кравець О. М. Сімейний побуті звичаї українського народу. – К., 1966.

Круть Ю. З. Хліборобська народна поезія слов’ян. – К., 1973.

Кувеньова О. Ф. Громадський побут українського селянства. – К., 1966.

Культура і побут населення України. – К.: Либідь, 1993. – 288 с.

Курочкін О. В. Новорічні свята українців: Традиції і сучасність. К.: Наукова думка, 1978. – 190 с.

Левицький І. Світогляд українського народу: Ескіз української міфології. – Л., 1877.

Мандибура Д. М. Полонинське господарство Гуцульщини другої половини XIX – 30-х років XX ст. – К.: Наукова думка, 1978. – 189 с.

Матейко К. І. Український народний одяг. – К., 1977.

Наулко В. І. Український етнос в часі й просторі // Берегиня. 1992. – № 1.

Ніколаєва Т. О. Різновиди традиційного одягу // Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993. – С. 110–132.

Ніколаєва Т. О. Історія українського костюма. – К.: Либідь, 1996. – 176 с.

Носаль І. М. Від рослини – до людини. – К.: Наука, 1992. – 605 с.

Повір’я / М. Дмитренко. – К.: Знання, 1992. – 48 с.

Пономарьов А. П. Сімейні звичаї та обряди // Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993. – С 168–181.

Потапенко О. Богородиця; Вікно; Ворота та ін. // Словник символів – К., 1997.

Самойлович В. П. Українське народне житло. К., 1972.

Скрипник Г. А. Етнографічні музеї України. К.: Наукова думка, 1989. – 304 с.

Скрипник Г. А., Курочкін О. В. Народні вірування, демонологія, космогонія // Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник. – К.: Либідь, 1993. – С. 216–226.

Скуратівський В. Святвечір: У 2 кн. – К.: Перлина, 1994. – К. 1–288 с.; К. 2–192 с.

Скуратівський В. Русалії. – К.: Довіра, 1996. – 734 с.

Стельмах Г. Ю. Історичний розвиток сільських поселень на Україні: Іст. – етногр. дослідження. – К., 1964.

Супруненко В. П. Народини: Витоки нації, символи, вірування, звичаї та побут українців. – Запоріжжя: МП «Берегиня» – СП «ФАЄЗ», 1993. – 136 с.

Тимощук Б. О. Зустріч з легендою. – Ужгород, 1974. – 126 с.

Ткач М. Народні свята, обряди (Цикл публікацій) // Укр. культура. 1991–1997.

Ткаченко Л. О. Динаміка етнічного складу Закарпаття // Нар. творчість та етнографія. 1974. № 1.

Тутковський П. Нариси природи України. – К., 1920.

Українська минувшина: Ілюстрований етнографічний довідник / А. П. Пономарьов, Л. Ф. Артюх, Т. В. Косміна та ін. – К.: Либідь, 1993. – 256 с.

Українські замовляння. – К.: Дніпро, 1993. – 309 с.

Українці: народні вірування, повір’я, демонологія. – К.: Либідь, 1991. – 640 с.

Українські народні думи та історичні пісні. – К., 1990.

Українські народні пісні в записах З. Доленги-Ходаковського. – К., 1974. – 782 с.

Щербак І. Давній український обряд поховання тих, хто помер у «невижитому віці» // Народна творчість та етнографія. – 1998. – № 5–6. – С. 109–113.

http://rodova-knuga.narod.ru

http://www.sadochok.org

http://ditky.at.ua

http://petryk.com.ua

http://5ka.at.ua

http://abetka.ukrlife.org

http://goida.ua

http://dressnational.at.ua

http://kampot.org.ua

http://www.about-ukraine.com

http://www.hllab.dp.ua

http://www.tamada.lviv.ua

http://www.narodmusic.com.ua

http://www.hllab.dp.ua

http://otherreferats.allbest.ru

http://varvarivka-nvo.at.ua

http://www.mfa.gov.ua

http://www.ukrcenter.com

http://nmnapu.org.ua

http://www.svij.com.ua

http://pidruchniki.ws

http://museumkamyanske.at.ua

http://www.proridne.com

Content

Вікторія Садовнича
Велика книга маленького українця. Захопливі розповіді з історії, природознавства та народознавства України

Шановні батьки, вихователі і вчителі!

Україна як держава

Звідки походить назва Україна

Що означають прапор і герб нашої країни

Прапори сусідніх країн

Історичні цікавинки

Це варто пам’ятати: трагічні сторінки історії України

Географія й історія нашої країни

Адміністративний та історичний територіальний поділ України

Славетні міста нашої Батьківщини

Хто жив на українських землях до нас

Хто живе в Україні сьогодні

Видатні українці

Природа України

Україна рослинна

Рослини-символи України та інших країн

Цікаві факти про рослини

Загадки про рослини

Тварини та птахи України

Цікаві факти про тварин і птахів

Загадки про тварин і птахів

Особливості української мови

Українська мова: цікаві факти

Побут нашого народу

Житло

Інтер’єр

Одяг

Традиції народного господарювання

Усна народна творчість

Невсипущий синочок

Сердечність

Завдяки чому українці відомі у світі?

Українські народні вірування: міфологія та релігія

Наші родинні традиції

Традиційно українські й міжнародні свята

Джерела